КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у першій інстанції - Макаренко І.О.
Номер провадження № 22-ц/824/5272/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Удовиченко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Стрюкової Ірини Олександрівни про визнання кредитного договору недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» про визнання кредитного договору недійсним.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 11 липня 2008 року між ним та ПАТ КБ «Надра» було укладено кредитний договір на споживчі потреби №445/П/99/2008-980, відповідно до якого йому було передано грошові кошти у розмірі 540 125,70 грн. Зазначений кредит ним було отримано для придбання цінних паперів - облігацій на платній основі, з відсотковою ставкою 18, 29%, а строк дії договору визначено до 11 липня 2028 року.

Також в позовній заяві вказано, що 18 листопада 2010 року між позивачем та відповідачем було укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору №445/П/99/2008-980.

ОСОБА_1 зазначає, що протягом серпня 2008 - жовтня 2014 року ним на виконання умов кредитного договору було сплачено на рахунок ПАТ КБ «Надра» 712 623, 58 грн.

Позивач вважає, що під час укладення кредитного договору банк приховав від нього об`єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту та вказав в кредитному договорі та в додатку до нього занижені показники суттєвих умов кредитного договору, чим ввів його в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту.

На обґрунтування вказаних доводів, позивач вказує, що в кредитному договорі не зазначено сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, що є порушенням п.3.3. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту. Разом з тим, він посилається, що в кредитному договорі також відсутнє обґрунтування комісій банку, оскільки банк не мав права отримувати від нього комісію за видачу та супроводження кредиту, не було вказано на підставі яких розрахунків банк має отримувати саме таке погашення тіла та відсотків по кредиту.

Позивач посилається також на положення статі 18 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якої визнаються недійсними умови договорів, що обмежують права споживача, оскільки положення оспорюваного кредитного договору вважає такими, що створюють істотний дисбаланс прав та обов`язків на його шкоду, як споживача банківських послуг.

З урахуванням викладених обставин позивач просив визнати недійсним з моменту укладення кредитний договір на споживчі потреби №445/П/99/2008-980, укладений 11 липня 2008 року між ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 та додаткову угоду до нього №1 від 18 листопада 2010 року, як такі, що укладені під впливом обману.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 10 грудня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, яку мотивовано тим, що суд першої інстанції помилково не звернув увагу на ту обставину, що апелянта було введено в оману відповідачем щодо істотних умов договору, ціни та відсоткової ставки, загальної сукупної вартості та абсолютного значення подорожчання кредиту.

Апелянт також наголошує, що суд першої інстанції у своєму рішенні жодним чином не аргументував відмову у задоволенні позову та не навів жодного аргументу та посилання на відповідні докази на підтвердження правильності такого висновку. Окрім того, не було взято також до уваги та не надано жодної оцінки висновку експерта.

Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_1 просив скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10 грудня 2018 року та ухвалити у справі нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

При апеляційному розгляді справи ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 підтримали доводи, викладені в апеляційній скарзі, та просили суд апеляційної інстанції їх врахувати і скасувати рішення першої інстанції ухваливши нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Представник відповідача ПАТ КБ «Надра» - Сергійчук О.Л. заперечив щодо доводів апеляційної скарги та вважав їх такими, що не спростовують висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, а посилання позивача про обман вважає безпідставними, оскільки всі умови договору позивачу були роз`ясненні як розмір наданого кредиту, відсоткова ставка, так і термін кредитування, що в цілому надавало йому змогу розрахувати сукупну вартість кредиту. Крім того, вважає, що позивач мав можливість на стадії укладення договору отримати консультацію у спеціаліста в разі необхідності такої. А щодо комісії то вважає, що вказаний розмір комісії визначений п. 1.5 Договору відповідає п. 2.4 Розділу 2 «Правил бухгалтерського обліку доходів і витрат банків України» затверджених Постановою Правління НБУ №255 від 18 червня 2003 року. Щодо інших положень договору, то вони відповідають волі сторін, які його підписували, та в подальшому виконували на протязі тривалого часу, що є свідчення виявлення згоди умовам вказаного договору.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Так, із матеріалів вказаної цивільної справи вбачається, що 11 липня 2006 року між ВАТ КБ "Надра", правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №455/П/99/2008 -980, за умовами якого Банк взяв на себе зобов`язання видати позивачу кредит у сумі 540125, 70 грн. (п.1.1 Договору ) строком до 11 липня 2028 року (п.1.4 Договору).

Жеребчиков Г.М. погодився на отримання вказаного кредиту та зобов`язався повернути вказаний кредит у строки визначені п. 1.4 та сплатити відсотки за користування кредитом у розмірі 18.29 % на рік (п.1.3.1 Договору).

Також сторони погодили, що позичальник сплачує комісію в розмірі 2.4% від суми виданих коштів зазначених в п.1.1 за винятком суми виданої на оплату цієї комісії (п.1.5 Договору).

