КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження 22-ц/824/2137/2019 Доповідач - Рубан С.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Желепа О.В., Іванченко М.М.

при секретарі Клець О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 02 серпня 2018 року, ухвалене у складі судді Кушнір С.І. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Головне територіальне управління юстиції у м. Києві про визнання недійсним договору дарування 1/10 частини житлового будинку та земельної ділянки, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2, третя особа: Головне територіальне управління юстиції у м. Києві, в якому просила:

визнати недійсним договір дарування 1/10 частини житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (загальна площа будинку 144,7 кв.м., реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 0) посвідченого державним нотаріусом П'ятої Київської державної нотаріальної контори Войстрік О.В. та зареєстрованого в реєстрі за номерами 7-377, 25 квітня 2013 року;

визнати недійсним договір дарування 1/10 частини земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (загальна площа земельної ділянки 0,0852 га, кадастровий номер: НОМЕР_1, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 0), посвідченого державним нотаріусом П'ятої Київської державної нотаріальної контори Войстрік О.В. та зареєстрованого в реєстрі за номерами 7-378, 25 квітня 2013 року;

скасувати запис про право власності №797512 на 1/10 частки в житловому будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 196976 від 25.04.2013 року);

скасувати запис про право власності №798455 на 1/10 частки земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 1971039 від 25.04.2013 року).

Посилається на те, що 25.04.2013 року між нею та ОСОБА_2 було ніби-то укладено договори дарування 1/10 частини житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 0), загальна площа житлового будинку 144,7 кв.м. та дарування 1/10 частини земельної ділянки, загальною площею земельної ділянки 0,0852 га, кадастровий номер НОМЕР_1.

Правочини (договори дарування частин будинку та частин земельної ділянки) були вчинені сторонами для приховання іншого правочину - договору купівлі-продажу будинку, який насправді вони вчинили.

За отримання у власність часток житлового будинку та земельної ділянки відповідач мала заплатити позивачу 10000 доларів США, а також 2000 доларів США за оформлення документів для перепродажу об'єктів нерухомості.

Замість відповідача вищезазначену суму коштів сплатила подруга матері відповідача - ОСОБА_5.

Крім того, між відповідачем та ОСОБА_5 також існувала попередня домовленість про те, що відповідач переоформить об'єкти нерухомості отримані згідно договорів дарування на ОСОБА_6

Позивач є людиною похилого віку і станом на 2013 рік тяжко хворіла. В 2011 році позивач перенесла операцію по видаленню щитовидної залози (лівостороння гемітіреоідектомія).

У березні 2013 року в позивача було встановлено діагноз - варикозна хвороба обох нижніх кінцівок. Позивачка не могла самостійно пересуватися і їй були необхідні кошти на лікування та можливу операцію, яких в неї на той час не було, тому вона була змушена продати частку будинку та земельної ділянки. На даний час позивач постійно хворіє та проходить стаціонарне лікування.

Крім того, позивачка здійснила угоду з продажу частини земельної ділянки та частини будинку на досить невигідних для неї умовах, оскільки були потрібні кошти на лікування і вона знаходилася в скрутному становищі. 0,01 га землі та 1/10 частина будинку (площа 14,47 кв.м.) позивач продала за 10000 дол. США, проте виходячи з даних архівів сайтів з продажу нерухомості за 2013 рік, ринкова вартість 1/10 частки будинку та 1/10 частка земельної ділянки мала б коштувати як мінімум 20000 доларів США.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 02 серпня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Головне територіальне управління юстиції у м. Києві про визнання недійсним договору дарування 1/10 частини житлового будинку та земельної ділянки- відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1а подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Посилається на те, що судом не прийнято до уваги, що основною метою приховуваня договору купівлі - продажу за договором дарування було уникнення необхідності отримання згоди інших співвласників при продажі частки у спільній частковій власності. Замість відповідача ОСОБА_2 кошти за договорами сплатила ОСОБА_6. Враховуючи, що під час укладання договорів була здійснена оплата, позивач вважає, що 23.04.2013 року фактично були укладені договори купівлі - продажу, а не договори дарування, тому на підставі ст.235 ЦК України договори дарування є удаваними і їх належить визнати недійсними. В суді першої інстанції позивач не зрозуміла запитання суду щодо оплати до договору дарування, сприйняла таким чином, що повинна була отримати виключно з рук відповідача грошові кошти за продану 1/10 частку житлового будинку. Насправді грошові кошти за передану у власність частку у будинку позивачу за відповідача передала ОСОБА_6, яка очікувала на переоформлення на неї цієї ж частки будинку відповідачем.

Відзиву на апеляційну скаргу іншими учасниками процесу не надано.

В судове засідання учасники процесу не з'явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, тому в порядку ч. 2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

18 лютого 2019 року до апеляційного суду надійшла заява від ОСОБА_2, в якій вона просить проводити розгляд апеляційної скарги за її відсутності та врахувати її позицію щодо визнання рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

ОСОБА_1а звернулася з позовом до ОСОБА_2, третя особа: Головне територіальне управління юстиції у м. Києві, в якому просила:

визнати недійсним договір дарування 1/10 частини житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (загальна площа будинку 144,7 кв.м., реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 0) посвідченого державним нотаріусом П'ятої Київської державної нотаріальної контори Войстрік О.В. та зареєстрованого в реєстрі за номерами 7-377, 25 квітня 2013 року;

визнати недійсним договір дарування 1/10 частини земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (загальна площа земельної ділянки 0,0852 га, кадастровий номер: НОМЕР_1, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 0), посвідченого державним нотаріусом П'ятої Київської державної нотаріальної контори Войстрік О.В. та зареєстрованого в реєстрі за номерами 7-378, 25 квітня 2013 року;

скасувати запис про право власності №797512 на 1/10 частки в житловому будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 196976 від 25.04.2013 року);

скасувати запис про право власності №798455 на 1/10 частки земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 1971039 від 25.04.2013 року).

Посилається на те, що 25.04.2013 року між нею та ОСОБА_2 договори дарування частин будинку та частин земельної ділянки були вчинені для приховання іншого правочину - договору купівлі-продажу будинку, який насправді вони вчинили. Крім того, договори укладено на вкрай невигідних умовах для позивача, яка потребувала коштів на лікування.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що надані позивачем докази, а саме довіреності, видані від ОСОБА_2 на ім'я ОСОБА_6, а також копії квитанцій згідно яких позивач здійснювала платежі за вчинення окремих нотаріальних дій від імені ОСОБА_2, не підтверджують факту укладання 25.04.2013 року саме договорів купівлі-продажу частини будинку та частини земельної ділянки, а не договору дарування. Відповідачем не сплачувались позивачу кошти під час укладення договору дарування. Позивач в судовому засіданні підтвердила, що з відповідачем укладала саме договори дарування, ОСОБА_1при укладанні договорів усвідомлювала, що дарує нерухомість відповідачу.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та не приймає до уваги доводи апеляційної скарги виходячи з наступного.

Виходячи з положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (стаття 264 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 25.04.2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2був укладений договір дарування 1/10 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, посвідчений державним нотаріусом П'ятої Київської державної нотаріальної контори Войстрік О.В., зареєстрований в реєстрі за №7-377 (т.1, а.с.7)

25.04.2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір дарування 1/10 частини земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1, площею 1/10 від 0,0852 га, цільове призначення: будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер: НОМЕР_1, посвідчений державним нотаріусом П'ятої Київської державної нотаріальної контори Войстрік О.В., зареєстрований в реєстрі за №7-378 (т.1, а.с.8)

Відповідач 23.04.2015 року змінила прізвище ОСОБА_2 на ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про шлюб НОМЕР_2 (т.1,а.с.80).

Позивач звертаючись до суду із вимогами до відповідача, ставить питання про визнання договорів удаваними правочинами на підставі ст.235 ЦК України, зазначаючи, що за отримання у власність часток житлового будинку та земельної ділянки відповідач мала заплатити їй 10000 доларів США, а також 2000 доларів США за оформлення документів для продажу об'єктів нерухомості. Замість відповідача 12000 доларів США їй сплатила ОСОБА_7. Враховуючи, що під час укладання договорів була здійснена оплата, позивач вважає, що 23.04.2013 року фактично були укладені договори купівлі-продажу, а не договори дарування.Крім того, зазначила, що уклала договори під впливом тяжкої для неї обставини у зв'язку із скрутним матеріальним становищем.

Суд не погодився з такими твердженнями позивача враховуючинаступне.

В пункті 8 договорів дарування частини земельної ділянки та частини житлового будинку від 25.04.2013 року сторони стверджують, що договір до підписання прочитаний кожною стороною окремо, вони однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки, підтверджують дійсність намірів при його укладанні, а також те, що договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, сторони вільно володіють українською мовою, не обмежені в праві укладати правочини, не визнані у встановленому порядку недієздатними повністю або частково, не страждають на захворювання, що перешкоджають усвідомленню ними суті цього договору.

Враховуючизміст договорів дарування суд дійшов правильного висновку, що 25.04.2013 року ОСОБА_1 виразила своє волевиявлення на безоплатну передачу належної їй 1/10 частини житлового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 у власність ОСОБА_2

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору та з'ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме.

За умовами ст.235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Відповідно до ст.ст. 202, 717 ЦК України, за своєю правовою природою договір дарування є, як правило, одностороннім договором та передбачає наявність з боку обдаровуваного лише волевиявлення на прийняття дарунку. Правовою метою договору дарування є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Свідок ОСОБА_6 в суді першої інстанції пояснила, що сплатила 24.04.2013 року позивачу 10000 доларів США за відчуження на її користь частини будинку та земельної ділянки. Під час сплати коштів діяла в своїх інтересах. В подальшому 25.04.2013 року позивач подарувала частину будинку та земельної ділянки відповідачу.

Відповідно до ст. 638 ЦК договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Для того, щоб суд визнав «справжній» (а не удаваний) договір укладеним, необхідно довести, що між сторонами на час укладення договірних відносин була досягнута домовленість щодо всіх істотних умов договору.

Відповідно до ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести:

1) факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним,

2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин,

3) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Надані позивачем докази, а саме довіреності, видані від ОСОБА_2 на ім'я ОСОБА_6, а також копії квитанцій згідно яких позивач здійснювала платежі за вчинення окремих нотаріальних дій від імені ОСОБА_2 не підтверджують факту укладання 25.04.2013 року між позивачем та відповідачем саме договорів купівлі-продажу частини будинку та частини земельної ділянки, а не договорів дарування.

Судом встановлено, що відповідачем не сплачувались позивачу кошти під час укладення договору дарування. Позивач в судовому засіданні підтвердила, що з відповідачем укладала саме договори дарування, та при укладанні договорів усвідомлювала, що дарує нерухомість відповідачу.

За встановлених обставин справи, суд дійшов вірного висновку про відсутність підстав визнавати договори дарування, що укладені 24.04.2013 року удаваними, оскільки не встановлено, що вони були вчинені сторонами для приховання іншого правочину - договору купівлі - продажу, а також позивачем не надано доказів, що договори укладено під впливом тяжкої обставини.

Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки.

Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Оскільки доказів відповідно до приписів статей 77-78 ЦПК України на підтвердження укладення договорів під впливом тяжкої обставини позивач не надала, свідомо, добровільно, без будь - якого примусу вчинила договори дарування, колегія суддів не приймає до уваги твердження позивача, що договори нею укладено на вкрай невигідних умовах у зв'язку з перебуванням у скрутному матеріальному становищі.

Доводи апеляційної скарги про наявність підстав для визнання правочинів недійсними з підстав того, що договорами купівлі - продажу фактично було приховано укладені договори дарування у зв'язку з тим, що інші співвласники будинку не надали своєї згоди на укладення договорів купівлі - продажу, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки доказів на підтвердження вказаних обставин ОСОБА_1 суду не надано та під час розгляду справи судом не встановлено.

Доводи апеляційної скарги, що позивач вчинила угоду на вкрай невигідних для неї умовах продавши частину будинку та частину земельної ділянки за 10 000 дол. США, а не за 20 000 дол. США, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки між сторонами було укладено договір дарування, а не договір купівлі - продажу.

Враховуючи, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Оскільки рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 02 серпня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 25 лютого 2019 року.

Головуючий Рубан С.М.

Судді Желепа О.В.

Іванченко М.М.