Справа № 302/955/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

07 травня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Джуги С.Д. і Фазикош Г.В.,

за участю секретаря Балаж Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Мишинчука Василя Васильовича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Міжгірського районного суду від 13 квітня 2018 року (у складі судді Гайдура А.Ю.) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Ужгородського міськрайонного нотаріального округу Селехман Олександр Анатолійович, про визнання недійсним договору дарування, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом у листопаді 2017 р.

Просив визнати недійсним із моменту вчинення договір дарування частини житлового будинку від 08.09.2017 р., посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Селехманом О.А.

Позов обґрунтував таким.

Згідно з указаним договором дарування ОСОБА_1 , від імені якого діяв ОСОБА_3 , подарував, а ОСОБА_2 прийняла в дар 531/1000 частин житлового будинку під АДРЕСА_1 адресою АДРЕСА_2 .

Вважав цей договір недійсним, оскільки:

-під час укладення договору дарування сторони мали обумовити інформацію про земельну ділянку, на якій розташований житловий будинок, із вказівкою її кадастрового номеру, однак цього зроблено не було, хоча це є істотною умовою договору, в зв`язку з чим оспорюваний договір не відповідає нормам чинного ЦК України;

-у подальшому ОСОБА_3 , без відома позивача, було незаконно укладено договір іпотеки житлового будинку, позаяк відсутня згода всіх співвласників житлового будинку на вчинення такого правочину;

-на час укладення договору дарування у реєстрі заборон містився арешт на відчужене майно, однак такий у незаконний спосіб був знятий, а після укладення договору дарування накладений знову.

Рішенням Міжгірського районного суду від 13 квітня 2018 р. у задоволені позову відмовлено за недоведеністю вимог.

Адвокат Мишинчук В.В. в інтересах ОСОБА_1 просить скасувати це рішення і ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Посилається на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Узагальнені доводи скарги зводяться до такого:

-укладенню договору дарування частини будинку мав передувати договір про виділ частки в натурі, однак такої згоди між сторонами досягнуто не було;

-на момент підписання договору дарування у реєстрі заборон існував арешт на відчужене майно. Згідно з усною домовленістю між позивачем і ОСОБА_3 останній мав спочатку погасити заборгованість і лише після цього здійснювати відчуження. Натомість, заборона на відчужене майно була знята в незаконний спосіб на один день, а наступного дня (після укладення договору дарування) знову був накладений арешт;

-приватним нотаріусом під час посвідчення договору дарування було порушено п.3.4. «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України»;

-укладений договір дарування не спрямований на реальне настання обумовлених ним наслідків, що є підставою для визнання його недійсним.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Суд дійшов висновку, що відповідачами при вчиненні правочинів не було порушено вимог Закону, посилання позивача на порушення відповідачами норм ст.ст. 203, 215 ЦК України є необґрунтованими та недоведеними.

При цьому встановлено та не заперечується, що 08.09.2017 р. між ОСОБА_1 (дарувальник), від імені якого діяв ОСОБА_3 , та ОСОБА_2 (обдарована) укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Закарпаьсбкої області Селехманом О.А. в реєстрі за № 1748, згідно з умовами якого ОСОБА_1 подарував, а ОСОБА_2 прийняла в дар 531/1000 частин житлового будинку під АДРЕСА_2 .

Як видно з довіреності від 17.08.2017 р. (а.с.84-88), ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_3 учинити необхідні дії для укладення й укласти сам договір дарування належного йому на праві власності житлового будинку разом із прибудинковими будівлями, спорудами та земельною ділянкою, розташованими в АДРЕСА_2 .

Звертаючись до суду з позовом, представник позивача зазначив, що порушенням істотних умов договору дарування частини житлового будинку є не зазначення у договорі кадастрового номеру земельної ділянки та існування арешту у момент укладення договору, однак переконливих доказів у підтвердження своїх вимог не надав.

Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції по суті спірних правовідносин через його відповідність правильно встановленим обставинам, які мають значення для справи (є предметом доказування), належно оціненим доказам і нормам матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Так, за змістом ч.2 ст. 377 ЦК України та ч.6 ст. 120 ЗК України кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з набуттям права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків).

Укладення договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що пов`язане з переходом права на частину земельної ділянки, здійснюється після виділення цієї частини в окрему земельну ділянку та присвоєння їй окремого кадастрового номера.

Статтею 38 Закону України «Про державний земельний кадастр» передбачено, що отримання витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку є обов`язковим при вчиненні правочинів щодо земельної ділянки.

Таким чином, у договорі про відчуження будинку (будівлі, споруди) саме як цілісного об`єкта повинен зазначатись розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду.

У той же час установлено, що житловий будинок відчужено не як цілісний об`єкт, а частиною (531/1000), що не заборонено законом та не передбачає необхідності зазначати в договорі відчуження частин будинку кадастрового номера земельної ділянки.

Окрім того, нормами чинного законодавства України не передбачено заборони відчуження нерухомого майна, у тому числі відчуження його частинами, без відчуження земельної ділянки, на якій воно розміщене.

Як видно з матеріалів справи, ОСОБА_1 , від імені якого діяв ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . уклав із ОСОБА_2 договір дарування, предметом якого є земельна ділянка площею 0.0976 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна земельна діялнка) в АДРЕСА_2 , кадастровий номер НОМЕР_1 (а.с.32, 34).

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно з положеннями ч.2 ст. 16, ч.1 ст. 215 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, установлених частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема у зв`язку з невідповідністю змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства.

Колегія суддів апеляйційного суду вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання договору дарування частини житлового будинку недійсним, оскільки порушень законних прав позивача в звязку з відсутністю у цьому договорі умови щодо кадастрового номера земельної ділянки не встановлено, а вказана істотна умова не впливає на права чи інтереси дарувальника (позивача).

За наведених обставин доводи апеляційної скарги про те, що укладенню сторонами договору дарування частини будинку мав передувати договір про встановлення порядку володіння і користування конкретними його частинами та конкретними земельними ділянками (виділ частки майна в натурі) не заслуговує на увагу в аспекті спірних правовідносин, оскільки вказаний обов`язок, який передбачений ст. 120 ЗК України, покладається саме на власника земельної ділянки, тобто в нашому випадку - на ОСОБА_1 , як сторони правочину (дарувальника). Хоча у справі немає жодних даних про те, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки по АДРЕСА_2 і така має відповідний кадастровий номер.

Твердження апелянта проте, що на момент підписання договору дарування у Реєстрі заборон існував накладений арешт на відчужене майно, є необґрунтованим, оскільки жодної заборони на конкретне майно (у нашому випадку - на житловий будинок АДРЕСА_2 ) не було. Згідно з листом-відповіддю управління ДВС ГТУЮ у Закарпатській області від 17.11.2017 р. (а.с.54) 22.09.2016 р. було накладено арешт на все майно ОСОБА_1 , однак 08.09.2017 р. і це обтяження було припинено. Так, у зв`язку з цим має місце повідомлення про злочин за фактом підробки документів виконавчого провадження, однак - лише повідомлення.

Довід апеляційної скарги про те, що укладений договір дарування не спрямований на реальне настання обумовлених ним наслідків, не потребує правового аналізу як такий, що виходить за межі спірних правовідносин, оскільки ця підстава для визнання оспореного правочину недійсним позивачем не заявлялася.

Отже, за наслідками розгляду апеляційної скарги та згідно з положеннями ст. 376 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, оскільки вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Порушень норм процесуального права, які можуть бути обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення, не встановлено.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу адвоката Мишинчука Василя Васильовича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

2.Рішення Міжгірського районного суду від 13 квітня 2018 року залишити без змін.

3.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

4.Повне судове рішення складено 18 травня 2019 року.

Судді: