ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2023/19 Справа № 203/758/18 Суддя у 1-й інстанції - Казак С.Ю. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К РА Ї Н И

10 квітня 2019 року Дніпровський Апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.

за участю секретаря - Гречишникової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Зубко Валерія Юрійовича, Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», третя особа - Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора

за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект»

на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 вересня 2018 року, -

В С Т А Н О В И В:

05 березня 2018 року позивачка звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що 26.06.2006 року між нею та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено договір про надання споживчого кредиту №0. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 26.06.2006 року було укладено іпотечний договір №00/0/З, згідно якого в іпотеку було передано належну їй квартиру АДРЕСА_1. В подальшому, на підставі договору факторингу №1 від 12.12.2001 року ПАТ «УкрСиббанк» відступило ТОВ «Кей-Колект» право вимоги за кредитним договором та останнє набуло право іпотекодержателя за договором іпотеки від 26.06.2006 року. В лютому 2018 року до її квартири завітали невідомі люди, з пояснень яких вона дізналась, що квартира відтепер є власністю ТОВ «Кей-Колект». 19.02.2018 року нею було отримано Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з якої вона дізналась, що право власності на квартиру було зареєстровано за ТОВ «Кей-Колект» державним реєстратором Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Зубко В.Ю. Підставою для проведення реєстрації зазначені договір іпотеки від 26.06.2006 року, договір відступлення прав вимоги за договорами іпотеки від 12.12.2011 року. Вважає, що державним реєстратором було незаконно проведено державну реєстрацію права власності на квартиру за відсутності необхідних документів для проведення такої реєстрації. Крім того, окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя вона не укладала, жодних вимог про усунення порушень основного зобов'язання не отримувала. Також ТОВ «Кей-Колект» рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська, що набрало законної сили 05.12.2017 року в повному обсязі було відмовлено в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором. З урахуванням зазначеного, позивачка просила суд визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ТОВ «Кей-Колект» (а.с. 2-7 ).

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 вересня 2018 року позов ОСОБА_1 до державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Зубко Валерія Юрійовича, Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача - Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора - задоволені частково.

Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) державного реєстратора Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Зубко Валерія Юрійовича, індексний номер: 37598560 від 17.10.2017, 14:16:10, про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за Товариством з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» (номер запису про право власності 22852557, дата та час державної реєстрації - 09.10.2017, 14:29:27).

В іншій частині в задоволенні позову відмовлено.

Також вирішено питання про розподіл судових витрат.

Скасовано заходи забезпечення позову, застосовані згідно ухвали Кіровського районного суду Дніпропетровська від 07 березня 2018 року, а саме: скасовано арешт на квартиру АДРЕСА_1.

Зазначено, що згідно ч. 10 ст. 158 ЦПК України заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили даним рішенням суду (а.с. 99-102).

В апеляційній скарзі ТОВ «Кей-Колект», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду (а.с. 104-116).

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи, що апелянт в своїй апеляційній скарзі фактично просить скасувати рішення в частині задоволених позовних вимог щодо скасування рішення державного реєстратора Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Зубко В.Ю. про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ТОВ «Кей-Колект», апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість вищевказаного рішення суду першої інстанції в цих межах.

В частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання протиправним рішення державного реєстратора Зубко В.Ю., рішення суду першої інстанції не оскаржується, а відповідно й апеляційним судом - не перевіряється.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду в оскарженій частині, залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Судом 1 інстанції встановлено, що 26.06.2006 року між позивачкою ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк» (після зміни найменування ПАТ «УкрСиббанк») було укладено договір про надання споживчого кредиту №0, за умовами п.1.1 якого банк зобов'язався надати позичальнику кредит в розмірі 27200 доларів США на придбання квартири АДРЕСА_1.

Умовами п.2.1 кредитного договору сторонами було визначено, що в забезпечення виконання зобов'язань позичальника за даним договором банком приймається застава нерухомості згідно договору іпотеки №00/0/З від 26.06.2006 року.

На виконання вказаних умов 26.06.2006 року між вказаними сторонами було укладено іпотечний договір №00/0/З, відповідно до п.п.1.1,1.4 якого позивачкою було передано в іпотеку банку належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1.

Підпунктом 2.1.1 п.2.1 договору іпотеки сторонами було погоджено, що в разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем зобов'язань за кредитним договором, іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за рахунок предмету іпотеки в повному обсязі переважно перед іншими кредиторами.

Пунктами 4.1, 4.2 іпотечного договору передбачено, що у випадках, зазначених п.2.1.1 цього договору звернення стягнення здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса, застереження про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно п.п.4.3, 4.4 договору іпотеки у випадках, визначених п.2.1.1 цього договору, іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю повідомлення, оформлене згідно до ст. 35 Закону України «Про іпотеку». У разі невиконання іпотекодавцем вимог, зазначених в повідомленні, про яке йдеться в п.4.3, іпотекодержатель здійснює звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно п.5.1 договору іпотеки у разі настання обставин, зазначених в п.4.1 цього договору, іпотекодержатель надсилає рекомендованим листом іпотекодавця повідомлення про застосування застереження про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до п. 5.2 договору іпотеки в повідомлені, про яке йдеться в п.5.1, іпотекодержатель зазначає який зі способів задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачені ст. 36 Закону України «Про іпотеку», застосовується для задоволення своїх вимог.

Пунктом 5.3 іпотечного договору передбачено, що у разі застосування передачі предмету іпотеки у власність іпотекодержателя, як способу задоволення вимог іпотекодержателя (абз. 2 ч. 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку»), право власності переходить до іпотекодержателя з моменту отримання повідомлення, про яке йдеться в п.5.1 цього договору іпотеки.

Також судом встановлено, що в подальшому на підставі договору про відступлення прав вимоги від 12.12.2011 року, Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» у відповідності до ст. 512 ЦК України набуло прав кредитора за зазначеним вище кредитним договором та право іпотекодержателя за договором іпотеки.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 в частині скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) державного реєстратора Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Зубко Валерія Юрійовича, індексний номер: 37598560 від 17.10.2017, 14:16:10, про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ТОВ «Кей-Колект» (номер запису про право власності 22852557, дата та час державної реєстрації - 09.10.2017, 14:29:27), суд 1 інстанції виходив з недотримання ТОВ «Кей-Колект» умов п.п.5.1,5.2 договору іпотеки та приписів ст. 35 Закону України «Про іпотеку», а також ч.3 ст.37 Закону України «Про іпотеку» при зверненні стягнення на іпотечне майно, а державним реєстратором - вимог п.п.57,61 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ від 25.12.2015 року №1127.

Із вказаними висновками суду 1 інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог в частині, яка оскаржується, колегія суддів погоджується, оскільки вони зроблені судом без порушення норм матеріального та процесуального права, а рішення суду в оскарженій частині є обґрунтованим та відповідає вимогам закону.

Так, відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 1 ст.33 Закону України «Про іпотеку» (тут і далі в редакції, що діяла на момент укладення між сторонами договору іпотеки) встановлено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст.12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (ч.3 ст.33 Закону України «Про іпотеку»).

Згідно ч.1 ст.35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

Відповідно до ч.ч.1,2,3 ст.36 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому ст.37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст.38 цього Закону.

Згідно ч.ч.1,2,3 ст.37 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що і потекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов'язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Згідно зі ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Заявник, зокрема, іпотекодержатель, - особа, в інтересах якої встановлено, змінено або припинено іпотеку, або уповноважені ними особи - у разі подання документів для проведення державної реєстрації набуття, зміни або припинення іпотеки.

Частиною 2 ст.18 вказаного вище Закону встановлено, що перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Державні реєстратори зобов'язані надавати до відома заявників інформацію про перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав.

Відповідно до п.57 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ від 25.12.2015 року №1127 (в редакції, що діяла на момент прийняття оскаржуваного рішення; далі - Порядок) для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв'язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов'язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину.

Пунктом 61 зазначеного Порядку встановлено, що для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Як встановлено судом та вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) державного реєстратора Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Зубко В.Ю., індексний номер: 37598560 від 17.10.2017, 14:16:10, право власності на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано за ТОВ «Кей-Колект» (номер запису про право власності 22852557, дата та час державної реєстрації - 09.10.2017, 14:29:27).

Підставою виникнення права власності зазначено договір іпотеки №00/0/З від 26.06.2006 року та договір відступлення прав вимоги від 12.12.2011 року.

Отже, суд обґрунтовано виходив з того, що з матеріали справи не містять доказів направлення ТОВ «Кей-Колект» позивачці письмової вимоги про усунення порушення з попередженням про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги, та, відповідно, звернення стягнення розпочато до спливу тридцяти денного строку з дня отримання цієї вимоги, що свідчить про недотримання ТОВ «Кей-Колект» умов п.п.5.1,5.2 договору іпотеки та приписів ст. 35 Закону України «Про іпотеку», а державним реєстратором - вимог п.п. 57, 61 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ від 25.12.2015 року №1127.

Також судом враховано, що згідно ч. 3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов'язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Проте, такого висновку (звіту) про оцінку вартості предмету іпотеки на момент реєстрації права власності на нього за ТОВ «Кей-Колект» суду не надано, також, відсутнє посилання на відповідний висновок і серед переліку документів, зазначених в якості підстав виникнення права власності, відповідно до яких державним реєстратором приймалось оскаржуване рішення, що, в свою чергу, свідчить про недотримання банком вимог ч. 3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» при зверненні стягнення на іпотечне майно.

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що викладені позивачем у позовній заяві підстави і обгрунтування стосуються дій та/або порушень державним реєстратором встановленої процедури реєстрації і недостатності документів для прийняття рішення, а тому даний спір підлягає розгляду у адміністративному судочинстві, колегія суддів вважає безпідставними, виходячи з таких підстав.

Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно до ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб'єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв'язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб'єкта владних повноважень або іншої особи.

Суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Публічно-правовий спір має особливий суб'єктний склад. Участь суб'єкта владних повноважень є обов'язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама по собі участь у спорі суб'єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб'єктів владних повноважень.

За правилами ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

З матеріалів справи вбачається, що позовні вимоги заявлено на поновлення порушеного цивільного права позивача, спірні правовідносини виникли у зв'язку з невиконанням умов цивільно-правового договору (кредитного договору та іпотечного договору), стосуються оскарження правомірності набуття права власності ТОВ "Кей-Колект" на квартиру АДРЕСА_1 , впливають на майнові права позивача як іпотекодавця, який правомірність такого набуття ставить під сумнів. Тому, незважаючи на участь у спорі суб'єкта владних повноважень, цей спір не є публічно-правовим, випливає з договірних відносин і має вирішуватися судами за правилами ЦПК України.

Аналогічний висновок щодо застосування норм процесуального права у подібних відносинах викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду, зокрема від 28 серпня 2018 року у справі №820/8219/15 (провадження №11-582апп18) та від 11 вересня 2018 року у справі №817/2398/15 (провадження №11-354апп18), а тому колегія суддів не вбачає підстав для закриття провадження з підстав, зазначених апелянтом.

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду в оскарженій частині відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його в цій частині слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» - залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 вересня 2018 року в оскарженій частині - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: