Постанова

Іменем України

13 травня 2019 року

м. Київ

справа № 212/6985/16-ц

провадження № 61-19693св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Черняк Ю. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_2 ,

відповідач - Приватне акціонерне товариство «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 березня 2017 року у складі судді Ваврушак Н. М. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 червня 2017 року у складі колегії суддів: Зубакової В. П., Барильської А. П., Бондар Я. М.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі - ПрАТ «ЦГЗК») про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди.

Позов мотивовано тим, що вона у період з 05 жовтня 1987 року до 25 березня 1998 року та з 01 серпня 2000 року і до дня звільнення 02 серпня 2011 року працювала на ПрАТ «ЦГЗК». У грудні 2015 року позивач дізналася, що відповідно до Галузевої угоди при звільненні з підприємства відповідач зобов`язаний був виплатити їй вихідну допомогу при роботі на підприємстві 20 і більше років. Однак при звільненні, у серпні 2011 року, позивачу відповідачем не була виплачена одноразова вихідна допомога, у зв`язку з чим рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 19 жовтня 2016 року на її користь стягнуто недоплачену вихідну допомогу у розмірі 5 908 грн 90 коп.

Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_2 просила стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 29 923 грн 92 коп. за період з 03 серпня 2011 року до 01 березня 2012 року, моральну шкоду у розмірі 10 000 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 березня 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ПрАТ «ЦГЗК» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 29 923 грн 92 коп. та моральну шкоду в сумі 1 000 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оскільки станом на день звільнення позивача із займаної посади, а саме 02 серпня 2011 року, відповідач не провів виплату всіх належних сум, зокрема, не виплатив ОСОБА_2 вихідну допомогу при виході на пенсію, то з нього слід стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Стягуючи з відповідача на користь позивача суму завданої моральної шкоди, суди врахували, що порядок її відшкодування у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 червня 2017 року апеляційну скаргу ПрАТ «ЦГЗК» залишено без задоволення, рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 березня 2017 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції, частково задовольняючи позов, обґрунтовано виходив із того, що одноразова допомога, яка мала бути виплачена позивачу у зв`язку з виходом на пенсію за власним бажанням, входить до виплат, на які працівник має право відповідно до Галузевої угоди, отже, у даному випадку право працівника на звернення до суду за захистом своїх прав не обмежено будь-яким строком в силу частини другої статті 233 КЗпП України. Оскільки роботодавець не виконав обов`язок щодо виплати позивачу при звільненні всіх сум, що належать йому від підприємства, є підстави для застосування положень частини першої статті 117 КЗпП України щодо обов`язку роботодавця виплатити звільненому працівнику середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Також суд вважав, що у даному випадку наявні підстави для відшкодування роботодавцем завданої позивачу моральної шкоди.

Короткий зміст касаційної скарги та її доводи

У липні 2017 року ПрАТ «ЦГЗК» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права,просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки тому, що між сторонами існував спір щодо суми виплати одноразової допомоги при звільненні, позивач звернулася до суду з позовом з пропуском строку позовної давності. Також суди попередніх інстанцій безпідставно стягнули на користь позивача моральну шкоду, оскільки в позовній заяві про відшкодування моральної шкоди не зазначено в чому полягає ця шкода та якими неправомірними діями відповідача заподіяну моральну шкоду позивачу.

Короткий зміст позиції інших учасників справи

Відповідач відзив на касаційну скаргу не надав.

Надходження касаційної скарги до Верховного Суду

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

27 квітня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Оцінка аргументів учасників справи та висновків судів першої й апеляційної інстанцій

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами попередніх інстанцій установлено, що з 05 жовтня 1987 року ОСОБА_2 по 25 березня 1998 року та з 01 серпня 2000 року по 02 серпня 2011 року працювала на ПрАТ «ЦГЗК».

02 серпня 2011 року ОСОБА_2 звільнена за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію на підставі статті 38 КЗпП України.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 жовтня 2016 року встановлено, що ПрАТ «ЦГЗК» не було виплачено ОСОБА_2 належні їй суми при звільненні та стягнуто з ПрАТ «ЦГЗК» на користь ОСОБА_2 недоплачену вихідну допомогу при звільненні у розмірі 5 908 грн 90 коп.(а.с. 47-48).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 жовтня 2016 року встановлено, що колективним договором між генеральним директором та спільним представницьким органом первинних профспілкових організацій ВАТ «ЦГЗК» на 2010-2011 роки, а також спільною постановою генерального директора та профспілкового комітету від 19 грудня 2008 року № 46, а саме пунктом 7.5. договору, передбачена виплата працівникам, які досягли пенсійного віку (жінки 55 років, чоловіки 60 років) одноразової допомоги в розмірі, залежному від стажу роботи на комбінаті, зокрема, при стажі від 20 і більше років, в розмірі три середньомісячні заробітні плати працівника.

Відповідно до пункту 1.13. Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2011-2012 роки вона набирає чинності з 01 січня 2011 року і діє до укладення нової або перегляду цієї угоди. Станом на день звільнення позивача діяла вказана угода. Пунктом 6.1. розділ VI «Соціальний захист та задоволення духовних потреб» вказаної угоди на 2011-2012 роки, встановлено, що власник за рахунок коштів підприємства у порядку та на умовах, передбачених колективним договором, зобов`язується: виплачувати працівнику при виході на пенсію одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу його роботи на підприємстві, але не менше при стажі від 20 років і більше - в розмірі тримісячної середньої заробітної плати.

Частиною четвертою статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, суди вірно врахували рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, у системному зв`язку із положеннями статей 1,12 Закону України «Про оплату праці» та дійшли висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема і за час простою, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Згідно зі статтею 2 «Структура заробітної плати» Закону України «Про оплату праці», заробітна плата включає інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Суди врахували наведене та дійшли до правильного висновку про те, що одноразова допомога, яка мала бути виплачена ОСОБА_2 у зв`язку з виходом на пенсію за власним бажанням, входить до виплат, на які працівник має право відповідно до Галузевої угоди, тому в даному випадку право працівника на звернення до суду за захистом своїх прав не обмежено будь-яким строком на підставі частини другої статті 233 КЗпП України.

Відповідно до вимог статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 29 січня 2014 року у справі № 6-144цс14, яка згідно зі статтею 360-7 ЦПК України (з подальшими змінами і доповненнями) має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції.

Суди наведене врахували та правильно виходили із того, що оскільки станом на день звільнення позивача із займаної посади, а саме 02 серпня 2011 року, відповідач не провів виплату всіх належних сум, а саме не виплатив ОСОБА_2 вихідну допомогу при виході на пенсію, то з нього слід стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про те, що суди безпідставно стягнули з відповідача на користь позивача моральну шкоду, оскільки позивачем не зазначено, в чому полягає ця шкода та якими неправомірними діями відповідача заподіяну моральну шкоду позивачу.

Стягуючи з відповідача на користь позивача суму завданої моральної шкоди, суди врахували, що порядок її відшкодування у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі відповідними змінами) роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси.

Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст. 3, 4, 11, 31 ЦПК України).

Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 25 квітня 2012 року у справі № 6-23цс12.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані рішення постановлені без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

За наслідками розгляду касаційної скарги суд касаційної інстанції приймає постанову відповідно до правил, встановлених статтею 35 та главою 9 розділу III цього Кодексу, з особливостями, зазначеними у статті 416 цього Кодексу (частина перша статті 415 ЦПК України).

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 липня 2017 року було зупинено виконання рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 березня 2017 року. Оскільки касаційне провадження у справі закінчено, то виконання рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 березня 2017 року підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, частиною третьою статті 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 червня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 березня 2017 року.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Ю. В. Черняк

Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник