Справа № 397/1720/18
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29.03.2019 року. Олександрівський районний суд Кіровоградської області у складі:
головуючого судді Мирошниченка Д.В.,

за участю: секретаря судового засідання Петренко Л.О.,

позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Олександрівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Лісівська селищна рада Олександрівського району Кіровоградської області, про надання дозволу на зняття з реєстрації та реєстрацію місця проживання малолітньої дитини без згоди батька, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з позовом в якому просить надати дозвіл на зняття з реєстрації місця проживання у селищі Лісове Олександрівського району Кіровоградської області її малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та на реєстрацію її місця проживання в будинку АДРЕСА_1 без згоди її батька ОСОБА_2 та стягнути судові витрати в сумі 704,80 грн.

В обгрунтування позову вказала, що вона перебувала в шлюбі з відповідачем з 2006 року по 2012 рік, від якого мають дитину доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 28.08.2012 року шлюб між нею та відповідачем розірвано. Спору про місце проживання дитини не було, за їх взаємною згодою після розірвання шлюбу ОСОБА_4 проживала і продовжує проживати з нею, вони з нею зареєстровані за адресою: селище Лісове Олександрівського району Кіровоградської області. 22.07.2014 року вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_5 та прийняла його прізвище ОСОБА_6 . Вона є військовослужбовцем, учасником бойових дій, проходила службу безпосередньо в районі проведення АТО. Тому вона та її сім`я (чоловік та донька) згідно Наказу Міністерства Оборони України № 380 від 31.07.2018 року та Інструкції про забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житлом перебувають на обліку осіб, що потребують поліпшення житлових умов. Для отримання житла вона та члени її сім`ї повинні знятись з реєстрації в селищі лісове Олександрівського району Кіровоградської області та зареєструватись у гуртожитку для військовослужбовців в АДРЕСА_1 . Але, Лісівська селищна рада Олександрівського району Кіровоградської області відмовилась зняти з реєстрації її малолітню дочку ОСОБА_3 , без згоди її батька відповідача у справі. Вона неодноразово зверталася до відповідача з проханням надати згоду на зняття ОСОБА_4 з реєстрації та на її реєстрацію в м. Кропивницькому, пояснюючи, що діє в інтересах дитини, але він категорично відмовив їй у наданні такої згоди. Відповідач за рішенням суду сплачує аліменти на доньку, заборгованості не має, але вчиняти будь-які дії для покращення житлових умов своєї малолітньої доньки він не бажає, про що заявив їй відверто та грубо. Нею направлено відповідачеві рекомендованого листа з проханням надати письмову, завірену нотаріусом згоду на проведення перереєстрації місця проживання малолітньої доньки. Вона отримала повідомлення про вручення йому вказаного листа, але відповіді на нього відповідач не надав. Не вплинуло на відповідача і керівництво за місцем його служби, а тому, звертається до суду з даним позовом.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Пояснила, що на даний час дитина також зареєстрована в гуртожитку в смт. Лісове. Вони перебувають на обліку з метою отримання житла (квартири) або грошового відшкодування. Тому, виникла необхідність у перереєстрації місця проживання у м. Кропивницькому та стати на облік у черзі на житло як учасник АТО. Гарантії надання житла не має та не відомо коли його нададуть. Бажає зареєструвати дитину в м. Кропивницькому, однак фактично вони разом проживатимуть в смт. Лісове, оскільки вона там працює. Також можна отримати компенсацію в рахунок житла.

Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити у його задоволенні. Пояснив, що дитина разом з позивачем на даний час проживають з чоловіком останньої в двохкімнатній квартирі зі зручностями. Не доцільно покращувати житлові умови позивачу в м. Кропивницькому. Він проживає так як і позивач у двохкімнатній квартирі зі зручностями в смт. Лісове. Не заперечує щодо реєстрації дитини у батьків позивача в смт. Олександрівка.

Заслухавши пояснення позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У судовому засіданні встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 12.08.2006 року.

Рішенням Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 28.08.2012 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано (а.с. 12).

Згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого виконавчим комітетом Михайлівської сільської ради Олександрівського району Кіровоградської області 22.07.2014 року, між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 укладено шлюб, останній присвоєно прізвище « ОСОБА_6 » (а.с. 13).

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Олександрівського районного управління юстиції 08.04.2008 року, сторони мають дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 10).

Згідно довідки, виданої Лісівською селищною радою Олександрівського району Кіровоградської області № 819 від 05.11.2018 року, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: Кіровоградська область, Олександрівський район, смт. Лісове з 07.06.2016 року по теперішній час (а.с. 11).

Згідно довідки, виданої Лісівською селищною радою Олександрівського району Кіровоградської області № 822 від 05.12.2018 року, ОСОБА_1 зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , та має наступний склад сім`ї: чоловік ОСОБА_5 , 1984 року народження та донька ОСОБА_3 , 2008 року народження (а.с. 16).

З посвідчення серії НОМЕР_3 від 08.12.2017 року вбачається, що ОСОБА_1 має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій; посвідчення безтермінове (а.с. 14).

З довідки, виданої Військовою частиною НОМЕР_4 № 61 від 05.12.2018 року вбачається, що ОСОБА_1 , згідно наказу Міністерства оборони України № 380 від 31.07.2018 року, інструкції про забезпечення військової служби та членів їх сімей житлом, дійсно перебуває на обліку осіб, що потребують поліпшення житлових умов в складі сім`ї з чоловіком ОСОБА_5 та донькою ОСОБА_3 потребують реєстрацію місця проживання АДРЕСА_1 (а.с. 15).

З повідомлення Лісівської селищної ради Олександрівського району Кіровоградської області № 211 від 05.12.2018 року, вбачається, що згідно Постанови № 207 від 02.03.2016 року «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру» неможливе зняття з реєстрації місця проживання дитини ОСОБА_3 за адресою: Кіровоградська область, Олександрівський район, смт. Лісове без згоди батька (а.с. 18).

З листа ОСОБА_1 , адресованого ОСОБА_2 від 05.12.2018 року вбачається, що вона просила останнього надати письмову згоду, завірену нотаріусом на зняття малолітньої дитини ОСОБА_3 з реєстрації в селищі Лісовому Олександірвського району Кіровоградської області та на реєстрування її за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 17).

Даний лист був отриманий ОСОБА_2 18.12.2018 року (а.с. 21).

Відповідно положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов?язки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов?язків щодо дитини.

Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 154 СК України, батьки мають право на самозахист своєї дитини. Батьки мають право звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини як їх законні представники без спеціальних на те повноважень.

Відповідно до ст. 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьківських прав та виконання обов?язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно з ч. 3 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Згідно ч. 1 ст. 242 ЦК України, батьки є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей.

Згідно ч. 2 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до вимог ст. ст.6, 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання і зняття з реєстрації місця проживання особи за заявою законного представника здійснюється за згодою інших законних представників.

Пунктом 18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою КМУ «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру» від 02.03.2016 року №207, передбачено, що реєстрація місця проживання особи за заявою законного представника здійснюється за згодою інших законних представників. У разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування).

Відповідно до п. 26 вказаних Правил, у разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами зняття з реєстрації місця проживання дитини, яка не досягла 14 років, разом з одним із батьків здійснюється за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування).

Як встановлено у судовому засіданні, між сторонами існує спір, оскільки відповідач не надає письмової згоди на зняття з реєстрації малолітньої доньки та реєстрації її за новим місцем проживання.

Звертаючись з позовною заявою, позивач просила надати дозвіл на зняття з реєстрації місця проживання у селищі Лісове Олександрівського району Кіровоградської області її малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та на реєстрацію її місця проживання в будинку АДРЕСА_1 без згоди її батька.

Вирішуючи питання щодо надання дозволу позивачу на зняття малолітньої дитини з місця реєстрації та реєстрацію дитини за новим місцем проживання, суд враховує, що саме позивач, як мати дитини та з якою проживає дитина, має переважне право перед іншими особами на особисте виховання і на самозахист своєї дитини, її вимоги зводяться на отримання дозволу на зняття з реєстрації та реєстрацію малолітньої доньки за новим місцем проживання, а без письмової згоди батька вона не може вчинити ці дії.

Разом з тим, відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Статтею 18 Конвенції визначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно ст. 27 Конвенції, кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності.

Дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під піклуванням і під відповідальністю своїх батьків та в будь-якому випадку в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості (Принцип 6 Декларації прав дитини).

Відповідно до Принципів 4, 7 Декларації прав дитини, дитині мають належати права на здоровий ріст та розвиток, належне харчування, житло, розваги, медичне обслуговування, отримання освіти.

Отже, сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків у всіх правах і обов?язках відносно своїх дітей. Законодавством визначено права та обов?язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою.

Статтею 9 Конвенції визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Стаття 8 Конвенції включає як право батьків на вжиття заходів для повернення дитини, так і обов`язок національних органів влади вживати такі заходи. Зазначене застосовується не лише у справах, пов`язаних із обов`язковим відібранням дітей на державне утримання та вжиттям заходів соціального захисту, а також у справах, у яких між батьками та іншими членами сім`ї дитини виникає спір щодо спілкування з дитиною та її проживання (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хокканен проти Фінляндії» від 23 вересня 1994 року та у справі «Фуска проти Румунії» від 13 липня 2010 року).

Крім того, таке спілкування, а також його характер та обсяг обумовлюють обставинами кожної справи та повинні визначатися з урахуванням основних інтересів дитини. Незважаючи на те, що національні органи влади зобов?язані максимально сприяти такій взаємодії, будь-який обов`язок застосування примусу з цих питань має бути обмежено, оскільки мають бути враховані інтереси, а також права та свободи усіх зацікавлених осіб, із наданням першочергової важливості основним інтересам дитини та її правам за статтею 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Йохансен проти Норвегії» від 07 серпня 1996 року).

Ухвалюючи рішення в справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

При цьому, Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у як найкращих інтересах дитини буде збереження її зв?язків із сім?єю, крім випадків, коли сім?я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ч. 1, ч. 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов?язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За правилом ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У порушення зазначених вище процесуальних вимог, позивачем не надано до суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог.

У судовому засіданні позивач вказала, що на даний час дитина разом з нею зареєстрована в гуртожитку в смт. Лісове. Вони перебувають на обліку з метою отримання житла (квартири) або грошового відшкодування. Тому, виникла необхідність у перереєстрації місця проживання у м. Кропивницькому та стати на облік у черзі на житло як учасник АТО. Гарантії надання житла не має, не відомо коли його нададуть. Бажає зареєструвати дитину в м. Кропивницькому, однак фактично вони разом проживатимуть в смт. Лісове, оскільки вона там працює.

Як було встановлено в судовому засіданні, на даний час за місцем проживання позивача та дитини створені умови для проживання дитини.

З наданої позивачем довідки військової частини НОМЕР_4 вбачається, що ОСОБА_1 , згідно наказу Міністерства оборони України №380 від 31.07.2018 року, інструкції про забезпечення військової служби та членів їх сімей житлом, дійсно перебуває на обліку осіб, що потребують поліпшення житлових умов в складі сім`ї з чоловіком ОСОБА_5 та донькою ОСОБА_3 потребують реєстрацію місця проживання АДРЕСА_1 (а.с. 15).

Разом з тим, суду не надано доказів наявності взагалі будь-якого житла за адресою: АДРЕСА_1 , відомостей про власника (належність) майна; відомості щодо побутових умов вказаного житла, а також доказів, що саме за цією адресою позивачу буде надане жиле приміщення.

Таким чином, позивачем не доведено, що за новим місцем реєстрації малолітньої дитини, останній гарантуються належні умови її проживання.

Крім того, позивач, у відповідності до Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, не надала достатніх доказів суду про те, що вона та члени її сім?ї дійсно перебувають на обліку осіб, що потребують поліпшення житлових умов, і насамперед доказів того, що отримати житло або компенсацію за нього можливо лише за умови реєстрації за новим місцем проживання, оскільки зазначена вище Існтрукція такого обов?язку не передбачає.

Суд не приймає до уваги довідку ТВО командира військової частини НОМЕР_4 ОСОБА_8 , яка міститься в матеріалах справи, так як з неї не можливо встановити кому вона адресована і вона належним чином не посвідчена.

Відповідно до положень ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (ч. 1 ст. 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинне бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (пункт 39 рішення від 24 квітня 2008 року у справі «C.G. та інші проти Болгарії», заява № 1365/07; пункт 170 рішення від 09 січня 2013 року у справі «Олександр Волков проти України», заява № 21722/11).

Як неодноразово зазначав ЄСПЛ, формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (пункти 31, 32 рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91; пункт 65 рішення від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11).

Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (пункт 36 рішення від 22 листопада 1995 року у справі «С.В. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92).

Надана судам роль в ухваленні судових рішень якраз і полягає в розвіюванні тих сумнівів у тлумаченні, які існують. Оскільки завжди існуватиме потреба у з`ясуванні неоднозначних моментів і адаптації до обставин, які змінюються (пункт 65 рішення ЄСПЛ від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11; пункт 93 рішення від 21 жовтня 2013 року у справі «Дель Ріо Прада проти Іспанії», заява № 42750/09).

Відтак, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв?язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об?єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

При цьому, суд звертає увагу насамперед на те, що позивач не довела у суді того, що у разі зняття її доньки за попереднім місцем реєстрації і реєстрації за новим місцем, позивач гарантовано отримає жиле приміщення або компенсацію за нього, що підтвердила і остання у судовому засідання. Тобто, у разі зняття з реєстрації малолітньої дитини і в подальшому неотримання позивачем службового житла або компенсації за нього, можуть бути грубо порушені права малолітньої ОСОБА_3 щодо визначення місця її проживання або забезпечення її житлом.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, у відповідності до ст. 141 ЦПК України, судові витрати понесені позивачем відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 259, 264-265, 268, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Лісівська селищна рада Олександрівського району Кіровоградської області, про надання дозволу на зняття з реєстрації та реєстрацію місця проживання малолітньої дитини без згоди батька відмовити.

На рішення суду протягом 30 днів з дня його проголошення може бути подана апеляційна скарга до Кропивницького апеляційного суду через Олександрівський районний суд Кіровоградської області.

Повний текст рішення виготовлено 08.04.2019 року.

Позивач: ОСОБА_1 , місце реєстрації та проживання: АДРЕСА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_5 .
Відповідач: ОСОБА_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_4 , місце проживання: АДРЕСА_5 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_6 .
Третя особа: Лісівська селищна рада Олександрівського району Кіровоградської області, 27346, Кіровоградська область, Олександрівський район, смт. Лісове, вул. Титова, 214.

Суддя: /підпис/
Копія вірна.
Рішення набрало законної сили_____________________________________.
Оригінал рішення знаходиться в цивільній справі №397/1720/18.
Суддя Олександрівського районного суду
Кіровоградської області Д.В. Мирошниченко