Постанова

Іменем України

13 травня 2019 року

м. Київ

справа № 754/13456/16-ц

провадження № 61-42163св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація,

третя особа - ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 20 березня 2018 року у складі судді Лісовської О. В. та постанову Апеляційного суду міста Києва від 03 липня 2018 року у складі колегії суддів: Болотова Є. В., Кирилюк Г. М., Рейнарт І. М.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ:

Короткий зміст позовних вимог:

У листопаді 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_2 , Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, третя особа ? ОСОБА_3 , про визнання незаконним розпорядження, визнання недійсним свідоцтва про право власності та визнання права власності на квартиру.

Позовна заява мотивована тим, що 31 січня 2004 року на підставі довіреності від 31 січня 2004 року, посвідченої державним нотаріусом Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори Шевченко Н. М., позивач уповноважив ОСОБА_3 представляти його інтереси в уповноваженому органі приватизації з питань приватизації на його ім`я квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до даної довіреності ОСОБА_3 було надано право подавати від імені позивача та одержувати документи, включаючи заяви, розписуватися за нього, одержати свідоцтво про право власності на житло, сплачувати необхідні платежі, пов`язані з оформленням документів на приватизацію.

06 лютого 2004 року ОСОБА_3 на підставі довіреності звернувся до Деснянської РДАІ із заявою про оформлення передачі у приватну власність квартири АДРЕСА_1 . При оформленні квартири у спільну часткову власність заявник просив передбачити розподіл власності між членами сім`ї у рівних долях.

18 березня 2004 року видано Розпорядження органу приватизації № 999 про передачу вказаної квартири у приватну спільну власність ОСОБА_2 та його сина ОСОБА_2

Приватизація квартири на двох осіб є порушенням діючого законодавства, оскільки ОСОБА_2 уповноважив ОСОБА_3 вчинити дії щодо представництва його інтересів при приватизації квартири і ніяким чином не уповноважував вчиняти дії щодо його неповнолітнього сина. Розпорядження органу приватизації було видано з перевищенням повноважень уповноважених осіб, оскільки ними не було отримано згоду Органу опіки та піклування на приватизацію квартири на неповнолітню особу.

Строк позовної давності позивачем не пропущено, оскільки про наявність свідоцтва про право власності на житло на двох осіб він дізнався у 2016 році, при розгляді іншої цивільної справи у суді.

ОСОБА_2 , з урахуванням уточнень, просив визнати незаконним розпорядження Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, як органу приватизації, № 999 від 18 березня 2004 року про передачу квартири

АДРЕСА_1 у власність; визнати недійсним свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , виданого відділом приватизації державного житлового фонду Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації від 18 березня 2004 року; визнати за позивачем право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій:

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 20 березня 2018 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції вважав вимоги позивача обґрунтованими, проте залишив вимоги без задоволення, оскільки при зверненні до суду пропущені строки позовної давності.

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 03 липня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 20 березня 2018 року залишено без змін.

Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 4 912,99 грн.

Залишаючи без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_2 , апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги:

08 серпня 2018 року ОСОБА_2 через засоби поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Деснянського районного суду міста Києва від 20 березня 2018 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 03 липня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Аргументи касаційної скарги зводяться до того, що висновки судів попередніх інстанцій про пропущення позивачем строку позовної давності при зверненні з даним позовом є припущенням.

Доводи інших учасників справи:

30 серпня 2018 року Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація через засоби поштового зв`язку подала до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду міста Києва від 20 березня 2018 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 03 липня 2018 року залишити без змін.

Рух касаційної скарги:

Ухвалою Верховного Суду від 14 серпня 2018 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Деснянського районного суду міста Києва.

Розстрочено ОСОБА_2 сплату судового збору у розмірі 7 106,56 грн за подання касаційної скарги на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 20 березня 2018 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 03 липня 2018 року до ухвалення судового рішення у справі.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ:

Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оцінка аргументів учасників справи й висновків судів попередніх інстанцій:

Згідно частини другої статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму.

За змістом частини першої статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.

Відповідно до частини четвертої статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках), або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону.

Згідно частини другої статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку.

Відповідно до Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України

від 16 грудня 2009 року № 396 (далі - Положення), громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації.

Пунктом 18 Положення передбачено, що громадянином до органу приватизації подаються: оформлена заява на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі; довідка про склад сім`ї та займані приміщення; копія ордера про надання жилої площі (копія договору найму жилої площі у гуртожитку); документ, що підтверджує невикористання ним житлових чеків для приватизації державного житлового фонду; копія документа, що підтверджує право на пільгові умови приватизації; заява - згода тимчасово відсутніх членів сім`ї наймача на приватизацію квартири (будинку), жилих приміщень у гуртожитку, кімнат у комунальній квартирі.

За змістом пункту 4 Положення передача займаних квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах здійснюється у приватну власність (спільну сумісну, спільну часткову) за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цих квартирах, кімнатах у комунальній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається житло.

За неповнолітніх членів сім`ї наймача рішення щодо приватизації житла приймають батьки (усиновителі). Згоду на участь у приватизації дітей вони засвідчують своїми підписами у заяві біля прізвища дитини.

Суди попередніх інстанцій встановили, що згідно наявної в матеріалах справи заяви від 06 лютого 2004 року, поданої ОСОБА_3 до Голови Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації про оформлення передачі у приватну власність квартири АДРЕСА_2 у рівних долях, у ній відсутні відомості про неповнолітню дитину позивача. Крім того, заява не містить згоди неповнолітньої дитини на участь у приватизації, яка була б засвідчена підписом батька біля прізвища дитини.

З огляду на це, та з урахуванням встановлених фактичних обставин, і вищенаведених вимог закону, колегія суддів вважає правильними висновки судів попередніх інстанції про те, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими.

Представником Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації до суду подано заяву про застосування строку позовної давності, що є підставою для залишення позовних вимог без задоволення.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта стаття 267 ЦК України).

Оскаржувані позивачем розпорядження та свідоцтво видані 18 березня

2004 року.

З позовом до суду ОСОБА_2 звернувся лише листопаді 2016 року, тобто майже через 12 років після видачі оспорюваних документів.

У позовних ОСОБА_2 стверджує, що про свідоцтво, яким порушені його права, він дізнався лише у 2016 році.

Проте, відповідних та переконливих доказів про те, що ОСОБА_2 починаючи з 18 березня 2004 року і по час звернення до суду з даним позовом не знав та не міг знати про наявність спірного розпорядження та свідоцтва, які видані

18 березня 2004 року, позивачем не надано, а матеріали справи таких не містять.

Не може також залишитись поза увагою суду та обставина, що ОСОБА_2 даючи довіреність на ім`я ОСОБА_3 з повноваженнями подавати від імені позивача та одержувати документи, включаючи заяви, розписуватися за нього, одержати свідоцтво про право власності на житло, сплачувати необхідні платежі, пов`язані з оформленням документів на приватизацію, свідомо розумів значення своїх дій та, відповідно, мав очікувати відповідного результату.

Відповідно до частини першої статі 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

З урахуванням вищенаведених вимог закону, та встановлених фактичних обставин справи, колегія суддів вважає правильним, обґрунтованим та умотивованим висновок судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском позивачем строку позовної давності звернення до суду з даним позовом, про застосування якого заявлено відповідачем.

Щодо доводів касаційної скарги:

Доводи заявника про те, що висновки судів попередніх інстанцій про пропущення позивачем строку позовної давності при зверненні з даним позовом є припущенням, колегія суддів відхиляє, оскільки судами зроблено правильний висновок, на підставі повного встановлення фактичних обставини, та належної оцінки доказів, що позивачем пропущено строк позовної давності.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій, якими у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів, що відповідно до приписів статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.

Щодо судових витрат:

Частиною першою статті 136 ЦПК України визначено, що суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі.

Витрати стягуються за судовим рішенням у справі, коли сплата судових витрат була відстрочена або розстрочена до ухвалення цього рішення (частина друга статті 136 ЦПК України).

Ураховуючи те, що ОСОБА_2 при поданні касаційної скарги відстрочено сплату судового збору за подання касаційної скарги до ухвалення судового рішення у справі. Тому з ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір за подання касаційної скарги в розмірі 7 106,56 грн.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 20 березня 2018 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 03 липня 2018 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь держави судовий збір за подання касаційної скарги в розмірі 7 106,56 грн (сім тисяч сто шість гривень п`ятдесят шість копійок).

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М. Коротун

М. Є. Червинська