Також сторонами не заперечується факт виконання відповідачем у справі взятих на себе зобов`язань та видачу кредиту позивачу, а також виконання позивачем своїх зобов`язань по поверненню коштів за кредитом в розмірі 838007, 47 грн. за період з 11 серпня 2008 року по 09 листопада 2016 року. Вказаний факт підтверджується також і довідкою наданою банком №1-10-932 від 06 лютого 2018 року.

Вирішуючи спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції мотивував свій висновок тим, що позивач у справі не надав суду достатніх та допустимих доказів того, що вказаний кредитний договір був укладений в наслідок обману його як споживача відповідачем.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що зазначеним вимогам ухвалене у справі судове рішення в цілому відповідає.

Так, згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За положеннями статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За змістом статей 11, 18 Закону України "Про захист прав споживачів" до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків за шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Частиною другою статті 19 Закону України "Про захист прав споживачів" визначено, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Даними про сукупну вартість кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов`язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги.

При відсутності достатніх даних для визнання умов договору в цілому несправедливими, відсутності достатніх даних щодо нечесної підприємницької практики чи введення позивача в оману, відсутні правові підстави для визнання кредитного договору недійсним у цілому.

В укладеному між сторонами кредитному договорі №445/П/99/2008-980 позивач засвідчив своїм підписом кожний його аркуш, тобто він при його укладенні ознайомився з усіма істотними та іншими умовами договору.

У вказаному кредитному договорі зазначена мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов`язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов`язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту. Договір був спрямований на реальне настання наслідків, що були ним обумовлені, тобто банк надав, а позивач взяв кредит та зобов`язався повернути його банку відповідно до обумовлених сторонами умов.

Посилання апелянта про необхідність визнання недійсним кредитного договору в цілому, безпідставні, оскільки при розгляді справи в суді першої інстанції позивачем не надано достатніх та допустимих доказів на спростування презумпції правомірності правочину у цілому, зокрема, не спростовано, що при укладенні договору про надання споживчого кредиту, ОСОБА_1 діяв свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодився з його умовами, визначивши характер правочину і всі його істотні умови. На виконання умов спірного договору він без заперечень отримав кредитні кошти, тривалий час виконував свої зобов`язання з повернення цих коштів. Посилання на несправедливість окремих умов договору не тягне за собою визнання недійсним такого договору в цілому.

Доводи апелянта про неправомірність визначення банком в п. 1.5 Договору комісії за розрахунки не можуть слугувати підставою для визнання вказаного договору недійсним.

Відповідно до пункту 2.4 глави 2 розділу ІІ "Доходи і витрати банку" Правил бухгалтерського обліку доходів і витрат банків України, затверджених постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 255, в редакції, чинній на час укладення кредитного договору, комісійні доходи і витрати (далі - комісії) - операційні доходи і витрати за наданими (отриманими) послугами, сума яких обчислюється пропорційно сумі активу або зобов`язання чи є фіксованою. Комісії, що отримані (сплачені) банком за зобов`язання з кредитування (резервування кредитної лінії) під час ініціювання або придбання кредиту, визнаються невід`ємною частиною доходу (витрат) фінансового інструменту, якщо є ймовірність того, що кредитний договір буде укладено. Якщо строк наданого зобов`язання з кредитування закінчується без надання кредиту, то на кінець строку зобов`язання комісії визнаються комісійними доходами (витратами). Комісії, що отримуються (сплачуються) під час надання послуг, визнаються доходами (витратами). До них належать: комісії за розрахунково-касове обслуговування клієнтів; комісії за обслуговування кредитної заборгованості; комісії за резервування кредитної лінії, які розраховуються на пропорційній часу основі протягом строку дії зобов`язання; комісії за управління інвестицією тощо.

Під час укладення кредитного договору банк керувався чинними на той час Правилами № 255 та визначив у пункті 1.5 Договору плату за видачу кредиту в розмірі 2.4 % від суми виданих коштів.

Також не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи доводи позивача про визнання кредитного договору недійсним з підстав, визначених статтею 230 ЦК України, зокрема, з підстав введення позивача в оману з приводу розміру щомісячного платежу, відсоткової ставки та сукупної вартості кредиту шляхом нечесної підприємницької практики.

Так, частиною першою статті 230 ЦК України визначено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Укладаючи вказаний договір сторони погодили порядок повернення позивачем суми кредиту починаючи з серпня 2008 року рівними платежами у сумі 8781 грн. 24 коп. ( п.3.3.1 Договору) та порядок розподілу вказаних коштів в разі якщо позичальник неповністю або несвоєчасно вніс чергові платежі : 1) прострочені відсотки за користування кредитом; 2) відсотки за користування Кредитними коштами; 3) пеня та штрафи; 4) сума Кредиту (п.3.4 Договору).

Із матеріалів справи , зокрема із довідки №1-10-932 від 06 лютого 2018 року, вбачається, що саме у вказаному розмірі - 8781,24 грн. позивачем виконувалися свої зобов`язання перед відповідачем на протязі тривалого часу, що спростовує твердження позивача про наявність в діях відповідача обману при укладенні та виконанні вказаного договору.

Оскільки позивачем не доведено умислу відповідача щодо приховування від нього обставин, які мали істотне значення, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав, визначених статтею 230 ЦК України, для визнання оспорюваного правочину недійсним.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги в частині не надання судом першої інстанції відповідної оцінки доданого позивачем до матеріалів позовної заяви висновку експерта за результатами проведення економічної експертизи №2-488 від 16 квітня 2018 року, апеляційний суд зазначає наступне.

Як вбачається із самого тексту зазначеної експертизи, вона проводилася експертом на підставі заяви ОСОБА_1 та без додавання відповідних додатків до Кредитного договору №445/П/99/2008-980 від 11 липня 2008 року, які містять графік погашення заборгованості, а тому визнати вказаний висновок повним та об`єктивним в сукупності із іншими наявними в матеріалах справи доказами та обставинами встановленим судом колегія суддів не може, а тому відноситься до висновків, викладених в зазначеному експертному висновку, критично.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що підстави для визнання недійсними кредитного договору №445/П/99/2008-980 від 11 липня 2008 року відсутні, оскільки ОСОБА_1 , в момент їх підписання, ознайомився з умовами договору та мав об`єктивну можливість вирішувати для себе, погоджуватись чи не погоджуватись на зазначені умови кредитування, а оскільки вказаний договір ним був підписаний а в подальшому протягом тривалого часу виконувався, що є свідчення про повне погодження із умовами, зазначеними в договорі. Доводи апеляційної скарги зазначених висновків суду першої інстанції не спростовують.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, здійснюючи розгляд вказаної справи допустив порушення норм процесуального законодавства, що є безумовною підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Так, 15 грудня 2017 року набрав чинності ЦПК України у редакції Закону №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року.

За змістом ст.19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження. Спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Для цілей цього Кодексу малозначними справами є, зокрема, справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

При цьому, згідно із змістом ст.277 цього Кодексу питання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження за власної ініціативи відповідно до вимог Кодексу або за клопотанням позивача, суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі. Розгляд справи в порядку спрощеного провадження відбувається з дотриманням вимог ст.ст. 277-279 ЦПК України.

Так, з матеріалів вказаної справи вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції із вказаним позовом 07 листопада 2017 року (а.с.1).

30 листопада 2017 року ухвалою суду першої інстанції провадження у вказаній справі було відкрито та призначено розгляд вказаної справи в позовному провадженні на 26 березня 2018 року (а.с.22).

Крім того, із матеріалів справи вбачається, що розпочав розгляд вказаної справи саме в порядку загального позовного провадження та проводив судовий розгляд ( судові засідання) 26 березня, 30 квітня та 31 серпня 2018 року за участю сторін та їх представників, і після пояснення сторін, 31 серпня 2018 року постановив ухвалу ( протокольно) про перехід до розгляду справи в порядку спрощеного провадження ( а.с. 139).

Відповідно до п.11 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України заяви і скарги, подані до набрання чинності цією редакцією Кодексу, провадження за якими не відкрито на момент набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цієї редакції Кодексу. Такі заяви чи скарги не можуть бути залишені без руху, повернуті або передані за підсудністю, щодо них не може бути прийнято рішення про відмову у прийнятті чи відмову у відкритті провадження за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу, якщо вони подані з додержанням відповідних вимог процесуального закону, які діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу;

Пунктом 12 Перехідних положень ЦПК України визначено, визначено, що заяви, подані до набрання чинності цією редакцією Кодексу і містять вимоги, що можуть бути розглянуті за правилами наказного провадження, за клопотанням позивача розглядаються за правилами наказного провадження, встановленими цією редакцією Кодексу, якщо їх судовий розгляд не розпочався за правилами позовного провадження.

Частиною 9 статті 10 ЦПК України якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Враховуючи викладені обставини апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції, відкривши провадження у вказаній справі до набрання чинності змін до ЦПК України в редакції від 03 жовтня 2017 року та, розпочавши розгляд вказаної справи в порядку загального позовного провадження, безпідставно перейшов до розгляду справи у порядку спрощеного провадження та в подальшому ухвалив у цьому ж порядку оспорюване рішення.

Відповідно до п.7 ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Ураховуючи викладені вище обставини апеляційний суд приходить до висновку що рішення у вказаній справі ухвалено з порушенням норм процесуального законодавства, а тому визнає доводи апеляційної скарги частково обґрунтованими, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Стрюкової Ірини Олександрівни про визнання кредитного договору недійсним.

Керуючись ст. 10, 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10 грудня 2018 року скасувати та ухвалити у справі постанову, якою відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Стрюкової Ірини Олександрівни про визнання кредитного договору недійсним.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 06 червня 2019 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв