Справа № 288/1478/18
Провадження № 2/288/155/19
03 квітня 2019 року смт. Попільня
Попільнянський районний суд Житомирської області в складі:
головуючого судді - Рудник М. І.,
з участю секретаря судового засідання - Франчук Ю.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Попільня Житомирської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі позивач) звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 (далі - відповідач) про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що вона є власником житлового будинку, який знаходиться в с. Маркова Волиця, Попільнянського району, Житомирської області по вулиці О.Попова, 57. Право власності на будинок підтверджується рішенням Попільнянського районного суду Житомирської області від 20 листопада 2015 року.
На даний час в належному позивачу будинку за вказаною вище адресою зареєстрована та проживає ОСОБА_3, співмешканка її покійного брата, а також зареєстрована, однак не проживає племінниця ОСОБА_2.
Позивач зазначає, що племінниця ОСОБА_2 не проживає за місцем реєстрації вже 20 років, і жодного разу за вказаний період до будинку не навідувалась, місце проживання її невідоме.
Таким чином, оскільки відповідач у будинку позивача не проживає більше одного року, не оплачує плату за користування жилим приміщенням і комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню будинку та не приймає участь у спільному побуті, вона вважається такою, що втратила право користування ним.
Крім цього формальне перебування на реєстраційному обліку в будинку позивача створює їй та особі, що проживає в будинку додаткові труднощі і в оформленні субсидії та інших пільг.
Позивач просить, визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком, що знаходиться за адресою: вулиця О. Попова, 57, с. Маркова Волиця, Попільнянського району Житомирської області.
Позивач в судове засідання не зявилась, надала до суду заяву в якій просила справу розглядати без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі просить їх задовольнити.
Згідно частини третьої статті 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.
Відповідач в судове засідання повторно не з'явилась, про дату, час і місце судового засідання повідомлена належним чином, відповідно до пункту 2 частини сьомої статті 128 ЦПК України.
Відповідно до пункту 2 частини сьомої статті 128 ЦПК України судова повістка направляється фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.
Відповідно до Судових викликів № 288/1478/18/2660 від 11 березня 2019 року та № 288/1478/18/3184 від 27 березня 2019 року, розміщених на офіційному веб - порталі судової влади України в мережі Інтернет, ОСОБА_4 була повідомлена про розгляд справи, причину неявки суду не повідомила, відзиву на позовну заяву не надала, із зустрічним позовом до суду не зверталась, в зв'язку з чим суд визнає неявку відповідача неповажною та розглядає справу без її участі, на підставі наявних в доказів.
Згідно частини четвертої статті 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Позивач не заперечує проти ухвалення рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням статті 280 ЦПК України.
У відповідності до частини другої статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку.
Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України).
Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Відповідно до статті 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Відповідно до статті 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.
Частиною четвертою статті 41 Конституції України, частиною першою статті 321 ЦК України, передбачена непорушність права власності, в тому числі те, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у його здійсненні.
В свою чергу відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.
Відповідно до рішення Попільнянського районного суду Житомирської області від 20 листопада 2015 року, за ОСОБА_1, як спадкоємцем за законом на майно ОСОБА_5, померлого 25 квітня 2015 року, визнано право власності на житловий будинок з черепашнику, позначений на плані під літерою А, загальною площею 89,4 квадратних метрів, житловою площею 58,5 квадратних метрів, сарай, позначений на плані під літерою Б, погріб, позначений на плані під літерою В, розташований за адресою село М. Волиця, Попільнянського району Житомирської області, вулиця О.Попова, номер 57.
Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна від 21 січня 2016 року № 51876903, власником вищевказаного житлового будинку розташованого за адресою село М. Волиця, Попільнянського району Житомирської області, вулиця О.Попова, номер 57, зареєстрована ОСОБА_1 на підставі вищевказаного рішення суду, відомості про реєстрацію іншого речового права, державної реєстрації іпотеки, державної реєстрації обтяжень, відсутні.
Відповідно до Акту обстеження про фактичне проживання осіб № 126 від 18 березня 2019 року Попільнянської селищної ради Попільнянського району Житомирської області, в результаті обстеження домоволодіння за адресою: село М.Волиця, вулиця О.Попова, 57, Попільнянського району, Житомирської області, виявлено зареєстрованих осіб: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2. Фактично проживають: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.
Згідно довідок виконавчого комітету Попільнянської селищної ради Попільнянського району Житомирської області від 19 жовтня 2018 року № 752-753, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, дійсно проживає та зареєстрована за адресою; с. Маркова Волиця, Попільнянського району Житомирської області по вул. О.Попова, 57, разом з нею також зареєстрована, проте в період з 27 травня 2012 року по теперішній час не проживає ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, що підтверджується також довідкою виконавчого комітету Попільнянської селищної ради Попільнянського району Житомирської області від 30 жовтня 2018 року № 60.
Також факт реєстрації ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, підтверджується відомостями Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Житомирській області від 31 жовтня 2018 року.
Статтею 72 ЖК України визначено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Як вбачається з частини 2 статті 48 Закону України «Про власність» власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння, і відшкодування завданих цим збитків.
Відповідно до частини 1 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно частини 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Частиною 1 статті 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
Пунктом 1, частини 1 статті 346 цього Кодексу встановлено, що право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна.
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, що передбачено ч. 1 ст. 391 ЦК України.
В розумінні зазначених норм законодавства, позивач має право на захист своїх прав власності.
Відповідно до частини першої статті 156 ЖК України, з урахуванням положень частини першої статті 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.
Права власника житлового будинку квартири визначені статтями 383 ЦК України та 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.
Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім'ї власника житла (в тому числі і колишній член сім'ї) втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Зі змісту вказаної статті, а також статті 64 ЖК України, яка дає визначення поняття «член сім'ї» вбачається, що необхідною умовою існування права на користування житлом власника є спільне проживання членів сім'ї з власником житла та ведення спільного господарства.
Пунктом 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» розяснено, що суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 у будинку позивача зареєстрована, проте з 2012 року не проживає, перешкод їх в цьому не чиниться. Вказана обставина встановлена на підставі частини першої статті 81 ЦПК України.
Пунктом 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», передбачено, що застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного суду України від 16 січня 2012 року № 6-57цс12.
Відповідно до п. 34 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07 лютого 2014 року, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК України), а саме: від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про виселення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.
Відповідно до вимог статті 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.
Стаття 107 ЖК України зазначає, що наймач жилого приміщення вправі за згодою членів сім'ї в будь-який час розірвати договір найму. У разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.
Пункт 11 Пленуму Верховного Суду України № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України» від 12.04.1985 року вказує, що суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням.
Відповідно до вимог статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням є підставою для зняття осіб з реєстраційного обліку.
Позивач реалізував своє право на захист власного майна, а відповідач мав похідне право користування житлом від наявності такого права у особи, членом сім'ї якого він був. Із припиненням такого права, втратилось і його право на користування житлом.
Такий висновок відповідає постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року № 6-158цс14.
Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Це покладає на Україну в особі її державних органів зобовязання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).
Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоровя чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб.
Відповідач не надав суду належних доказів поважності своєї відсутності у спірному будинку, чим не виконали вимоги статті 81 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень. Судом таких доказів не встановлено при розгляді справи.
Оскільки у судовому засіданні встановлено, що відповідач у будинку позивача не проживає, її реєстрація в будинку порушує охоронюване законом право власності позивача, позивач заперечує проти реєстрації відповідача у її житлі, суд вважає, що відповідача слід визнати такою, що втратила право на користування будинком позивача.
Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивача понесені ним і документально підтверджені судові витрати, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Керуючись Законом України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні"; Постановою №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист прав власності та інших речових прав" від 07 лютого 2014 р., Постановою № 2 Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України» від 12.04.1985 року; статтями 16, 319, 321, 346, 383, 391, 405 ЦК України; статями 64, 71, 72, 107, 150, 156 ЖК України; статтями 4, 12, 13, 19, 23, 28, 48, 76, 78, 81, 128, 141, 211, 223, 247, 258, 259, 263-265, 280-284, 430 ЦПК України; суд,-
ВИРІШИВ:
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити.
Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: житловим будинком, що знаходиться за адресою: вулиця О.Попова, 57, село Маркова Волиця, Попільнянського району, Житомирської області.
Стягнути ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, РНОКПП НОМЕР_1, зареєстрованої за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5 на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_6, РНОКПП НОМЕР_2, уродженки ІНФОРМАЦІЯ_7, зареєстрованої та проживаючої за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_8 сплачений судовий збір у розмірі 704 гривень 80 копійок.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня отримання його копії.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.
Суддя Попільнянського
районного суду ОСОБА_6