Справа № 344/7822/18
Провадження № 22-ц/4808/514/19
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В.
Суддя-доповідач Фединяк
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Фединяка В.Д. ( суддя-доповідач)

суддів: Девляшевського В.А., Бойчука І.В.

секретаря Петріва Д.Б.

з участю позивача ОСОБА_2 його представника адвоката Крамаренко К.С.

представників Івано-Франківського музичного училища ім. Дениса Січинського Водвуд Х.І. та Стецюк І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 в інтересах якого діє адвокат Сливінський Олексій Анатолійович до Івано-Франківського музичного училища ім. Дениса Січинського про скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду від 28 січня 2019 року, ухвалене суддею Польською М.В. в м.Івано-Франківськ, повний текст якого складено 01 лютого 2019 року,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2018 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Івано-Франківського музичного училища ім. Дениса Січинського про скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивовані тим, що згідно умов строкового трудового договору він з 01 вересня 2016 року по 30 червня 2017 рік перебував у трудових відносинах з Івано-Франківським музичним училищем ім. Дениса Січинського на посаді викладача. Наказом директора Івано-Франківського музичного училища ім. Дениса Січинського №33-к від 16.04.2018 року його звільнено з роботи з підстав, передбачених п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, тобто за вчинення прогулу - відсутність на роботі без поважних причин з 22 - 25 січня 2018 року. Вважав зазначений наказ про звільнення з роботи незаконним, вказуючи на те, що його звільнено з роботи з пропуском строку накладення дисциплінарного стягнення передбаченого ч.1 ст.148 КЗпП України. Крім того, наказ №33-к від 16.04.2018 року не містить дати звільнення його з роботи. Посилаючись на те, що з наказом про звільнення з роботи він ознайомився 07 травня 2018 року, тому датою звільнення вважає саме 07 травня 2018 року, а не 16 квітня 2018 року. Зазначає, що розгляд профспілкою подання щодо звільнення здійснено у його відсутності, що є порушення ст.43 КЗпП України. Враховуючи наведене, просив: визнати незаконним та скасувати наказ директора Івано-Франківського музичного училища ім. Дениса Січинського №33-к від 16.04.2018 року; поновити його на посаді викладача спеціалізації «Оркестрові духові та ударні інструменти»; стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу; стягнути моральну шкоду в розмірі 30000грн.; стягнути витрати на правову допомогу.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 28 січня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_2, в інтересах якого діє адвокат Сливінський Олексій Анатолійович до Івано-Франківського музичного училища ім. Дениса Січинського про скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди відмовлено.

На дане рішення ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового про задоволення позову, вказуючи на допущення судом порушення норм матеріального та процесуального права. На думку апелянта, згідно наказу №33-К від 16.042018 року його звільнено з роботи на підставі п. 4 ч.1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з прогулом без поважних причин. Проте даний наказ він отримав 07.05.2018 року. Таким чином, перебіг строку на оскарження вказаного наказу починається з 08.05.2018 року. 06.06.2018 року він звернувся до суду за захистом своїх порушених прав, що підтверджується матеріалами справи, тобто в межах строку звернення до суду про вирішенням трудового спору. Вказує, що звільнення за прогул - це дисциплінарне стягнення, яке в силу вимог ч. 4 ст. 149 КЗпП України оголошується в наказі (розпорядження) і повідомляється працівникові під розписку. Вказане в наказі порушення відбулось 22-25 січня 2018 року, про вчинення даного дисциплінарного порушення відповідачу стало відомо 22-25 січня 2018 року, що підтверджується актами відсутності його на роботі, які складено відповідачем. Однак притягнення до дисциплінарної відповідальності відбулось в порушення вимог ч. 1 ст. 148 КЗпП України відповідно до якої дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленим проступком, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебуванням його у відпустці. Також було порушено процедуру звільнення, оскільки не вжито заходів з'ясування причин відсутності апелянта на роботі, відсутній наказ про проведення службового розслідування за фактом відсутності на роботі.

20.03.2019 року представник Івано-Франківського музичного училища ім. Д. Січинського Стецюк І.В. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що ОСОБА_2 мав звернутись до суду з часу коли він ознайомився з наказом, отже починаючи з 17.04.2018 року по 17.05.2018 рік. Проте позов до суду подано 06.06.2018 року, тобто з пропущенням місячного строку. Крім того, ОСОБА_2 16.04.2018 року рекомендованим листом було повідомлено про розірвання з ним трудового договору та про необхідність прибуття до училище для отримання трудової книжки.

У судовому засідання ОСОБА_2 та його представник підтримали доводи апеляційної скарги, просять їх задовольнити.

Представники Івано-Франківського музичного училища ім. Д. Січинського проти вимог апеляційної скарги заперечують, просять залишити в силі рішення суду першої інстанції без змін як законне та обґрунтоване.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь в розгляді справи, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги з таких підстав.

Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам зазначеним закону.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 у зв'язку з пропуском строку для звернення до суду про вирішення трудового спору, суд першої інстанції виходив з того, що позивач 22 та 23 січня 2018 року був відсутнім на роботі без поважних причин, тобто допустив прогул, що ним не заперечується. Отже, встановлено факт допущення порушення трудового законодавста, що було підставою для звільнення з роботи з підстав, передбачених п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України. Згідно наказу №33-К від 16.04. 2018 року позивача звільнено з роботи на підставі п. 4 ч.1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з прогулом без поважних причин пізніше одного місяця з дня виявлення порушення трудової дисципліни встановленого ч. 1 ст. 148 КЗпП України. Про звільнення з роботи позивачу було відомо у день звільнення. Разом з тим позивач відмовився отримати копію наказу про звільнення з роботи і звернувся до суду про вирішення трудового спору тільки 06 червня 2018 року, тобто з пропуском строку про вирішення трудового спору встановленого ст.233 КЗпП України, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Отже, позивач допустив прогул, тому звільнення позивача з роботи проведено без порушення вимог трудового законодавства.

Висновок суду відповідає вимогам закону і обставинам справи.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Статтею 43 Конституції України кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до стаття 51 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до положень статті 21 КЗпП трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Пунктом 2 частини другої статті 23 КЗпП визначено, що трудовий договір може укладатись на визначений строк, встановлений за погодженням сторін. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Згідно зі статтею 24 КЗпП укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника підприємства, установи, організації чи уповноваженого ним органу. Фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи з відома власника або уповноваженого ним органу.

Підстави припинення трудового договору встановлено статтею 36 КЗпП України, підстави розірвання трудового договору з ініціативи працівника - статтями 38 і 39 цього Кодексу, підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу - статтями 40, 41, 43, 431 і підстави розірвання трудового договору з керівником на вимогу виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) - статтею 45 цього Кодексу.

У статті 139 КЗпП України встановлено, що працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Судом встановлено, що відповідно наказу від 01 вересня 2017 року №152-к ОСОБА_2 прийнято на роботу викладачем « Оркестрові духові та ударні інструменти» на підставі ч. 2 статті 23 КЗпП України, тобто на умовах строкового трудового договору з 01 вересня 2017 року по 30 червня 2018 року згідно поданої ним заяви від 28 серпня 2017 року, що підтверджується записами трудової книжки (а.с.12-13).

Згідно актів складених комісією Івано-Франківського музичного училища ім. Дениса Січинського ОСОБА_2 22 і 23 січня 2018 року протягом робочих днів був відсутнім на роботі.

Статтею 149 КЗпП України передбачено, що порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівникам. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Відповідно акта складеного комісією Івано-Франківського музичного училища ім. Дениса Січинського ОСОБА_2 відмовився дати поясненя про відсутність на роботі 22 і 23 січня 2018 року.

Про відсутність на роботі 22 і 23 січня 2018 року не заперечує сам позивач, посилаючись на те, що його відсутність на роботі мала місце зі згоди директора Івано-Франківського музичного училища ім. Дениса Січинського, що останнім заперечується.

Згідно листа Національної поліції України Департаменту захисту економіки управління захисту економіки в Івано-Франківській області від 05 квітня 2018 року № Г-4 /39-108/02-2018 встановлено, що ОСОБА_2 в період часу з 20 січня 2018 року по 27 січня 2018 року перебував за межами території України, що свідчить про використання завідомо підробленого листка непрацездатності ( а.с.57).

Про видачу листка непрацездатності в період перебування ОСОБА_2 за межами території України адміністрації відповідача стало відомо 05 квітня 2018 року, що підтверджується листом Національної поліції України Департаменту захисту економіки управління захисту економіки в Івано-Франківській області від 05 квітня 2018 року № Г-4 /39-108/02-2018.

Відповідно до ст. 149 КЗпП України за кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. До таких видів стягнення згідно з ч.1 ст. 147 КЗпП України належать: догана та звільнення.

Згідно із частиною першою статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2 - 5, 7 частини першої статті 40, пунктами 2 і 3 частини першої статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

У відповідності з вимогами статті 43 КЗпП України профспілковий комітет Івано-Франківського музичного училища ім. Дениса Січинського 12 квітня 2018 року надав згоду на звільнення ОСОБА_2 із займаної посади за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, тобто за вчинення прогулу без пованих причин в період з 22 по 25 січня 2018 року. При цьому, на засіданні профкому обговорено питання щодо відсутності позивача на засіданні, якого про час та місце засідання профкому повідомлено (а.с. 35).

Відповідно до вимог статті 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом (якому надано право прийняття на роботу) безпосередньо за виявлення проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або його перебування у відпустці.

Наказом директора Івано-Франківського музичного училища ім. Дениса Січинського Гундера П.М. за №33-к від 16.04.2018 року ОСОБА_2 звільнений з роботи на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, у зв'язку з прогулом на роботі без поважних причин в період з 22 по 25 січня 2018р. (а.с.15).

Таким чином за порушення ОСОБА_2 22 та 23 січня 2018 року обов'язків за трудовим договором дисциплінарне стягнення щодо нього у вигляді звільнення з роботи адміністрацією відповідача застосувалось з порушенням визначеного ст. 148 КЗпПУ місячного строку з дня вчинення проступку (а.с.15).

Статтею 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки.

Встановлені статтями 228, 223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Судом встановлено, що копію наказу директора Івано-Франківського музичного училища ім. Дениса Січинського Гундера П.М. за №33-к від 16.04.2018 року про звільнення з роботи на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, у зв'язку з прогулом на роботі без поважних причин в період з 22 по 25 січня 2018 року ОСОБА_2 відмовився отримати, про що зафіксовано Актом комісії музичного училища від 16 квітня 2018 року, а позов подано до суду тільки 06 червня 2018 року, тобто з пропуском місячного строку втановленого ч. 1 ст. 233 КЗпП України.

Отже, суд першої інстанції, встановивши, що зазначені позивачем причини пропуску місячного строку звернення до суду не є поважними, дійшов правильного висновку, що строк звернення до суду позивач пропустив без поважних причин, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року).

Суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що позивачу стало відомо про наказ щодо його звільнення з роботи 07 травня 2018 року і ним не пропущено встановлений строк звернення з заявою про вирішення трудового спору, оскільки спростовуються Актом комісії музичного училища від 16 квітня 2018 року про відмову в отриманні копію наказу про звільнення з роботи, даними про отримання 16 квітня 2018 року належних сум при звільненні з роботи, які містяться у акті Державної служби України з питань праці Управління держпраці в Івано-Франківській області (а.с.69), данимияя, які містяться у протоколі №5 профспілкового комітету Івано-Франківського музичного училища ім. Дениса Січинського від 12 квітня 2018 року (а.с.63, 65).

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення. Рішення Івано-Франківського міського суду від 28 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає чинності з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено 09 квітня 2019 року

Судді: В.Д.Фединяк І.В.Бойчук

В.А.Девляшевський