КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 квітня2019 року м. Київ

Справа № 369/694/17

Апеляційне провадження № 22-ц/824/2025/2019

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Андрієнко А.М., Поліщук Н.В.

секретар Луговий Р.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Першого заступника прокурора Київської області на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області ухваленого під головуванням судді Ковальчук Л.М. 22 червня 2018 року, повний текст рішення суду складено 23 липня 2018 року, у справі за позовом Першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Державного підприємства «Київське лісове господарство» до Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, Приватного підприємства «Білоцерківтрансбуд», приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Федотової ОльгиВіталіївни, приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Тимчук Володимира Олександровича, Володарської районної державної адміністрації Київської області, Головного територіального управління юстиції у Київській області, треті особи: ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 про поновлення строку звернення до суду, про визнання недійсним розпорядження, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень приватних нотаріусів, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень держаного реєстратора реєстраційної служби, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень районної державної адміністрації, витребування земельних ділянок на користь держави,

В С Т А Н О В И В

Перший заступник прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Державного підприємства «Київське лісове господарство» звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив:

визнати недійсним розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 03 серпня 2010 року № 3429 «Про передачу у власність земельних ділянок 7-ми громадянам України для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Тарасівської сільської ради»;

скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень приватних нотаріусів на підставі яких зареєстровано право приватної власності відповідачів на земельні ділянки;

витребувати на користь держави в особі Кабінету Міністрів України та у постійне користування ДП «Київське лісове господарство» з незаконного володіння відповідачів земельні ділянки, які розташовані на території Тарасівської сільської ради Києво- Святошинського району Київської області.

В подальшому, керуючись вимогами ст. ст. 27, 31, 33, 36, 45 ЦПК України перший заступник прокурора Київської області подав уточнену позовну заяву, посилаючись на те, що після подання позовної заяви до суду, шляхом вивчення відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_1 площею 0,5 га, яка являється предметом судового спору, на підставі акту прийому-передачі від 29 червня 2017 року відчужена ОСОБА_14 на користь ПП «Білоцерківтрансбуд», про що було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень Володарської районної державної адміністрації №36429611 від 02 серпня 2017 року.

Враховуючи викладене, перший заступник прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Державного підприємства «Київське лісове господарство» уточнив позовні вимоги в частині пунктів 4 та 5 прохальної частини позовних вимог та просив скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державного реєстратора Реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції у Київській області та витребувати на користь держави в особі Кабінету Міністрів України та у постійне користування держави в особі Кабінету Міністрів України та у постійне користування ДП «Київське лісове господарство» з незаконного володіння відповідачів земельні ділянки, які розташовані на території Тарасівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області.

У судовому за сіданні від 08 листопада 2017 року було проведено заміну первісного відповідача ОСОБА_14 на Приватне підприємство «Білоцерківтрансбуд» та до участі в справі в якості відповідачів залучено Володарську районну державну адміністрацію та Головне територіальне управління юстиції у Київській області.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 червня 2018 року в задоволенні позовних вимог Першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Державного підприємства «Київське лісове господарство» - відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що доводи прокурора про те, що оскаржуване розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 03 серпня 2010 року №3429 було прийнято з порушенням, не підтверджено належними і допустимими доказами. А надані позивачем книги, картографічні матеріали, копії планшетів лісовпорядкування, копії таксаційних описів лісових насаджень лісовпорядкування, копії планів і схем лісовпорядкування, копії протоколів лісовпорядних нарад, інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, не є достатніми і безспірними доказами в обґрунтування заявлених вимог. Також судом вказано на недоведеність винної, протиправної поведінки громадян, які набули право власності на земельні ділянки на підставі спірного розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 03 серпня 2010 року №3429. Крім цього, суд вказав на сплив строку позовної давності на момент звернення Першим заступником прокурора Київської області з позовом до суду.

