Справа № 307/703/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

09 квітня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Джуги С.Д.

суддів: Куштана Б.П., Собослоя Г.Г.

з участю секретаря: Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Тячівської районної державної адміністрації на рішення Тячвського районного суду від 21 вересня 2018 року, ухваленого суддею Гримут В.І., у справі за позовом ОСОБА_1 до Тячівської районної державної адміністрації про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, -

встановив:

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд із вищевказаним позовом. Посилається на те, що 14.10.2014 р. його було звільнено з роботи у Тячівській РДА. Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 11.08.2015 р., яка була залишена в силі ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 24.11.2015 р., його було поновлено на роботі та стягнуто з відповідача на його користь кошти за вимушений прогул в сумі 30505,28 грн. Вказані гроші йому було виплачено тільки 16.03.2016 р. Фактом його незаконного звільнення з роботи йому було завдано значної моральної шкоди. Через стреси, нервові переживання, психологічний дискомфорт, різного роду тиск на нього викликані зухвалою поведінкою відповідача в нього різко погіршилося здоров'я, внаслідок чого він став інвалідом 111-ї групи. Він понад 30 років працював в системі місцевого самоврядування та органів державної служби, є відомою особою в районі, обирався депутатом Тячівської районної ради та 4 рази головою Грушівської сільської ради, нагороджений орденом «За заслуги» 111 - ступеня, відзнакою за розвиток регіону, а відповідач своїми неправомірними діями спаплюжив роки попередньої роботи. Тільки 16.03.2016 р. його було поновлено на роботі і виплачено заборгованість по зарплаті в сумі 52800,40 гривень. Розмір моральної шкоди оцінює в 15000 грн. Йому також було завдано значну матеріальну шкоду, яка виразилася в тому, що з часу звільнення він недоотримав 6380 грн.Крім того матеріальна шкода виявилася у витратах пов'язаних із виїздом у м. Ужгород, тривалим постійним лікуванням. У зв'язку із інфляцією вважає, що слід провести індексацію. Загальний розмір матеріальної шкоди складає 13080,6 грн.

Рішенням Тячівського районного суду від 21 вересня 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто з Тячівської районної державної адміністрації на користь ОСОБА_1, 9272,20 грн. інфляційних витрат та 4000 грн. моральної шкоди. В решті позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

В апеляційній скарзі Тячівська районна державна адміністрація просить рішення суду першої інстанції скасувати, прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, судом безпідставно стягнуто інфляційні витрати, оскільки середня зарплата за час вимушеного прогулу, яка одноразово сплачена позивачу, не підлягає індексації; судом не враховано, що позивачем не доведено наявність моральної шкоди та її розміру, а також не взято до уваги, що позивачем щодо вимог про відшкодування моральної шкоди пропущено строки позовної давності про застосування яких заявлено відповідачем.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи частково заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» має право на отримання індексації в сумі 9272,2 грн., так як виплата належної йому заробітної плати була затримана із вини відповідача, а також з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення моральна шкода в розмірі 4000 грн. задана позивачу незаконним звільненням.

З такими висновками не погоджується апеляційний суд, виходячи з наступного.

Згідно з ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру: пенсії, стипендії, оплата праці (грошове забезпечення), суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, крім щомісячних страхових виплат потерпілим на виробництві (з урахуванням виплат на необхідний догляд за потерпілим) та членам їхніх сімей і пенсій, які індексуються відповідно до закону за цими видами страхування, суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, а також суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, крім суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі.

В п.2 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078 (Порядок) також зазначено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру.

В п.3 даного Порядку зазначено, що до об'єктів індексації не відносяться виплати, які обчислюються із середньої заробітної плати.

Матеріалами справи встановлено, що розпорядженням голови Тячівської РДА від14.10.2014 р. позивача було звільнено з роботи. Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 11.08.2015 р., яка була залишена в силі ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 24.11.2015 р., його було поновлено на роботі та стягнуто з відповідача на його користь кошти за вимушений прогул в сумі 30505, 28 грв. Вказане рішення було виконано 15.03.2016 р., а наступного дня ОСОБА_1 було звільнено за згодою сторін та нараховано йому середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу з 15.10.2014р. по 15.03.2016 р., тобто по день фактичного виконання рішення в розмірі 52327,61 грн. З даної суми роботодавцем утримано прибутковий податок 18% - 9418,97 грн., військовий збір 1,5% -784,91 грн., та виплачено позивачу згідно платіжної відомості №18 у березні 2016 року суму в розмірі 42 123,73грн. (а.с.51- 52).

З врахуванням вищенаведеного, суд першої інстанції дійшов помилкових висновків, що позивач має право на отримання індексації в сумі 9272,2 грн., оскільки середній заробіток за час вимушеного прогулу, який разово виплачений позивачу по день фактичного виконання рішення суду, не підлягає індексації.

Щодо задоволених позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно із ч.1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

В п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди №4 від 31.03.1995 року зазначено, що до вимог про відшкодування моральної шкоди у випадках, передбачених трудовим законодавством застосовується тримісячний строк позовної давності(ст. 233 КЗпП України).

Матеріалами справи, зокрема Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 11.08.2015 р., доведено, що відповідачем порушено трудові права позивача, однак з позовом про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним звільненням, яке мало місце 14.10.2014 року, позивач звернувся лише у березні 2018 року, тобто з пропуском встановленого законом строку. Поважних причин пропущення строків позивачем, які об'єктивно унеможливлювали його звернення у встановлені законом строки не наведено і з матеріалів справи не вбачається.

За вказаних обставин в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди слід відмовити в зв'язку пропуском строку звернення до суду.

Зважаючи на викладене, рішення суду першої інстанції, відповідно до пунктів 1, 2 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в заявлених вимогах з вищенаведених підстав.

Виходячи з наведеного та керуючись нормами статей 367, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Тячівської районної державної адміністрації задовольнити.

Рішення Тячівського районного суду від 21 вересня 2018 року скасувати.

У позові ОСОБА_1 до Тячівської районної державної адміністрації про відшкодування матеріальної та моральної шкоди відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 17 квітня 2019 року .

Головуючий:

Судді: