ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«05» липня 2019 року

м. Харків

справа № 639/94/18-ц

провадження № 22ц/818/2943/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Бровченка І.О., Колтунової А.І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство (Акціонерне товариство) Комерційний Банк «ПриватБанк», представник позивача - Шевченко А.О.,

відповідач - ОСОБА_1

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 31 травня 2018 року в складі судді Труханович В.В.

в с т а н о в и в:

У грудні 2017 року поштою Публічне акціонерне товариство (Акціонерне товариство) Комерційний Банк «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 18 лютого 2012 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 300,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20,40% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Зазначив, що відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті, складає між нею та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

Вказав, що банк свої зобов`язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, однак відповідач не надала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору.

У зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором ОСОБА_1 станом на 31 жовтня 2017 року має заборгованість перед банком в розмірі 30 560,48 грн., яка складається з заборгованості за кредитом в розмірі 2052,66 грн., заборгованості за процентами за користування кредитом - 23 185,37 грн., заборгованості за пенею та комісією - 3391,00 грн., а також із штрафів відповідно до пункту 2.1.1.7.6. Умов та Правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина) та 1431,45 грн. - штраф (процентна складова).

Зазначив, що на даний час відповідач продовжує ухилятись від виконання зобов`язання і заборгованість за договором не погашає, що є порушенням законних прав банку.

Просив стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 18 лютого 2012 року у розмірі 30 560,48 грн., яка складається з заборгованості за кредитом в розмірі 2052,66 грн., заборгованості за процентами за користування кредитом - 23 185,37 грн., заборгованості за пенею та комісією - 3391,00 грн., а також із штрафів відповідно до пункту 2.1.1.7.6. Умов та Правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина) та 1431,45 грн. - штраф (процентна складова) та судові витрати у розмірі 1600,00 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 31 травня 2018 року позов банку - задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитним договором № б/н від 18 лютого 2012 року у розмірі 26 729,03 грн., з яких: заборгованість за кредитом - 2052,66 грн., заборгованість за процентами за користування кредитом - 23 185,37 грн., заборгованість за пенею та комісією - 1491,00 грн. та судовий збір у розмірі 1403,50 грн.; в задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову; вирішити питання щодо судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважала, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув увагу на те, що банком збільшено процентну ставку в односторонньому порядку, про що вона не була повідомлена належним чином; що до позовних вимог має бути застосована позовна давність, оскільки останній платіж за кредитом нею здійснено 26 вересня 2014 року, а не 08 квітня 2015 року, коли банком здійснено автоматичне списання коштів з картки, що не є діями, які переривають строк позовної давності; що умови договору про збільшення позовної давності до 50 років не підлягають застосуванню; що після спливу строку дії картки банк не має права нараховувати проценти за кредитом.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надійшло.

13 червня 2019 року до суду апеляційної інстанції від представника банку надійшли письмові пояснення, в яких банк зазначив, що строк звернення до суду банком не пропущено, оскільки строк дії картки закінчився 31 липня 2015 року, а банк звернувся до суду - 29 грудня 2017 року, тобто в межах строку позовної давності. Вказав, що на тіло кредиту в сумі 2052, 66 грн. строк позовної давності не розповсюджується, а проценти підлягають стягненню тільки за період з 29 грудня 2014 року по 31 липня 2015 року по підвищеній ставці відсотків, у зв`язку з чим сума заборгованості за процентами складає 988, 67 грн.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити частково, рішення суду - змінити.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що банк звернувся до суду з позовом у межах строку позовної давності щодо вимог про стягнення тіла кредиту та відсотків, зокрема, нарахованих після закінчення строку кредитування, та позовна давність підлягає застосуванню лише щодо пені, а також, що вимога про стягнення з відповідача штрафів є необґрунтованою.

Проте, з таким висновком суду в частині визначення розміру відсотків та стягнення у визначеному судом розмірі відсотків та пені погодитися не можна, виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 2 статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишалася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 18 лютого 2012 року між банком та ОСОБА_1 укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання заяви-анкети про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк», який складається з заяви-анкети позичальника, Умов та Правил надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою та Тарифів банку, згідно якого ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 300,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20,40% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

На підставі договору від 18 лютого 2012 року ОСОБА_1 відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку № НОМЕР_1 зі строком дії до останнього дня липня 2015 року.

Згідно з частинами першою, другою статті 207 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно з положеннями статей 634, 638 ЦК України, відповідач, підписавши анкету-заяву, прийняла пропозицію позивача та приєдналася до договору згідно з Умовами та Правилами надання банківських послуг на умовах, викладених у зазначеній анкеті-заяві.

Тобто, в даному випадку, зміст кредитного договору зафіксовано в декількох документах: в заяві позичальника, Умовах і Правилах надання банківських послуг, Правилах користування платіжною карткою та Тарифах. Таким чином, між банком та позичальником укладено договір у письмовій формі.

Укладення кредитного договору таким шляхом чинному законодавству України не суперечить. Між сторонами здійснені всі необхідні дії для набуття, припинення або зміни цивільних прав та обов`язків, що за змістом частини 1 статті 202 ЦК України вказує на вчинення двостороннього договору, складовими якого виступають заява, Умови, Правила та Тарифи, з якими позичальник ознайомлена, про що свідчить підпис в заяві.

Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті, складає між нею та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. Будь - яких заперечень або зауважень від ОСОБА_1 заява не містить.

Пунктами 2.1.1.5.5, 2.1.1.5.6 Умов та Правил надання банківських послуг передбачено, що позичальник зобов`язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором, а у разі невиконання зобов`язань за договором, на вимогу банку виконати зобов`язання з повернення кредиту (у тому числі, простроченого кредиту та овердрафту), оплати винагороди банку.

Відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та Правил надання банківських послуг при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобов`язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф в розмірі 500,00 грн. + 5% від суми заборгованості за кредитним лімітом з урахуванням нарахованих і прострочених процентів та комісій.

У відповідності до пункту 1.1.7.12 Умов та Правил надання банківських послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на той самий строк.

Згідно витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» даним договором передбачений обов`язковий щомісячний платіж, а саме 7 % від заборгованості (але не менше 50,00 грн. та не більше залишку заборгованості) до 25 числа місяця, наступного за звітним.

Із розрахунку заборгованості ОСОБА_1 вбачається, що останні платежі по сплаті кредиту здійснено 26 вересня 2014 року у розмірі 550,00 грн. та 18 квітня 2015 року у розмірі 09,00 грн.

В той же час пунктом 2.1.1.2.11 Умов та Правил надання банківських послуг передбачено, що картка дійсна до останнього дня місяця, зазначеного на лицевій стороні картки включно.

Пунктом 2.1.1.2.12 Умов та Правил надання банківських послуг передбачено, що після закінчення строку дії відповідна картка продовжується банком на новий строк (шляхом надання клієнту картки з новим строком дії) за зверненням клієнта до банку згідно чинних тарифів.

Матеріали справи свідчать про те, що останній календарний день місяця, зазначеного на лицевій стороні картки є останній день липня 2015 року. Відомості щодо перевипуску кредитної картки у матеріалах справи відсутні, тому строк позовної давності рахується з 01 серпня 2015 року.

Взяті на себе зобов`язання за договором № б/н від 18 лютого 2012 року банк виконав своєчасно і повністю, надавши ОСОБА_1 кредитні ресурси.

У порушення зазначених умов договору ОСОБА_1 зобов`язання за договором № б/н від 18 лютого 2012 року належним чином не виконала.

Із розрахунку заборгованості за договором № б/н від 18 лютого 2012 року вбачається, що ОСОБА_1 станом на 31 жовтня 2017 року має заборгованість перед банком в розмірі 30 560,48 грн., яка складається з заборгованості за кредитом в розмірі 2052,66 грн., заборгованості за процентами за користування кредитом - 23 185,37 грн., заборгованості за пенею та комісією - 3391,00 грн., а також із штрафів відповідно до пункту 2.1.1.7.6. Умов та Правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина) та 1431,45 грн. - штраф (процентна складова).

05 лютого 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції із заявою про застосування наслідків спливу строку позовної давності. Відповідне клопотання міститься також у наданому нею відзиві на позовну заяву.

Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до Правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Аналізуючи умови договору та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку, що за договором про надання банківських послуг (при отриманні позичальником кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), яким установлено не тільки щомісячні платежі погашення кредиту, а й кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - не після закінчення строку дії договору, а після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (стаття 261 ЦК України).

Такий підхід відповідає правовій позиції, яка сформульована Великою палатою Верховного Суду у постанові від 26 вересня 2018 року (справа за № 477/841/16-ц) та від 03 жовтня 2018 року (справа № 233/2056/17).

Матеріали справи містять примірник Умов та Правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06 березня 2010 року, згідно пункту 1.1.7.31 яких строк позовної давності стосовно вимог банку щодо повернення кредиту, оплати відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів, витрат банку складає 50 років.

Проте, визначений в Умовах та Правилах надання банківських послуг збільшений строк позовної давності не може бути застосований до виниклих між сторонами правовідносин, оскільки відсутня письмова згода позичальника на збільшення позовної давності, відповідно до положення частини першої статті 259 ЦК України.

Збільшення позовної давності до 50 років потребувало дотримання сторонами встановленої законом письмової форми шляхом укладення відповідного договору, який боржник мав би підписати. За відсутності зазначеного, підстав вважати, що відбулася домовленість між сторонами про зміну тривалості позовної давності, немає.

Крім того, у заяві позичальника домовленість сторін щодо збільшення строку позовної давності відсутня.

Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року (справа № 6-240цс14), Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 серпня 2018 року у справі №381/306/17 (провадження №61-6458св18).

Таким чином, до спірних правовідносин підлягає застосуванню загальний строк позовної давності у три роки - до вимог щодо стягнення заборгованості та спеціальний - щодо неустойки.

Як вбачається з матеріалів справи строк дії кредитної картки закінчився у липні 2015 року, разом з чим закінчився і строк кредитування, тому строк позовної давності необхідно рахувати з 01 серпня 2015 року, а банк звернувся до суду з позовом за захистом своїх прав, та законних інтересів поштою 29 грудня 2017 року, тобто в межах строку позовної давності.

За таких умов посилання відповідача щодо дати здійснення нею останнього платежу не мають значення для обчислення строку позовної давності.

Враховуючи викладене, висновок суду першої інстанції про те, що строк позовної давності банком не пропущено, відповідає обставинам справи.

Погоджується судова колегія також з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні вимог банку про стягнення з відповідача штрафів, виходячи з наступного.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи, що штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції щодо того, що вимоги банку про стягнення з відповідача штрафів у розмірі 500,00 грн. (фіксована частина) та 1431,45 грн. (процентна складова) задоволенню не підлягають.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі за № 6-2003цс15, 11 жовтня 2017 року у справі за № 6-1374цс17.

Разом з тим, судова колегія не погоджується з визначеним судом розміром відсотків та стягненням у визначеному судом розмірі відсотків та пені з відповідача, виходячи з наступного.

Згідно умов укладеного між сторонами кредитного договору ОСОБА_1 отримала платіжну картку «Універсальна» з встановленим кредитним лімітом зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20,40 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Проте, із розрахунку заборгованості, наданого банком, вбачається, що розмір процентної ставки неодноразово змінювався, зокрема в період часу із 18 лютого 2012 року по 31 серпня 2014 року діяла процентна ставка 20,40% річних, із 01 вересня 2014 року по 31 березня 2015 року - 34,80 %, а починаючи з 01 квітня 2015 року - 43,20 % річних.

Разом з тим, як вбачається з розрахунку фактично нарахування відсотків на всю суму заборгованості проводилося банком не у відповідності з умовами договору та зазначеними в розрахунку банку підвищеними процентними ставками (34,80% річних, 43,20 % річних), а застосовувалась формула розрахунку відсотків за кредитом у подвійному розмірі.

Пунктом 1.1.3.2.3 Умов та Правил надання банківських послуг передбачено, що банк має право здійснювати зміну тарифів, а також інших умов обслуговування рахунків. При цьому банк, за винятком випадків зміни розміру наданого кредиту (кредитного ліміту) зобов`язаний не менш ніж за 7 днів до введення змін проінформувати клієнта, зокрема, у виписці по картрахунку згідно договору. Якщо протягом 7 днів банк не одержав повідомлення від клієнта про незгоду зі змінами, вважається, що клієнт приймає нові умови. Право зміни розміру наданого на платіжну картку кредиту (кредитного ліміту) банк залишає за собою в однобічному порядку за власним рішенням банку та без попереднього повідомлення Клієнта.

Згідно пункту 1.1.2.3 Умов та Правил клієнт банка зобов`язаний отримувати виписки про стан карткового рахунку та про операції, що проводяться по картрахунку.

Відповідно до пункту 1.1.3.2.9 цих Умов банк має право для різних цілей, зокрема, для повідомлення про зміну тарифів, встановити контакт з клієнтом, використовуючи будь-які канали зв`язку: відправлення SMS - повідомлення на мобільний телефон клієнта, авторизація за допомогою мобільного телефону і ОТР-паролю, поштовий лист, телеграма, повідомлення по електронній пошті, повідомлення в банкоматах і терміналах самообслуговування, друк на чеках терміналів, інші засоби комунікації.

У відповідності до пункту 1.1.3.1.9 Умов та Правил надання банківських послуг банк зобов`язаний не рідше одного разу на місяць способом, зазначеним у заяві, надавати власнику картки виписки про стан картрахунку і про здійснені за минулий місяць операції по картрахунку. У разі підключення власника картки до системи Internet-banking (Приват24) надання виписок здійснюється через даний комплекс. У разі підключення клієнта до комплексу Mobile-banking банк надає можливість доступу до інформації про стан рахунку шляхом використання функції SMS-повідомлень.

За змістом статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу), за винятком випадків, встановлених законом.

Згідно з частинами першою - четвертою статті 1056-1 ЦК України у редакції на час виникнення спірних правовідносин процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

У разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов`язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов`язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов`язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника.

Згідно частини першої статті 651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

За частиною третьою статті 653 ЦК України в разі зміни договору зобов`язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, якщо сторони кредитного договору досягли домовленості щодо всіх його умов, у тому числі, щодо збільшення банком в односторонньому порядку процентної ставки за кредитом з дотриманням певної процедури, таке збільшення може відбуватись виключно в разі дотримання передбаченої договором процедури.

У разі підвищення банком процентної ставки з`ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 14 грудня 2016 року № 6-2315цс16, 30 листопада 2016 року № 6-82цс16.

З урахуванням змісту наведених норм, умови кредитного договору щодо розміру процентної ставки за кредитом та процедура підвищення її розміру мають визначатися між сторонами кредитного договору у письмовій формі.

Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 листопада 2018 року, справа № 638/5487/16-ц, провадження № 61-10340св18.

Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Боржник вважається належним чином повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, коли банком не лише відправлено на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й доведено факт його вручення адресатові під розписку.

Таким чином, вищезазначені норми визначають правові наслідки неповідомлення або неналежного повідомлення банком позичальника про будь-яку зміну відсоткової ставки за кредитом, яким є недійсність такого правочину.

Відповідний правовий висновок викладено в Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 липня 2018 року (справа № 563/171/17-ц, провадження № 61-788св17).

Проте, матеріали справи доказів належного повідомлення відповідача про підвищення відсоткової ставки не містять.

Банком не підтверджено належними та допустимими доказами, що він надсилав повідомлення позичальнику про збільшення відсоткової ставки з дотриманням процедури направлення такого сповіщення.

Посилання банку на те, що в період з 14 березня 2015 року по 25 березня 2015 року та в період з 14 серпня 2014 року по 25 серпня 2014 року банк направляв на телефон ОСОБА_1 повідомлення про підвищення процентної ставки є безпідставними, оскільки в наданих до апеляційної скарги копій SMS - повідомлень не вбачається, що ці повідомлення ОСОБА_1 отримувала.

Крім того, не можливо погодитись також із нарахуванням відповідачу відсотків у подвійному розмірі, з тих підстав, що в наданому банком примірнику Умов та Правил надання банківських послуг та витягу з Тарифів зазначені положення не передбачені, при цьому, докази про ознайомлення відповідача з таким порядком нарахування відсотків банком також не надані. Умови про застосування до відповідача подвійної відсоткової ставки не зазначені і в самому розрахунку заборгованості банку.

Зважаючи на вищевикладене, розрахунок процентів підлягає зменшенню із застосуванням початкової відсоткової ставки 20,40% річних, оскільки нарахування підвищених відсотків за умови неналежного повідомлення позичальника про підвищення відсоткової ставки порушує вимоги частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», якою передбачено недійсність зміни відсоткової ставки у разі недотримання процедури її зміни.

Разом з тим, судова колегія звертає увагу й на те, що період нарахування відсотків за кредитом не може перевищувати строку кредитування.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Умовами укладеного між сторонами кредитного договору не передбачено нарахування процентів за користування кредитом та інших платежів після закінчення строку дії договору.

Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики в разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Для забезпечення прогнозованості правозастосовної практики Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15, який уможливив стягнення процентів за кредитом і пені за процентами у межах позовної давності, обчисленої за три роки (для процентів) й один рік (для пені) до дня звернення до суду.

Таким чином, банк як кредитор позбавлений права нараховувати відсотки та інші платежі, передбачені кредитним договором, після спливу строку кредитування, який обмежений строком дії картки, що відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

Як вбачається з матеріалів справи строк дії кредитної картки закінчився у липні 2015 року, разом з чим закінчився і строк кредитування, тож починаючи з 01 серпня 2015 року банк не мав права нараховувати відсотки та інші платежі, передбачені кредитним договором, отже, вимоги позивача у цій частині також задоволенню не підлягають.

З урахуванням вищенаведених норм права та висновків судової практики щодо їх застосування, а також клопотання відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності, слід дійти висновку, що з відповідача на користь банку підлягають стягненню відсотки за користування кредитом за період з 29 грудня 2014 року по 31 липня 2015 року (215 днів).

Для визначення розміру процентів підлягає застосуванню формула: сума боргу * ставка річних % : 100 : 360 днів * кількість дів в періоді.

За таких умов розмір відсотків, що підлягають стягненню з відповідача, складає:

2052,66 грн. (сума боргу за тілом кредиту) * 20,40 : 100 : 360 * 215 днів = 250,08 грн.

Щодо нарахування пені необхідно зважати на вимоги статей 549, 550, 551 ЦК України, згідно з якими пенею є грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов`язання і яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Проценти на неустойку не нараховуються та, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Тобто, неустойка нараховується в разі порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України) з першого дня прострочення та до тих пір, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто, пеня може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано в законі чи договорі.

Разом з тим, відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Таким чином, стягнути неустойку (зокрема, пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише в межах спеціальної позовної давності, яка згідно із частиною першою статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, установленими статтями 253-255 цього Кодексу, від дня порушення грошового зобов`язання.

Такий правовий висновок викладено у Постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 444/9519/12, провадження № 14-10 цс 18), 04 липня 2018 року (справа № 310/11534/13-ц, провадження № 14-154цс18).

Враховуючи, що до вимог про стягнення пені підлягає застосуванню позовна давність строком в один рік, а пеня, нарахована після спливу строку кредитування, а саме після 31 липня 2015 року стягненню не підлягає, підстав для задоволення вимоги банку щодо стягнення заборгованості за пенею у розмірі 3391,00 грн. не вбачається.

Таким чином, з відповідача на користь банку підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту у розмірі 2052,66 грн. та заборгованість за процентами за користування кредитом за період з 29 грудня 2014 року по 31 липня 2015 року у розмірі 250,08 грн., а не в розмірі 988, 67 грн., яку розраховано за підвищеною процентною ставкою, а всього - 2302,74 грн.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції не в повній мірі дослідив і не надав належної оцінки поданим позивачем доказам, не з`ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог та дійшов помилкового висновку щодо стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за процентами за користування кредитом в розмірі 23 185,37 грн., заборгованості за пенею та комісією - 1491,00 грн. У зв`язку з чим рішення суду в цій частині підлягає зміні, а сума стягнутої заборгованості зменшенню з 26 729, 03 грн. до 2302, 74 грн.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позов банку задоволено частково, на 7,54%, з ОСОБА_1 на користь банку підлягає стягненню судовий збір за подачу позову у розмірі 1600*7,54/100 = 120,64 грн.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 також задоволено частково, відповідно на 92,46% (100-7,54).

При цьому, ухвалою Харківського апеляційного суду від 13 травня 2019 року відстрочено ОСОБА_1 сплату судового збору за подачу апеляційної скарги у розмірі 2400,00 грн. до ухвалення рішення у справі.

Отже, з урахуванням часткового задоволення апеляційної скарги та відстрочення ОСОБА_1 сплати судового збору, судовий збір за подачу апеляційної скарги підлягає стягненню на користь держави з банку у розмірі 2219,04 грн. та на користь держави з ОСОБА_1 у розмірі 180,96 грн. У зв`язку з чим розмір стягнутого судового збору підлягає зменшенню з 1403,50 грн. до 120, 64 грн.

Крім того, ухвалою Харківського апеляційного суду від 13 травня 2019 року зупинено дію оскаржуваного рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 31 травня 2018 року, яка підлягає поновленню в незмінюваній частині.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 31 травня 2018 року - змінити в частині розміру стягнутої суми заборгованості та судового збору.

Розмір стягнутої з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства (Акціонерного товариства) Комерційний Банк «ПриватБанк» суми заборгованості зменшити з 26 729, 03 грн. до 2302, 74 грн., яка складається з заборгованості за тілом кредиту у розмірі 2052,66 грн. та заборгованості за процентами за користування кредитом за період з 29 грудня 2014 року по 31 липня 2015 року в розмірі 250,08 грн.

Розмір стягнутого з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства (Акціонерного товариства) Комерційний Банк «ПриватБанк» судового збору зменшити з 1403,50 грн. до 120, 64 грн.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства (Акціонерного товариства) Комерційний Банк «ПриватБанк» в дохід держави судовий збір в розмірі 2219,04 грн. за подачу апеляційної скарги.

Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 180, 96 грн.

В іншій частині рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 31 травня 2018 року залишити без змін та поновити його дію в цій частині, яку зупинено ухвалою Харківського апеляційного суду від 13 травня 2019 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді І.О.Бровченко

А.І. Колтунова

Повний текст постанови складено 05 липня 2019 року.