Не погодився із вказаним судовим рішенням перший заступник прокурора Київської області, ним подана апеляційна скарга, в якій зазначається про незаконність рішення у зв'язку з порушенням норм матеріального та процесуального права, невідповідністю висновків суду реальним обставинам справи, неповним з'ясуванням обставин справи, що призвело до неправильного її вирішення. Прокурор вказує на те, що рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що прокурором не надано достатніх доказів щодо накладення спірних земельних ділянок на землі лісогосподарського призначення. Крім того, суд відмовив у визнанні поважними причин пропуску прокурором строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом за захистом державних інтересів. Однак, в оскаржуваному рішенні лише констатовано викладені у позовній заяві доводи та перелічено докази, на які прокурор посилався як на підтвердження факту порушення Києво-Святошинською районною державною адміністрацією вимог земельного законодавства при розпорядженні землями лісогосподарського призначення, проте жодної оцінки вказаним доказам судом не надано, мотивів, з яких суд визнав їх неналежними чи недопустимими в оскаржуваному рішенні не зазначено, як і будь-яких доказів на їх спростування. Також вказує на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 30 січня 2018 року у справі №707/2192/15-ц і в постанові від 21 лютого 2018 року у справі 488/5476/14-ц, а також у постановах Верховного Суду України від 24 грудня 2014 року у справі №6-212цс14, від 30 вересня 2015 року у справі №6-196цс15 про те, що до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування, та визнав недоведеним факт передачі спірних земель у приватну власність за рахунок земель лісогосподарського призначення, що до цього часу перебувають у постійному користуванні державного підприємства, ніколи не вилучались у нього та цільове призначення яких із земель лісогосподарського призначення ніким не змінювалось. Судом не враховано, що всі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави. Ліси, які знаходяться в межах території України, є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. В даному ж випадку, оспорюванні земельні ділянки до їх відведення у приватну власність використовувались для ведення лісового господарства.

Безпідставним є і висновок суду першої інстанції про необхідність застосування у спірних правовідносинах наслідків спливу позовної давності на звернення до суду з позовом, оскільки прокурор виступає не як сторона у спірних земельних правовідносинах і не на рівних засадах з іншими учасниками, натомість позов поданий у зв'язку з необхідністю відновлення законності - в тому числі через протиправні дії посадових осіб відповідних державних органів з урахуванням приписів ч. 2 ст. 1 ЦК України правила позовної давності, передбачені цим Кодексом, не застосовуються. Так, в порушення вказаних вимог закону, початок перебігу позовної давності для Кабінету Міністрів України та ДП «Київське лісове господарство» суд першої інстанції пов'язав одночасно з двома датами: датою прийняття оскаржуваного розпорядження 03 серпня 2010 року та датою реєстрації управлінням Держкомзему у Києво-Святошинському районі Київської області державних актів на право власності - 27 травня 2014 року. Водночас, такий висновок свідчить про невстановлення судом дійсних обставин справи та суперечить одному з головних принципів цивільного судочинства - об'єктивної істини і неможливості грунтування судових рішень на припущеннях. Зазначає, що позивачі у справі довідалися про порушення права власності держави на спірні земельні ділянки лише з моменту отримання копії позовної заяви першого заступника прокурора Київської області від 18 січня 2017 року. За таких обставин, відмова у позові з підстав спливу позовної давності залишає спірне майно у володінні особи, яка не є його дійсним власником, а законний власник - держава, в свою чергу, попри гарантії недоторканості та непорушності права власності, у тому числі і державної, не може отримати судового захисту свого права.

На підставі викладеного просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

В судовому засіданні представник позивача прокурор Холоденко А.С. та представник Кабінету Міністрів України Шевчук О.С. підтримали апеляційну скаргу з підстав викладених у ній, просили про задоволення заявлених позовних вимог.

Представник відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_7 та третіх осіб ОСОБА_13, ОСОБА_11, ОСОБА_12 адвокат Цілуванська С.С., а також представник відповідача ПП «Білоцерківськтрансбуд» адвокат Кузьменко С.В. заперечували проти доводів апеляційної скарги, вважають рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим, просили залишити його без змін.

Інші учасники в судове засідання не з'явились, повідомлені про розгляд справи належним чином, причини неявки суду не повідомили. Тому, в порядку ч.2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового засідання, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів виходить з наступного.

