Справа № 687/1378/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

08 квітня 2019 року Чемеровецький районний суд

Хмельницької області в складі:

головуючого судді - Борсука В.О.,

з участю секретаря - Цугель Т.В.,

з участю представника позивача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Чемерівці цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики в частині сплати щомісячно відсотків в сумі 2000грн.,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2018 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики в частині сплати щомісячно відсотків в сумі 2000 грн. Так, 14.09.17 року ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_3 49952 грн. під щомісячний відсоток у сумі 2000 грн., який зобовязаний щомісяця повертати в сумі 830 грн. основного боргу та відсотків 2000 грн. до 01.10.2022 року, що засвідчується розпискою позивача від 14.09.2017 року.

Зазначає, що плата за користування позикою є великою та непосильною, такою, що не відповідає нормам діючого законодавства України, оскільки, відповідач відмовляється переглянути договір позики із приводу розміру твердої суми за користування позикою, саме тому позивач вимушений звернутись до суду за захистом своїх прав та інтересів.

Предстаник позивача в судове засідання зявилася, позовні вимоги підтримала та просить їх задоволити.

Відповідач в судове засідання не зявився, однак про час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку.

На підставі ч.1 ст. 280 ЦПК України - суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 14.09.2017 року був укладений договір позики за умовами якого позивач отримав позику в сумі 49952 грн. під щомісячний відсоток у сумі 2000 грн., які зобовязується повертати щомісячно в сумі 830 грн. основного боргу та відсотки в сумі 2000 грн., із кінцевим терміном повернення отриманих коштів до 01.10.2022 року, що підтверджується розпискою від 14.09.2017 року.

Згідно розписи складеної 14.09.2017 року вбачається, що ОСОБА_3 одержав від ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 5 000 грн..

Відповідно до розписи складеної 06.06.2018 року вбачається, що ОСОБА_3 одержав від ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 1600 грн..

Згідно поданих квитанцій від 28.09.2018 року та 29.08.2018 року ОСОБА_3 було перераховано грошові кошти у сумі 1000 грн. 29.09.2018 року, та 1000 грн. 28.09.2018 року.

Згідно ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного

законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Частиною 1 ст. 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін та погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст.627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

У постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 року № 6-79цс14, зазначено, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Згідно ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Частиною 1 статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Також, у відповідності до вимог ч.1 ст.81 ЦПК України позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що оспорюваний правочин не відповідає чинному законодавству.

Аналізуючи вищевикладене, а також беручи до уваги те, що сторони вільні в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, тому суд приходить до висновку, що сторони погодили сплату відсотків у розмірі 2000 грн., а тому вважає, що у задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 слід відмовити.

Керуючись ст.ст.12, 263-265 ЦПК України, суд -

ухвалив:

В задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики в частині сплати щомісячно відсотків в сумі 2000грн. відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до Хмельницького апеляційного суду.

У відповідності до п.п.15.5) п.п.15 п.1 Розділу XIII Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-технічної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через Чемеровецький районний суд Хмельницької області.

Повний текст рішення виготовлено 11.04.2019 року. Позивач: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, жителя ІНФОРМАЦІЯ_2. Відповідач: ОСОБА_3, (ідентифікаційний номер НОМЕР_1), житель ІНФОРМАЦІЯ_3.

Суддя Чемеровецького районного

суду Хмельницької області ОСОБА_4