Справа № 460/363/15-ц
Провадження №2/460/101/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.04.2019 рокум.Яворів

Яворівський районний суд Львівської області

в складі: головуючого судді - Кондратьєвої Н.А.

при секретарі - Юрчишині В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Яворові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про визнання договору оренди нежитлового приміщення недійсним, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про визнання договору оренди нежитлового приміщення недійсним. В обґрунтування позову покликається на те, що 01.08.2003 року між нею і відповідачем було зареєстровано шлюб, який за рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 14.04.2014 року було розірвано. 22.08.2014 року відповідач звернувся до суду з позовом про поділ майна подружжя. Наприкінці жовтня 2014 року позивачу стало відомо, що відповідач уклав із третьою особою договір № 1 оренди нежитлового приміщення від 09.09.2014 року щодо приміщення, яке належить їй на праві приватної власності. Вважає, що договір не відповідає вимогам законодавства, та підлягає визнанню недійсним з моменту його укладення. Зазначає, що вона зареєстрована підприємцем. Для здійснення підприємницької діяльності нею було приватизовано магазин з цехом дріждівої випічки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . В порушення норм ЦК України та СК України відповідач уклав правочин від її імені щодо майна, яке йому не належить. Окрім того, вважає, що майно фізичної особи-підприємця не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а тому відповідач був позбавлений можливості від свого імені укладати оскаржуваний договір з третьою особою. Тому, зважаючи на викладене просить позов задовольнити.

Справа поступила у провадження судді Воробля М.М.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями у зв`язку з закінченням терміну повноважень судді Воробля М.М. згідно розпорядження керівника апарату суду № 320 від 11.10.2016 справа поступила у провадження судді Гоцка В.І.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями у зв`язку зі звільненням з посади судді ОСОБА_4 згідно розпорядження керівника апарату суду № 547 від 21.12.2017 справа передана судді Кондратьєвій Н.А.

Ухвалою від 21.12.2017 року суддею Кондратьєвою Н.А. справа прийнята до свого провадження.

У судове засідання позивач не з`явилася подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Третя особа ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином.

Відповідач у судове засідання з розгляду даної справи повторно не прибув із невідомих причин, хоча про час та місце розгляду справи був належним чином повідомленим і від нього не надходила заява про розгляд справи за його відсутності. Суд вважає за можливе розглянути справу у його відсутності на підставі наявних у справі матеріалів справи.

Згідно ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши зібрані по справі докази, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом встановлено, що 01.08.2003 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб у Новояворівській міській раді Яворівського району Львівської області.

Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 14.04.2014 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

09.09.2014 року ОСОБА_2 , діючи від імені ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклав договір № 1 оренди нежитлового приміщення з суб`єктом підприємницької діяльності ОСОБА_3 , за яким зобов`язувався надати орендарю у тимчасове платне користування нежитлове приміщення, яке знаходитьсчя за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 11.04.2006 року ОСОБА_1 на праві приватної власності належить магазин з цехом дріждівої випічки за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії В03 НОМЕР_1 ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем, ІН НОМЕР_2 .

За загальним правилом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі ст. 52 ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме йому при поділі цього майна.

Отже, майно фізичної особи-підприємця (яке використовується для господарської діяльності фізичною особою-підприємцем) вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-21цс15 від 11 березня 2015 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Відповідно до ч 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна із сторін зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач не надала до суду доказів, які б підтверджували, що магазин з цехом дріждівої випічки за адресою: АДРЕСА_1 а придбано нею за особисті кошти, а не кошти подружжя, а також не надала інших належних та допустимих доказів, які б підтверджували її позовні вимоги.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Звертаючись до суду, позивачем не доведено тих обставин, на які позивач посилається в своєму позові, що є обов`язковим в силу принципу змагальності, передбаченого ст. 12 ЦПК України.

Розглядаючи справу, суд приймає лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, позивачем не надано належні та допустимі докази у розумінні ст. 76-78 ЦПК України на підтвердження своїх позовних вимог щодо визнання договору оренди нежитлового приміщення недійсним.

Враховуючи викладене вище, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні вимог позивача про визнання недійсним договору оренди нежитлового приміщення від 09.09.2014 р. № 1.

Керуючись ст.ст.12, 13, 81, 263, 265, п.15.5 Перехідних положень ЦПК України, суд

ухвалив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про визнання договору оренди нежитловоо приміщення недійсним - відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом 30 днів з часу проголошення рішення до Львівського апеляційного суду або через місцевий суд до Львівського апеляційного суду. Учасник справи якому повне рішення суду не було вручено в день його проголошення або складення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом 30 днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач ОСОБА_2 , ІПН НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .

Третя особа - ОСОБА_3 , АДРЕСА_4 .

Суддя Н.А. Кондратьєва