ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 627/1210/17

Провадження № 22-ц/818/1422/19

03 квітня 2019 року

м.Харків

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Овсяннікової А.І.

суддів - Коваленко І.П., Сащенко І.С.

за участю секретаря - Дашковської Н.К.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

представник ОСОБА_2

відповідач Пархомівська сільська рада Краснокутського району Харківської області

апелянт прокуратура Харківської області

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційну скаргу прокуратури Харківської області в інтересах держави в особі Пархомівської сільської ради Краснокутського району Харківської області та Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Харківської області на рішення Краснокутського районного суду Харківської області від 23 липня 2018 року в складі судді Вовк Л.В. по справі № 627/1210/17 за позовом ОСОБА_1 до Пархомівської сільської ради Краснокутського району Харківської області про визнання права власності,-

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Пархомівської сільської ради Краснокутського району Харківської області про визнання права власності.

В обґрунтування позову зазначає, що КСП «Україна» належала нежитлова будівля(ферма) за адресою с. Пархомівка вул. Ярославського, №53-б/3. При розпаюванні колективного майна відповідно протоколу №4 загальних зборів КСП «Україна» від 25 червня 2004 року вирішено передати групі пайовиків ферму 1955 року побудови. Актом прийому-передачі майна від 22 серпня 2004 року здійснено передачу власником майна КСП «Україна» уповноваженій особі від групи пайовиків ОСОБА_4 ферму 1955 року побудови на суму 22300 грн. Громадяни, які отримали ферму, продали йому частку належного їм майна, а саме свідоцтва про право власності на майновий пай члена КСП.

Пархомівською сільською радою видано йому свідоцтво про право власності на майновий пай члена колишнього сільськогосподарського підприємства від 28 серпня 2017 року на суму 22578 грн.

Просить визнати право приватної власності на нежитлову будівлю (ферму) за адресою: Харківська область, Краснокутський район, с. Пархомівка, вул. Ярославського №53, б.3.

Представник відповідача Пархомівської сільської ради Краснокутського району Харківської області у судове засідання не з'явився. Подав заяву, згідно якої позов визнав.

Рішенням Краснокутського районного суду Харківської області від 23 липня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право приватної власності на нежитлову будівлю - ферму, що розташована по АДРЕСА_1.

Рішення мотивовано тим, що на даний час будівля добудована та використовується для здійснення сільськогосподарської діяльності. Виготовити правовстановлюючі документи на нерухоме майно позивач не має можливості, оскільки КСП «Україна» на даний час ліквідовано, а тому право власності ОСОБА_1 підлягає захисту у судовому порядку, а позовні вимоги -задоволенню.

В апеляційній скарзі прокуратура Харківської області просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Визнання права власності на нерухоме майно на підставі судового рішення порушує визначений законодавством порядок будівництва об'єктів нерухомості, державної реєстрації речових прав на них та фактично нівелює роль цілої системи органів державної влади та контролю, які здійснюють повноваження у цій сфері, покликані забезпечувати відповідність забудови вимогам закону.

Судом не встановлено, чи реалізовано в межах повноважень державний контроль Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції у Харківській області при побудові цієї будівлі.

Позивачем не оформлено користування земельною ділянкою, на якій розташоване нежитлове приміщення, у встановленому законом порядку. Сторонами не надано суду доказів правомірного користування земельною ділянкою, на якій розташоване нерухоме майно.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить закрити апеляційне провадження або у випадку відсутності для цього підстав апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Надати для державної реєстрації права власності всі передбачені законом документи не є можливим, оскільки КСП «Україна», відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань припинено 09 вересня 2009 року на підставі судового рішення. Підприємство-правонаступник КСП «Україна» відсутнє, а тому право власності може бути визнано в судовому порядку.

Пархомівська сільська рада та Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції апеляційну скаргу на рішення суду не подавали, прокуратуру Харківської області на представлення в суді їх інтересів не уповноважували.

Їх права судовим рішенням не порушені, а тому у прокуратури Харківської області відсутні правові підстави для звернення до суду з апеляційною скаргою.

Пархомівська селищна рада була відповідачем у справі, проти задоволення позову не заперечувала.

На даний час ним здійснюються всі необхідні дії для оформлення прав на земельну ділянку, на якій розташована ферма.

Рішенням Пархомівської сільської ради від 22 грудня 2018 року йому надано дозвіл на розробку проекту землеустрою, що свідчить про наявність волевиявлення Пархомівської сільської ради, яка є розпорядником земельної ділянки.

