ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/425/19 Справа № 199/7376/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Руденко В.В. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.

суддів - Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

при секретарі - Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 жовтня 2017 року по справі за позовом Першого заступника прокурора Дніпропетровської області в інтересах Дніпровської міської ради до ОСОБА_1, треті особи товариство з обмеженою відповідальністю «Ренессанс-Клуб», Комунальне житлово-експлуатаційне підприємство «Лівобережжя» про витребування майна, -

В С Т А Н О В И Л А :

В жовтні 2016 року Перший заступник прокурора Дніпропетровської області в інтересах Дніпровської міської ради звернувся із позовом до ОСОБА_1 про витребування майна.

Позов мотивовано тим, що в ході здійснення представницьких повноважень прокуратурою області встановлено факт безпідставного вибуття з комунальної власності територіальної громади м. Дніпро об'єктів нерухомого майна шляхом їх відчуження на користь приватних підприємств, в тому числі нежитлового приміщення АДРЕСА_1. У зв'язку з чим позивач звернувся до суду та просив витребувати від ОСОБА_1 на користь територіальної громади в особі Дніпровської міської ради вказане нежитлове приміщення.

Заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 жовтня 2017 року позов задоволено та постановлено: витребувати від ОСОБА_1 на користь територіальної громади в особі Дніпровської міської ради нежитлове приміщення АДРЕСА_1 та вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду мотивоване тим, що оскільки спірне нерухоме майно вибуло з володіння Дніпровської міської ради поза її волею, суд вважав про наявність правових підстав для задоволення позову про витребування майна на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просила вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Апеляція мотивована тим, що обставина припинення із 14 серпня 2012 року повноважень Дніпропетровської міської ради як представника власника майна, встановлена ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 21 травня 2013 року, виключає висновок щодо необхідності наявності волі міської ради для укладення договору купівлі-продажу від 27 грудня 2012 року та в подальшому укладення договору від 15 жовтня 2013 року, оскільки вказаною ухвалою встановлено, що Дніпровська міська рада не може бути суб'єктом віндикації, оскільки втратила повноваження представника власника майна і витребування спірної нерухомості на користь вказаного органу місцевого самоврядування. Крім того, апелянт зазначає, що Рішенням сесії Дніпропетровської міської ради № 41/22 від 28 березня 2012 року було затверджено проміжний ліквідаційний баланс КЖЕП "Лівобережжя", до якого увійшов й спірний об'єкт нерухомості, а тому міська рада станом на 28 березня 2012 року була обізнана про облік спірної нерухомості на балансі підприємства, а тому вказаний позов, який пред'явлений в жовтні 2016 року подано поза межами строку позовної давності.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, а оскаржуване рішення - скасувати, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з наявності правових підстав для застосування до спірних правовідносин ч. 1 ст. 388 ЦК України, оскільки спірна нерухомість вибула з володіння Дніпровської міської ради поза її волею.

З вказаним висновком колегія суддів погодитись не може, оскільки вказаний висновок суперечить нормам матеріального та процесуального закону.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог Першого заступника прокурора Дніпропетровської області в інтересах Дніпровської міської ради, колегія суддів виходить з наступного.

Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що Рішенням Дніпропетровської обласної ради № 232-10/ХХІУ від 23.10.2003 «Про підвищення ефективності управління майном спільної власності територіальних громад області» в частині передачі обласних комунальних підприємств до власності територіальної громади м. Дніпропетровська, затверджено розпорядження Голови Дніпропетровської обласної ради № 159-р від 18.08.2003 «Про передачу із спільної власності територіальних громад області до територіальної громади м. Дніпропетровська цілісного майнового комплексу обласного житлово-комунального підприємства «Лівобережжя».

Рішенням Дніпропетровської міської ради № 11/13 від 19.11.2003 «Про прийняття у комунальну власність територіальної громади міста обласних житлово-комунальних підприємств «Південне», «Центральний», «Лівобережжя», до комунальної власності прийнято житлово-комунальне підприємство «Лівобережжя» з майном, будівлями і спорудами, що перебували на його балансі, відповідно до акту приймання-передачі від 18.08.2003 (п. 1 рішення міської ради).

Відповідно до підпункту 2.1 рішення Дніпропетровської міської ради №11/13 від 19.11.2003 комітету комунальної власності міської ради доручено внести зміни до установчих документів комунального підприємства відповідно до чинного законодавства.

Наказом комітету комунальної власності міської ради від 17.02.2004 №15-КВ було затверджено нову редакцію статуту Комунального житлово-експлуатаційного підприємства «Лівобережжя» Дніпропетровської міської ради, перереєстрованого Виконкомом Дніпропетровської міської ради 25.02.2004, реєстраційна справа № 04052092Ю0040072.

На підставі розпорядження голови Дніпропетровської обласної ради № 159-р від 18.08.2003, рішення Дніпропетровської міської ради від 26.02.2003 № 35/7, відділом Дніпропетровського міського управління юстиції 07.05.2013 проведено державну реєстрацію права комунальної власності на нежитлове приміщення АДРЕСА_1.

Так, на виконання Програми реформування та розвитку житлово-комунального господарства міста, рішенням Дніпропетровської міської ради № 16/9 від 02.03.2011, об'єкти нерухомого майна з балансу комунальних житлово-експлуатаційних підприємств, зокрема, КЖЕП «Лівобережжя» передано на баланс КП «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю».

Вказане обґрунтовувалось реорганізацією комунальних житлово-експлуатаційних підприємств, необхідністю забезпечення ефективності управління комунальним майном та пов'язувалось з визначенням єдиного підприємства наділеного повноваженнями з управління комунальним майном та корпоративними правами територіальної громади міста в особі КП «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю».

06.08.2012 року ухвалою господарського суду Дніпропетровської області відкрито провадження у справі № 38/5005/6636/2012 про банкрутство Комунального житлово-експлуатаційного підприємства «Лівобережжя» Дніпропетровської міської ради. На час відкриття провадження у справі про банкрутство рішення сесії Дніпропетровської міської ради №16/9 від 02.03.2011 КЖЕП «Лівобережжя» в повному обсязі виконано не було, внаслідок чого нерухоме майно обліковувалося на балансі підприємства за відсутності правових підстав.

Постановою господарського суду Дніпропетровської області від 14.08.2012 у справі № 38/5005/6636/2012 Комунальне житлово-експлуатаційне підприємство «Лівобережжя» Дніпропетровської міської ради визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру.

На підставі вказаної постанови ліквідатором КЖЕП «Лівобережжя» призначено арбітражного керуючого Барановського О.М., нежитлове приміщення АДРЕСА_1 з метою продажу було включено до ліквідаційної маси підприємства-банкрута, а в подальшому реалізовано шляхом проведення Товарною біржею «Регіональна універсальна біржа» торгів з продажу нежитлового приміщення приміщення № 25, загальною площею 127,1 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1, оформлених протоколом № 22 від 27.12.2012, та переможцем яких визначено товариство з обмеженою відповідальністю «РЕНЕСАНС-КЛУБ».

На підставі протоколу № 22 проведення біржових торгів з купівлі-продажу нежитлового приміщення АДРЕСА_1, 27.12.2012 між Комунальним житлово-експлуатаційним підприємством «Лівобережжя» Дніпропетровської міської ради та Товариством з обмеженою відповідальністю «РЕНЕССАНС-КЛУБ» укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення АДРЕСА_1, загальною площею 127,1 кв. м.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 29.08.2016 у справі № 38/5005/6636/2012 про банкрутство КЖЕП «Лівобережжя» Дніпропетровської міської ради задоволено скаргу прокуратури області на дії ліквідатора та визнано неправомірними його дії щодо включення до ліквідаційної маси банкрута ряду об'єктів нерухомого майна комунальної власності, продажу його з відкритих біржових торгів та визнано недійсними договори купівлі-продажу укладені на їх підставі. Рішенням суду визнано неправомірними дії ліквідатора КЖЕП «Лівобережжя» арбітражного керуючого Барановського О.В. щодо включення до ліквідаційної маси підприємства-банкрута нежитлового приміщення АДРЕСА_1 та продажу його з відкритих біржових торгів, визнано недійсними результати біржових торгів, проведених 27.12.2012 Товарною біржею «Регіональна універсальна біржа» з продажу нерухомого майна, а саме: нежитлового приміщення АДРЕСА_1, загальною площею 127,1 кв. м., оформлених протоколом №22 від 27.12.2012 та визнано недійсним договір купівлі-продажу № 721 від 10.06.2013 року, укладений між ліквідатором-арбітражним керуючим Саричевою Н.В. та ТОВ «РЕНЕССАНС-КЛУБ» з відчуження нежитлового приміщення АДРЕСА_1, загальною площею 127,1 кв. м.

15.10.2013 року вказане нерухоме майно ТОВ «РЕНЕССАНС-КЛУБ» було відчужено на користь ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу.

Частиною 1 ст. 317 ЦК України встановлена належність власникові права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Таким чином, наявність у діях власника майна волі на передачу цього майна виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

Так, за нормами ст. 388 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (ст. 330 ЦК України).

Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (ч. 3 ст. 388 ЦК України).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

В частині четвертій статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Частиною першою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, перебіг позовної давності починається з одного й того самого моменту: коли особа, право якої порушено, довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Викладене узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, наведеним у постанові від 20 листопада 2018 року у справі № 372/2592/15-ц (провадження № 14-339цс18).

Як вбачається з матеріалів справи по справі було винесено заочне рішення та відповідачем у своїх поясненнях по заяві про перегляд заочного рішення зазначалося про пропуск прокурором строків позовної давності (а.с. 18 Т.2), такі ж вимоги відповідач заявила і в апеляційній інстанції.

Враховуючи, що оскаржуване рішення ухвалювалось в заочному порядку, відповідачка була позбавлена реальної можливості надати заяву про застосування строків позовної, колегія суддів приходить до висновку про її задоволення, з огляду на наступне.

В пунктах 70, 71 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 20 жовтня 2011 року в справі «Рисовський проти України» (заява № 29979/04), яке набуло статусу остаточного 20 січня 2012 року, Суд підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу; у контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов'язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися в першу чергу на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула його у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні ЄСПЛ від 01 червня 2006 року в справі «Федоренко проти України» зазначено про необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та фундаментальними правами окремої людини, а також пропорційності між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Враховуючи викладене, а також те, що ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 21 травня 2013 року, було встановлено припинення із 14 серпня 2012 року повноважень Дніпропетровської міської ради як представника спірного майна, тобто саме з цієї дати міська рада знала про наявність свого порушеного права, а з позовом Перший заступник прокурора Дніпропетровської області в інтересах Дніпровської міської ради звернувся до суду лише в жовтні 2016 року, тобто з пропуском строку позовної давності, - колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для застосування до спірних правовідносин наслідків пропуску позивачем строку позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог

Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, заочне рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог Першого заступника прокурора Дніпропетровської області в інтересах Дніпровської міської ради до ОСОБА_1, треті особи товариство з обмеженою відповідальністю «Ренессанс-Клуб», Комунальне житлово-експлуатаційне підприємство «Лівобережжя» про витребування майна.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 жовтня 2017 року - скасувати.

В задоволенні позовних вимог Першого заступника прокурора Дніпропетровської області в інтересах Дніпровської міської ради до ОСОБА_1, треті особи товариство з обмеженою відповідальністю «Ренессанс-Клуб», Комунальне житлово-експлуатаційне підприємство «Лівобережжя» про витребування майна - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко