Номер провадження: 22-ц/813/2675/19
Головуючий у першій інстанції Ільченко Н.А.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.09.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М.,

За участю секретаря судового засідання: Ткачука В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 12 лютого 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи без самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2016 року, ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , в якому просила суд здійснити поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - автомобіля марки Mitsubishi модель Lancer Х, 2013 року випуску, червоного кольору, державний номер НОМЕР_1 , шляхом стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошової компенсації Ѕ частини вартості цього транспортного засобу у розмірі 6250,00 дол. США.

Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 20 грудня 2017 року залучено ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у якості третіх особі на стороні відповідача, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору до участі у зазначеній цивільній справі (а.с. 66).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 12 лютого 2018 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи без самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить суд скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 лютого 2018 року та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 26.03.2018 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 12 лютого 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи без самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності, а ухвалою апеляційного суду Одеської області від 05.04.2018 року призначено розгляд вищевказаної цивільної справи у приміщенні апеляційного суду Одеської області.

Указом Президента України № 452/2017 від 29 грудня 2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах», ліквідовано Апеляційний суд Одеської області, створено Одеський апеляційний суд, який здійснює правосуддя в апеляційному окрузі, який включає Одеську область, з місцезнаходженням у м.Одесі.

Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно - територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Частиною 5 ст. 31 ЦПК України передбачено, що у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду.

На виконання вимог Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ЦПК України рішенням зборів Одеського апеляційного суду від 28.12.2018 №1 днем початку роботи суду визначено 03.01.2019, до якого підлягають передачі всі справи, що перебували в провадженні Апеляційного суду Одеської області.

За результатами автоматичного розподілу після створення нового суду визначено склад колегії суддів: Цюра Т.В. - головуючий суддя, судді - Гірняк Л.А., Сегеда С.М.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 30.01.2019 року прийнято до провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи без самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 12 лютого 2018 року, яку було призначено до розгляду в приміщенні Одеського апеляційного суду.

На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу від сторін не надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судове засідання, призначене на 12.09.2019 року, сторони не з`явилися, про розгляд справи були повідомлені належним чином, про що свідчать розписки про отримання судових повісток.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам не відповідає, з огляду на таке.

Так, судом встановлено, що з 29.04.2014 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 (а.с. 8).

Однак фактично сторони вже припинили-шлюбно-сімейні відносини, в зв`язку з чим відповідач не проживає з сім`єю.

Позивач стверджує, що спірний автомобіль марки Mitsubishi модель Lancer Х, 2013 року випуску, червоно кольору, державний номер НОМЕР_1 , був придбаний нею і відповідачем за час шлюбу за їх спільні сумісні кошти у розмірі 12500,00 дол. США, та був оформлений на ім`я відповідача.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, районний суд виходив з того, що позивач не надала суду будь-яких доказів щодо часу придбання спірного автомобіля, а також не надала суду доказів на підтвердження своїх доводів стосовно того, що спірний автомобіль будь-коли був зареєстрований на ім`я відповідача, як цього вимагає ч. 1 ст. 81 ЦПК України.

Проте, апеляційний суд не може погодитися із таким висновком районного суду, оскільки він не відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, з огляду на таке.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток, а також з вимог статті 71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки в разі неподільності майна (ч.2 ст. 364 ЦК України).

У пунктах 23 і 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) передбаченост.63 СК України.

Згідно ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Майно набуте подружжям за час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 3 ст. 368 ЦК України).

У відповідності до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Статтею 183 ЦК України передбачено, що подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення, а неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Транспортні засоби є неподільною річчю, оскільки транспортний засіб не можна поділити без втрати його цільового призначення.

Відповідно до ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому в силу ст. 79 цього Кодексу достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. А в порядку ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Допустимість доказів, у розумінні вимог ст. 78 ЦПК України, означає, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Не в повній мірі проаналізувавши наведені норми, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні вимог ОСОБА_1 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності .

Так, з матеріалів справи вбачається, що обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивачка зазначала, що під час зареєстрованого шлюбу, нею і відповідачем за спільні сумісні кошти було придбано транспортний засіб, а саме автомобіль марки «Mitsubishi» модель Lancer Х, 2013 року випуску, червоного кольору, державний номер НОМЕР_1 , вартість якого станом на грудень 2016 року становила 12500,00 доларів США.

Заперечуючи проти позову, а саме у своєму відзиві на позовну заяву відповідач зазначав, що 19.07.2016 року дійсно було придбано автомобіль «Mitsubishi», який є спірним майном за суму 12200,00 доларів США (а.с. 84), але за рахунок коштів його батьків - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які ухвалою суду від 20 грудня 2017 року були залучені до вказаної справи, у якості третіх особі на стороні відповідача, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору (а.с. 66).

З матеріалів справи також вбачається, що ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 28.12.2016 року було забезпечено позов шляхом накладення арешту на спірний автомобіль, право власності на який зареєстровано за ОСОБА_2 (а.с. 23, 23 зворот).

Зазначена ухвала є чинна та ані відповідачем, ані третіми особами по справі в апеляційному порядку не переглядалася.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що задля перевірки інформації щодо виконання вищевказаної ухвали суду, представником позивача - ОСОБА_5 був поданий адвокатський запит вих. №14/5 від 14.05.2018 року до Регіонального сервісного центру МВС України в Одеській області, згідно відповіді якого (17.05.2018р. № 31/15-188аз) 03.02.2017 року до Єдиного державного реєстру ВМС внесено інформацію щодо накладення обмеження (арешт/заборона на відчуження) на автомобіль Mitsubishi модель Lancer Х, 2013 року випуску, червоного кольору, державний номер НОМЕР_1 , зареєстрованого на ім`я громадянина - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та станом на 15.05.2018 року, власником вищевказаного транспортного засобу є громадянин ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відомості щодо зняття з обліку та перереєстрації ТЗ на іншу особу - відсутні (а.с. 173).

До того ж, згідно наданої відповіді сервісного центру МВС, 19.07.2016 року в ТСЦ №5142 РСЦ МВС в Одеській області, зазначений спірний автомобіль Mitsubishi модель Lancer Х, 2013 року випуску, на підставі договору купівлі - продажу №4709/02/2342/2016 від 15.07.2016 року, зареєстрований на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується реєстраційною карткою ТЗ (а.с. 174)

Таким чином на час звернення до суду з позовом, відповідач ОСОБА_2 являвся власником автомобіля марки Mitsubishi модель Lancer Х, 2013 року випуску, червоного кольору, державний номер НОМЕР_1 . На час розгляду справи судом першої інстанції та ухвалення оскаржуваного рішення була чинною ухвала Приморського районного суду м.Одеси від 28.12.2016 року про забезпечення позову шляхом накладення заборони на відчуження майна, зокрема спірного автомобіля, та були наявні належні докази які б вказували на те, що саме відповідач по справі ОСОБА_2 являвся його власником.

На підставі викладеного суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог щодо стягнення 1/2 частини вартості транспортного засобу Mitsubishi модель Lancer Х, 2013 року випуску.

Разом з тим, апеляційний суд відхиляє доводи позивача про те, що спірний автомобіль був придбаний за грошові кошти у розмірі 12500 доларів США, оскільки жодних доказів на підтвердження саме цієї суми на придбання автомобіля позивач не надав.

Відповідно до пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Так, у відзиві на позовну заяву, відповідач ОСОБА_2 зазначив, що спірний автомобіль був придбаний за 12200 доларів США ( а.с.84).

В ході розгляду справи, позивач вказані доводи не спростувала, а тому, зважаючи на встановлений процесуальним законодавством України принцип диспозитивності цивільного судочинства та ненадання позивачем інших, альтернативних доказів з приводу вартості придбаного автомобіля на час вирішення питання про розподіл спільного майна подружжя, у апеляційного суду відсутні правові підстави для відхилення зазначених відповідачем доказів з цього приводу, відтак при вирішенні справи щодо стягнення грошової компенсації Ѕ частини автомобіля, має братися до уваги саме така сума.

З врахуванням встановленого ч. 1 ст. 70 СК України принципу рівності часток подружжя при поділі спільного майна апеляційний суд вважає за необхідне включити автомобіль марки «Mitsubishi» модель Lancer Х, 2013 року випуску, червоного кольору, державний номер НОМЕР_1 , до майна, яке підлягає поділу, та стягнути Ѕ його вартості з відповідача.

В той же час суд першої інстанції на вказані обставини увагу не звернув, що призвело до невірного вирішення ним позовних вимог в даній частині. У зв`язку з наведеним, апеляційний суд вважає, що рішення суду підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про часткове задоволення цих вимог і стягнення з відповідача на користь позивача 6100 доларів США, в якості грошової компенсації Ѕ частини вартості спільного автомобіля сторін.

У відповідності до положень 376 ЦПК України підставами для скасування апеляційним судом рішення суду першої інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги та ухвалення нового рішення зокрема є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м.Одеси від 12 лютого 2018 року - скасувати.

Прийняти постанову.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи без самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності - задовольнити частково.

Здійснити поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а саме автомобіля марки Mitsubishi модель Lancer Х, 2013 року випуску, червоного кольору, державний номер НОМЕР_1 , шляхом стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошової компенсації Ѕ частини вартості цього транспортного засобу у розмірі 152 256 грн. що еквівалентно 6100,00 (шість тисяч сто) доларів США.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 18.09.2019 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: Л.А. Гірняк

С.М. Сегеда