При цьому ним не здійснювалася добудова нежитлової будівлі - ферми.

У відзиві Пархомівська сільська рада Краснокутського району просить апеляційну скаргу залишити без задоволення або закрити провадження у справі за апеляційною скаргою, рішення суду залишити без змін.

Прокуратурою Харківської області не направлялося на їх адресу в порядку ч.4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» повідомлення про порушення їх інтересів при ухваленні оскаржуваного судового рішення.

Рішенням суду їх права не порушено.

Колегія суддів, вислухав суддю - доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідив матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що скарга підлягає задоволенню.

Як встановлено судом і підтверджується матеріалами справи 22 серпня 2004 року відповідно до рішення загальних зборів КСП « Україна» від 25 червня 2004 року власникам майнових паїв, а саме: ОСОБА_4, ОСОБА_32, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 ,ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_27, ОСОБА_28, ОСОБА_29 - передано в користування ферму 1955 року побудови на суму 22300 грн, про що складено акт прийому-передачі.

Як зазначає ОСОБА_1, 04 липня 2017 року власниками майнових паїв - ОСОБА_4, ОСОБА_32, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 ,ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_27, ОСОБА_28, ОСОБА_29 йому продано майнові сертифікати КСП на загальну суму 22 578 грн.

Згідно ст.ст. 7,9 Закону України від 14 лютого 1992 року «Про колективне сільськогосподарське підприємство», майно КСП належить його членам на праві спільної часткової власності і пайовий фонд майна складається як із балансової вартості основних виробничих та оборотних фондів створених за рахунок діяльності підприємства, цінних паперів, акцій, так і грошей, а майновий пай є грошовим еквівалентом трудового внеску кожного працівника в колективне майно, визначеного на день паювання та скоригованим на день вибуття працівника з господарства.

Згідно з ч.2 ст.9 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» пай є власністю члена підприємства.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Згідно з частиною першою статті 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступає умовами або підставами, за наявності яких об'єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об'єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) об'єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Таким чином, виходячи зі змісту цієї норми самочинним є будівництво об'єкта нерухомого майна за наявності будь-якої із зазначених умов.

Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього як на об'єкт нерухомості (частина друга статті 376 ЦК України).

Водночас згідно із частиною третьою статті 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина четверта статті 376 ЦК України).

З контексту частин третьої та четвертої статті 376 ЦК України випливає, що частина третя цієї статті застосовується не лише до випадків порушення вимог законодавства щодо цільового призначення земель, а й до випадків, коли такого порушення немає, але особа здійснює будівництво на земельній ділянці, яка їй не належить.

Отже, відсутність дозволу на будівництво, проекту або порушення умов, передбачених у цих документах, спричиняє визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України.

Аналіз норм частини третьої статті 376 ЦК України дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки забудовнику власником та користувачем, якщо такий є та не являється забудовником.

Ця умова є єдиною для визнання права власності на самочинно збудований об'єкт нерухомості за такою особою на підставі рішення суду.

У розумінні частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об'єкт, а й об'єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об'єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки внаслідок таких дій об'єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності. Усі об'єкти нерухомого майна, які зведені після одержання акта приймання в експлуатацію, незалежно від того, значились вони до одержання акта приймання в проектній документації чи ні, вважаються самочинними (пункт 3.4.1 Методичних рекомендацій з питань технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 5 вересня 2003 року № 146 (далі - Методичні рекомендації).

Відповідно до частини другої статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію об'єкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий об'єкт проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку.

За змістом статті 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

Згідно Закону України ст. 10 «Про архітектурну діяльність» для забезпечення під час забудови територій, розміщення і будівництва об'єктів архітектури додержання суб'єктами архітектурної діяльності затвердженої містобудівної та іншої проектної документації, вимог вихідних даних, а також з метою захисту державою прав споживачів будівельної продукції здійснюється в установленому законодавством порядку державний архітектурно-будівельний контроль та нагляд.

Державний архітектурно-будівельний контроль здійснюють органи державного архітектурно-будівельного контролю, визначені статтею 6 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності".

Виходячи з вимог чинного законодаства встановлення факту готовності об'єкту до експлуатації і видача свідоцтва про відповідність збудованого об'єкта проектній документації, вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил відноситься до виключної компетенції територіальної інспекції державного архітектурно-будівельного контролю.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання . У зв'язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Заперечуючи проти апеляційної скарги ОСОБА_31 зазначає, що ферма не є самочинним будівництвом. В суді апеляційної інстанції представник позивача зазначав, що будівля побудована та добудована у 50х роках та ОСОБА_1 не здійснювались дії щодо реконструкції майна.

Між тим, доказів, що ферма, право власності на яку просить визнати ОСОБА_1, є 1955 року забудови - немає.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням загальних зборів КСП « Україна» від 25 червня 2004 року власникам майнових паїв передано в користування ферму 1955 року.

З довідки КП « Краснокутське БТІ» вбачається, що на нежитлову будівлю-ферму право власності не зареєстроване. У технічному висновку про об'єкт нерухомого майна та технічному паспорті КП « Краснокутське БТІ» зазначено, що нежитлова будівля ферма загальною площею 1012 ,80 кв.м розшташована по вул.Ярославського, 53-б/3 в с.Пархомівка; рік забудови не зазначено.

Також, з технічного паспорту вбачається, що об'єкт нерухомості по вул. Ярославського 53-б/3 у с. Пархомівка складається з Ферми літ «Б-1» та прибудови літ. «б». Дата побудови цих об'єктів також не зазначена.

Отже, безумовно вважати, що дана ферма була зведена ще у 1955 року - не можна.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Беззаперечних доказів існування прибудови на час зведення основної споруди позивачем не надано.

Отже враховуючи відсутність звернення ОСОБА_1 до компетентного органу, підстав для визнання за ним права власності на самовільно реконструйовану будівлю не вбачається.

Посилання позивача щодо відсутності підстав для оскарження рішення суду прокуратурою, оскільки ними не виконано вимог щодо повідомлення осіб, у чиїх інтересах подана апеляційна скарга, а також той факт, що Пархомівська сільська рада не оспорює рішення суду, про що свідчить надання ними земельної ділянки, судом не приймається.

В суді апеляційної інстанції представником прокуратури зазначено, що 27 грудня 2018 року ними направлено засобами поштового зв'язку відповідні вимоги Пархомівській сільській раді Краснокутського району Харківської області та Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Харківської області та неотримання такої вимоги сільрадою не свідчить про недотримання прокуратурою вимог чинного законодавства.

Щодо надання сільською радою земельної ділянки під будівлю ферми, то суд виходить з наступного.

З довідки КП «Краснокутське БТІ» та технічного паспорту вбачається, що спірна нерухомість розташована за адресою Харківська обл., с. Пархомівка, вул. Ярославського, буд. 53-б/3.

Позивач просив визнати за ним право власності на ферму саме за цією адресою; працівниками БТІ проводилось обстеження також саме за цією адресою та рішенням суду за ОСОБА_1 визнано право власності на будівлю за цією адресою.

Між тим, рішенням Пархомівської сільської ради Краснокутського району Харківської області від 22 грудня 2018 року ОСОБА_1 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок загальною орієнтовною площею 0,33 га, з них -0,13 га в АДРЕСА_2, та 0,20 га в АДРЕСА_3.

Отже, вважати рішення Пархомівської сільскої ради беззаперечним доказом наявності права користування земельною ділянкою, відведеною під ферму -не можна, оскільки спірна нерухомість розташована за іншою адресою.

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на нежитлову будівлю- ферму літ. «Б-1» загальною площею 1012,80 кв.м. за адресою АДРЕСА_4.

Доказів щодо тотожності адрес земельних ділянок чи наявності технічної помилки при оформленні документів позивачем не надано.

За таких обставин рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову.

Судові витрати підлягають перерозподілу згідно ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.2,376, 381-384 ЦПК України,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу прокуратури Харківської області в інтересах держави в особі Пархомівської сільської ради Краснокутського району Харківської області та Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Харківської області - задовольнити.

Рішення Краснокутського районного суду Харківської області від 23 липня 2018 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Пархомівської сільської ради Краснокутського району Харківської області про визнання права власності -відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1(ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорт НОМЕР_3, виданий Краснокутським РВ УМВС України в Харківській області 26 листопада 1996 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2, місце проживання АДРЕСА_5) на користь прокуратури Харківської області(м.Харків, вул. Богдана Хмельницького, 4, ; банк отримувач: Державна казначейська служба м. Київ, код 820172, рахунок 7171, код класифікації видатків бюджету 2800) судовий збір у сумі 1575(одна тисяча п'ятсот сімдесят п'ять) грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 11 квітня 2019 року.

Головуючий - А.І. Овсяннікова

Судді: І.П. Коваленко

І.С. Сащенко