Перевіряючи обставини справи, апеляційним судом встановлено, що Розпорядженням Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області від 03 серпня 2010 року №3429:

§ був затверджений проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність семи громадянам України для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Тарасівської сільської ради Києво-Святошинського району;

§ передано у власність семи громадянам України земельні ділянки загальною площею - 2,500 га для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Тарасівської сільської ради Києво-Святошинського району;

§ доручено землевпорядній організації виготовити державні акти на право власності на землю семи громадянам України для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Тарасівської сільської ради Києво-Святошинського району;

§ проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок семи громадянам України для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Тарасівської сільської ради Києво-Святошинського району Кївської області переданий на постійне зберігання до управління Держкомзему у Києво-Святошинському районі;

§ доручено управлінню Держкомзему у Києво-Святошинському районі внести зміни в кадастрову документацію /т.1 а.с.19/.

Перелік осіб - громадян України, яким передано у власність земельні ділянки із визначенням їх розміру наведений у додатку до вказаного розпорядження. А саме ОСОБА_5 - 0,500 га, ОСОБА_6 - 0,500 га, ОСОБА_18 - 0,250 га, ОСОБА_11 - 0,25 га, ОСОБА_14 - 0,500 га, ОСОБА_7 - 0,250 га, ОСОБА_13 - 0,250 га /т.1 а.с.20/.

З Інформації довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачають наступні обставини щодо переходу прав на спірні земельні ділянки.

Земельна ділянка НОМЕР_2 має площу 0,25 га, розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, Тарасівська сільрада, цільове призначення ведення особистого селянського господарства, зареєстрована на праві власності за громадянином України ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 20 червня 2014 року, на підстав цього ж договору було припинено право власності ОСОБА_12, яке посвідчувалось свідоцтвом НОМЕР_3 виданого 10 червня 2014 року Державним реєстратором прав на нерухоме майно реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області Євко В.В. /т.1 а.с.48-50/.

Земельна ділянка НОМЕР_4 має площу 0,5 га, розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, Тарасівська сільрада, цільове призначення ведення особистого селянського господарства, зареєстрована на праві власності за громадянином України ОСОБА_5 на підставі свідоцтва НОМЕР_5 виданого 10 червня 2014 року Державним реєстратором прав на нерухоме майно реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області Дідур Б.В. /т.1 а.с.51-65/

Земельна ділянка НОМЕР_6 має площу 0,25 га, розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, Тарасівська сільрада, цільове призначення ведення особистого селянського господарства, зареєстрована на праві власності за громадянином України ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 20 червня 2014 року, на підстав цього ж договору було припинено право власності ОСОБА_13, яке посвідчувалось свідоцтвом НОМЕР_7 виданого 10 червня 2014 року Державним реєстратором прав на нерухоме майно реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області Євко В.В. /т.1 а.с.53-55/;

Земельна ділянка НОМЕР_8 має площу 0,5 га, розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, Тарасівська сільрада, цільове призначення ведення особистого селянського господарства, зареєстрована на праві власності за громадянином України ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_9 виданого 10 червня 2014 року Державним реєстратором прав на нерухоме майно реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області Євко В.В. /т.1 а.с.56-57/;

Земельна ділянка НОМЕР_10 має площу 0,25 га, розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, Тарасівська сільрада, цільове призначення ведення особистого селянського господарства, зареєстрована на праві власності за громадянином України ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_11 виданого 10 червня 2014 року Державним реєстратором прав на нерухоме майно реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області Євко В.В. /т.1 а.с.57-59/;

Земельна ділянка НОМЕР_1 має площу 0,5 га, розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, Тарасівська сільрада, цільове призначення ведення особистого селянського господарства, з 27 липня 2017 року зареєстрована на праві власності за Приватним підприємством «Білоцерківськтрансбуд» на підставі акту прийому-передачі від 29 червня 2017 року. Раніше право власності бло зареєстровано за громадянином України ОСОБА_14 на підставі свідоцтвом НОМЕР_12 виданого 03 вересня 2014 року Державним реєстратором прав на нерухоме майно реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області Новицькою Н.К. /т.1 а.с.60-624 т.2 а.с.80-82,91-93/;

Земельна ділянка НОМЕР_13 має площу 0,25 га, розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, Тарасівська сільрада, цільове призначення ведення особистого селянського господарства, зареєстрована на праві власності за громадянином України ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 23 грудня 2014 року, на підстав цього ж договору було припинено право власності ОСОБА_11, яке посвідчувалось свідоцтвом СТА №155075 виданого 10 червня 2014 року Державним реєстратором прав на нерухоме майно реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області Дідур Б.В. /т.1 а.с.63-65/.

Виробничим об'єднанням «Укрдержліспроект» в додатках до листа №753 від 14 листопада 2016 року були надані фрагменти з публічної кадастрової карти України з нанесеними межами кварталу 48 і його таксаційних виділів Васильківського лісництва ДП «Київський лісгосп» відповідно до матеріалів лісовпорядкування 1993, 2003 років та межами земельних ділянок згідно з поданими кадастровими номерами, з яких вбачається, що спірні земельні ділянки знаходяться на в межах лісового фонду /т.1 а.с.21-23/.

Державне підприємство «Київське лісове господарство» в листі №02-802 від 04 жовтня 2016 року вказує на те, земельні ділянки за вказаними кадастровими номерами розташовані на землях лісогосподарського призначення лісового фонду Васильківського лісництва квартал 48 виділа18,19,22 і знаходяться в суцільному масиві лісових насаджень. ДП «Київським лісгоспом» не надавалось погодження на вилучення, відповідних рішень щодо вилучення із земель лісогосподарського призначення не надходило. В додатках до листа долучена копія планшету (лісовпорядкування 2014 року) із відміткою про місце розташування вказаних земельних ділянок /т.1 а.с.24-25/.

В листі № 02-935 від 28 листопада 2016 року Державне підприємство «Київське лісове господарство» вказує на те, що земельні ділянки з кадастровими номерами НОМЕР_1; НОМЕР_10; НОМЕР_6; НОМЕР_2; НОМЕР_4; НОМЕР_8; НОМЕР_13 загальною площею 2,5 га в адміністративних межах Тарасівської сільської ради Києво-Святошинського району представляють собою єдиний лісовий масив, знаходяться в користуванні ДП «Київський лісгосп» відповідно до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування. Геодезичні дані відсутні. В додатках надані копія планшетів лісовпорядкування 2003 і 2014 років, копії таксаційних описів лісових насаджень лісовпорядкування 2003 і 2014 років, копії планів лісонасаджень лісовпорядкування 2003 і 2014 років, копії схем лісовпорядкування 2003 і 2014 років. Копії протоколів І, ІІ лісовпорядних нарад /т.1 а.с.26-47/.

Київське обласне та по м. Києві управління лісового та мисливського господарства в листі №04-36/2504 від 28 листопада 2016 року вказує на те, що земельні ділянки за зазначеними кадастровими номерами, розташовані на землях лісогосподарського призначення, які знаходяться в постійному користування ДП «Київський лісгосп» (Васильківське лісництво квартал 48) у відповідності до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування 2014 року. Управління та постійний лісокористувач ДП «Київський лісгосп» не надавали погодження на вилучення і зміну цільового призначення на земельні ділянки, які відведені у власність 7 громадян для ведення селянського господарства ділянки з кадастровими номерами НОМЕР_1; НОМЕР_10; НОМЕР_6; НОМЕР_2; НОМЕР_4; НОМЕР_8; НОМЕР_13 розташованих в адміністративних межах Тарасівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області /т.1 а.с.66/.

Листом №05/0-885 від 29 грудня 2016 року Генеральна прокуратура України доручила прокуратурі Київській області пред'явити позов в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України /т.1 а.с.69/.

Відповідач ОСОБА_7 в запереченнях на позовну заяву вказує на те, що нею в установленому законом порядку було подано клопотання про надання у власність земельної ділянки, замовлений проект землеустрою, який був розроблений землевпорядною організацією, що має відповідну ліцензію, затверджений відділом містобудування та архітектури, а також управлінням Держкомзему та санітарно-епідеміологчною службою. Тобто визначена законодавством процедура додержана, площа виділеної їй ділянки не перевищує встановлених законодавством меж. Крім цього, вказує на відсутність повноважень прокуратури /т.1 а.с.186-195/.

Відповідач ОСОБА_14 вказував на недоведеність права постійного користування ДП «Київське лісове господарство», відсутність державного акту про право власності /т.1 а.с.221-230/. Аналогічні доводи були наведені і ПП«Білоцерківськтрансбуд» /т.3 а.с.13-22,31-40/.

Позивачем заявлено клопотання про визнання поважними причин пропуску строку позовної давності, вказують на те, що про порушене право дізнались після проведення перевірки прокуратурою в листопаді 2016 року, так як мають місце ускладнення у своєчасному виявленні порушень земельного і лісового господарства, інтересів держави. /т.1 а.с.185-186, т. 3 а.с.93-100/

Відповідачем ОСОБА_7 26 квітня 2016 року подано заяву про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, вказує на те, що перебіг цього строку почався з дати прийняття оспорюваного розпорядження і державні органи здійснюючи передбачені законом функції контролю повинні були дізнатись про це в 2010 році /т.1 а.с.196-199/.

Також заява про застосування строків позовної давності міститься у запереченнях на позовну заяву відповідача ОСОБА_14 та окремо здійснена ПП «Білоцерківськтрансбуд» /т.1 а.с.221-230, т.3 а.с.9-10/.

Заява про застосування строків позовної давності була подана третіми особами ОСОБА_12, ОСОБА_11, ОСОБА_13 /т.1 а.с.200/.

Статтею 13 Конституції України визначає, що земля є об'єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

В силу ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При цьому способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема,визнання права; відновлення становища, яке існувало до порушення; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Згідно із ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до положень ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Згідно з ч.1 та ч. 2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Відповідно до ст. 1 ЗК України (тут і надалі в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

В порядку ст. 3 ЗК України земельні відносини, які виникають при використанні лісів, регулюються також нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать Земельному кодексу України.

Статтею 19 ЗК України встановлено, що землі України за основним цільовим призначенням поділяються на категорії, зокрема, визначено землі лісогосподарського призначення.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 20 ЗК України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення.

Згідно із ст. 55 ЗК України до земель лісового фонду належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісового фонду не належать землі, зайняті: зеленими насадженнями у межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів; окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках.

Стаття 56 ЗК України визначає, що землі лісогосподарського призначення можуть перебувати у державній, комунальні та приватній власності. Громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для залісення.

Земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються у постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям у яких строщено спеціальні підрозділи, для ведення лісового господарства. Порядок використання земель лісогосподарського призначення визначається законом (ст. 57 ЗК України).

Згідно з ч.ч.1,2 ст. 84 ЗК України у державній власності перебувають всі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

Право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, державних органів приватизації відповідно до закону.

Пунктом «ґ» частини 4 вказаної норми законодавства встановлено, що до земель державної власності, які не можуть передаватися у приватну власність, належать, зокрема, землі лісового фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Статтею 5 ЛК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що до земель лісогосподарського призначення належать, зокрема, лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки. Віднесення земельних ділянок до складу земель лісового фонду, визначення їх меж провадиться в порядку, встановленому земельним законодавством.

Статтею 8 ЛК України визначено, що у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. Право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій відповідно до закону.

В порядку ст. 12 ЛК України громадяни та юридичні особи України можуть безоплатно або за плату набувати у власність у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств замкнені земельні лісові ділянки загальною площею 5 гектарів. Ця площа може бути збільшена в разі успадкування лісів згідно із законом.

Відповідно до п.5 ч. 1 ст. 27 ЛК України до повноважень Кабінету Міністрів України у сфері лісових відносин віднесено передачу у власність, надання у постійне користування для нелісогосподарських потреб земельні лісові ділянки площею більш як 1 гектар, що перебувають у державній власності.

А згідно з положеннями п.5 ч.1 ст. 31 ЛК України до повноважень обласних державних адміністрацій віднесено передання у власність, надання у постійне користування для не лісогосподарських потреб земельних лісових ділянок площею до 1 гектара, що перебувають у державній власності, на відповідній території, а також у межах обласного значення та припиняють права користування ними.

За ст. 48 ЛК України в матеріалах лісовпорядкування дається якісна і кількісна характеристика кожної лісової ділянки, комплексна оцінка ведення лісового господарства, що є основою для розроблення на засадах сталого розвитку проекту організації та розвитку лісового господарства відповідного об'єкта лісовпорядкування. Проект організації та розвитку лісового господарства передбачає екологічно обґрунтоване ведення лісового господарства і розробляється відповідно до нормативно - правових актів, що регулюють організацію лісовпорядкування. У проекті організації та розвитку лісового господарства визначаються і обґрунтовуються основні напрями організації і розвитку лісового господарства об'єкта лісовпорядкування з урахуванням стану та перспектив економічного і соціального розвитку регіону. Матеріали лісовпорядкування затверджуються в установленому порядку органом виконавчої влади з питань лісового господарства Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань лісового господарства за погодженням відповідно з органом виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища. Затверджені матеріали лісовпорядкування є обов'язковими для ведення лісового господарства, планування і прогнозування використання лісових ресурсів.

Положеннями ст. 52 ЛК України визначено, що документація державного лісового кадастру ведеться органом виконавчої влади з питань лісового господарства Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органувиконавчої влади з питань лісового господарства на основі державного земельного кадастру, матеріалів лісовпорядкування, інвентаризації, обстежень та обліку лісів окремо по власниках лісів і постійних лісокористувачах на підставі: 1) матеріалів лісовпорядкування; 2) рішень про передачу у власність, надання в постійне користування земельних лісових ділянок, їх вилучення (викуп),зміну поділу лісів на категорії залежно від основних виконуваних ними функцій; 3) актів огляду місць заготівлі деревини, інших продуктів лісу та використання корисних властивостей лісів; 4) актів технічного приймання лісових культур; 5) актів переведення не вкритих лісовою рослинністю земель у вкриті лісовою рослинністю землі; 6) актів обстеження в разі зміни категорій земель у результаті господарської діяльності, стихійних явищ та інших факторів.

В силу ч.1 та ч. 3 ст. 57 ЛК України зміна цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов'язаних з веденням лісового господарства, провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земельних ділянок у власність або надання у постійне користування відповідно до Земельного кодексу України. Зміна цільового призначення земельних лісових ділянок здійснюється за погодженням з органами виконавчої влади з питань лісового господарства та з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центральних органів виконавчої влади з питань лісового господарства та охорони навколишнього природного середовища.

Згідно із ч.ч. 1,2 ст. 103 ЛК України спори з питань охорони, захисту, використання та відтворення лісів вирішуються в установленому порядку органами місцевого самоврядування, органами виконавчої влади з питань лісового господарства та з питань охорони навколишнього природного середовища, судами. Виключно судом вирішуються спори з питань володіння, користування і розпоряджання лісами, які перебувають у власності громадян і юридичних осіб.

Відповідно до пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово - картографічні матеріали лісовпорядкування.

Згідно з нормами ст.ст. 181-184, 202-204 ЗК України, Закону України «Про Державний земельний кадастр» таЗакону України «Про землеустрій» дані державного земельного кадастру - це документальне підтвердження відомостей про правовий режим земель, їх цільове призначення, їх розподіл серед власників землі і землекористувачів за категоріями земель, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, які ґрунтуються на підставі землевпорядної документації.

Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерального дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентується галузевими нормативними документами.

Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Державним комітетом СРСР по лісовому господарству 11 грудня 1986 року, планшети лісовпорядкувальні належать до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення.

Системний аналіз наведених норм законодавства дозволяє дійти висновку про те, що при вирішенні питання щодо перебування земельної лісової ділянки в користуванні державного лісогосподарського підприємства необхідно враховувати положення пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України.

Зазначене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, висловлених у постановах від 24 грудня 2014 року № 6-212цс14, від 25 січня 2015 року у справі № 6-224цс14, від 23 грудня 2015 року № 6-377цс15, а також Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду висловлених у постановах від 30 січня 2018 року справа № 707/2192/15-ц, від 19 вересня 2018 року справа № 362/6014/16-ц.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 27 листопада 2007 року у справі «Hamer проти Бельгії» (заява № 21861/03), яка стосувалась питання порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у зв'язку із зобов'язанням заявниці знести заміський будинок, побудований у лісовій зоні, щодо якої застосовувалась заборона на будівництво, суд встановив, що втручання в право заявниці на мирне володіння своїм майном, яке стало результатом знесення її будинку за рішенням органів влади, було передбачене законом та переслідувало мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів, шляхом приведення відповідного майна у відповідність з планом землекористування. Що стосується пропорційності втручання, то суд зазначив, що навколишнє середовище мало значення, і що економічні імперативи та навіть деякі основні права, включаючи право власності, не повинні превалювати над екологічними міркуваннями, особливо якщо держава прийняла законодавство з цього питання. Відтак обмеження права власності були допустимими за умови, звичайно, що між індивідуальними та колективними інтересами був встановлений розумний баланс. Оскаржувана міра переслідувала законну мету захисту лісової зони, на якій не можна було нічого будувати. Власники заміського будинку могли мирно та безперервно користуватися ним протягом тридцяти семи років. Офіційні документи, сплачені податки та здійснена робота свідчили, що органи влади знали або повинні були знати про існування будинку протягом тривалого часу, а після того, як порушення було встановлено, вони дали сплинути ще п'ятьом рокам, перш ніж пред'явити звинувачення, тим самим допомагаючи закріпити ситуацію, яка могла лише завдати шкоди охороні лісової території, на сторожі якої стояв закон. Однак у національному законодавстві не було жодного положення про узаконення будівлі, побудованої в такий лісовій зоні. Окрім як поновлення місця забудівлі в його початковому стані, жодна інша міра не вбачалася належною з огляду на незаперечне втручання в цілісність лісової зони, на якій не дозволялась жодна забудівля. З урахуванням цих підстав, втручання не було непропорційним.

На момент відведення спірні земельні ділянки, загальна площа яких становить 2,5 гектари, згідно з інформацією КП «Київське лісове господарство», Київського обласного та по м. Києві управління лісового та мисливського господарства та ВО «Укрдержліспроект» перебували у постійному користуванні лісгоспу та відповідно до планово - картографічних матеріалів лісовпорядкування знаходились в суцільному масиві лісових насаджень Васильківського лісництва квартал 48 виділа 18,19,22.

Апеляційний суд враховує, що ліси та землі лісового фонду України є об'єктами підвищеного захисту зі спеціальним режимом використання та спеціальною процедурою надання, а в даному випадку жодних дій щодо розпорядження зазначеною земельною ділянкою Кабінет Міністрів України не вчиняв. В матеріалах справи також відсутні рішення уповноважених органів лісового господарства Київської області про переведення спірних земельних ділянок з земель державного лісового фонду до категорії земель нелісових для використання у цілях, не пов'язаних з веденням лісового господарства.

Оскільки розпорядження землями державного лісового фонду площею понад 1 (один) гектар належало до виключної компетенції Кабінету Міністрів України, рішення про вилучення таких земель із державної власності не приймалось, то, приймаючи оскаржуване розпорядження про передачу у власність спірних земельних ділянок Києво-Святошинська районна державна адміністрація діяла не на підставі, не в межах своїх повноважень та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, зокрема ЗК України та ЛК України.

Вказані обставини в ході розгляду справи не спростовані належними та допустимими доказами, посилання відповідачів лише на наявні погодження державних органів при відведенні спірних ділянок не може бути прийнято до уваги суду в якості підстав для відмови у задоволенні вимог про визнання незаконним розпорядження.

Не приймаються до уваги суду і твердження відповідачів про відсутність перевищення повноважень державною адміністрацією, так як кожному з відповідачів було виділено земельну ділянку площею менше ніж один гектар, оскільки оспорюваним розпорядженням Києво-Святошинська районна державна адміністрація здійснила відчуження земельної ділянки площею понад 1 гектар, а саме 2,5 гектарів, що і є в силу наведених норм законодавства перевищенням наданих повноважень. А та обставина, що відчуження було здійснено на користь семи громадян не спростовує даного факту, оскільки законодавець не визначив обмеження щодо кількості осіб, яким може відводитися земельна ділянка площею понад один гектар.

Враховуючи викладені обставини, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що прокурором не доведено незаконність розпорядження Києво-Святошинської державної адміністрації Київської області від 03 серпня 2010 року №3429 «Про передачу у власність земельних ділянок 7-ми громадянам України для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Тарасівської сільської ради».

У позовних вимогах позивач просив про визнання недійсним розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області №3429 від 03 серпня 2010 року, проте при викладі обставин він посилався на його невідповідність нормам чинного законодавства, тобто незаконність, про що також неодноразово наголошено у мотивуванні позову. Враховуючи, що вказане розпорядження не є правочином, є рішенням органу державної влади, виходячи з положень ст. 16 ЦК України, воно має бути визнано незаконним.

А отже набуття права власності на земельні ділянки на підставі вказаного розпорядження не є правомірним, вказане майно вибуло із володіння власника, яким є держава, без вираженого волевиявлення і без відповідної правової підстави.

Захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, можливий шляхом пред'явлення віндикаційного позову до незаконно володіючої цим майном особи (у разі відсутності між ними зобов'язально-правових відносин), якщо для цього існують підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які, зокрема, дають право витребувати майно в добросовісного набувача.

Витребування майна від добросовісного набувача залежить від обставин вибуття майна з володіння власника та оплатності (безоплатності) придбання цього майна набувачем.

Так, від добросовісного набувача, який оплатно придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно лише в разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій майно було передане власником у володіння, або викрадене у того чи іншого, або вибуло з їхнього володіння іншим шляхом не з їхньої волі (ч. 1 ст. 388 ЦК України).

Земельні ділянки з кадастровими НОМЕР_2 та НОМЕР_6 були набуті відповідачем ОСОБА_4 на підставі укладених ним 20 червня 2014 року договорів купівлі-продажу, тобто за відплатним договорами. Також за відплатними договорами були набуті: земельна ділянка за кадастровим номером НОМЕР_1 відповідачем Приватним підприємством «Білоцерківськтрансбуд» та земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_13 відповідачем ОСОБА_3.

Отже, суд апеляційної інстанцій, з'ясувавши, що право розпорядження спірною земельною ділянкою державної власності було прийняте районною державною адміністрацією з перевищенням повноважень, жодних дій щодо розпорядження цією земельною ділянкою Кабінетом Міністрів України не вчинялося, тобто спірна земельна ділянка вибула з володіння власника - держави - поза його волею, приходить до висновку про наявність правових підстав для витребування земельних ділянок НОМЕР_2 та НОМЕР_6 від добросовісного набувача - ОСОБА_4, земельної ділянки НОМЕР_1 від добросовісного набувача Приватного підприємства «Білоцерківськтрансбуд», та земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_13 від добросовісного набувача ОСОБА_3в порядку ст. 388 ЦК України.

Верховний Суд України у Постанові від 02 березня 2016 року справа № 6-3090 цс15 визначив поняття кондиція, як позадоговірний зобов'язальний спосіб захисту права власності, який може бути застосований самостійно на підставі ст. 1212 ЦК України. Зокрема, вказано на те, що положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Виходячи зі змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондиційного зобов'язання.

Характерною особливістю кондиційних зобов'язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов'язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов'язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних. Крім того, у кондиційному зобов'язанні не має правового значення чи вибуло майно, з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним.

Кондиційне зобов'язання виникає за наявності таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Отже, конструкція ст. 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 ЦК України, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред'явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий вимагає повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов'язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Узагальнюючи викладе, можна дійти висновку про те, що кондиція - позадоговірний зобов'язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондиція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб'єктним складом підпадає під визначення зобов'язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого ст.. 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.

З обставин даної справи вбачається, що право власності на земельну ділянку НОМЕР_4 зареєстроване за відповідачем ОСОБА_5, право власності на земельну ділянку НОМЕР_8 зареєстроване за відповідачем ОСОБА_6, право власності на земельну ділянку НОМЕР_10 зареєстроване за відповідачем ОСОБА_7, набуто ними на підставі розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області №3429 від 03 серпня 2010 року, яке, як встановлено вище, прийнято з порушенням норм чинного законодавства та підлягає визнанню незаконним. У зв'язку з цим, правова підстава набуття даними відповідачами права власності на ці земельні ділянки є такою, що відпала, сторони у справі не пов'язані договірними правовідносинами, позивач як потерпіла сторона вимагає повернення йому речі, визначеної родовими ознаками від набувачів шляхом пред'явлення вимоги про повернення майна у його власність.

А отже у вказаній справі, наявні підстави для застосування способу захисту, передбаченого ст.1212 ЦК України, які дають право повернути земельні ділянки НОМЕР_4, НОМЕР_8, НОМЕР_10 у власність позивача.

Колегія суддів звертає увагу, що реєстраційні дії є похідними від набуття або припинення права власності, яке виникає/припиняється, зокрема, на підставі рішення суду. А отже наявність рішення суду про визнання права за позивачем і припинення прав відповідача саме по собі є підставою для здійснення відповідної державної реєстрації. Таким чином, позовні вимоги про скасування державної реєстрації права власності за відповідачами заявлені передчасно і задоволенню не підлягають.

Доводи відповідачів про право на мирне володіння майном та незаконне втручання держави в право приватної власності відповідачів, колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на наступне.

Перший протокол до Конвенції ратифікований Законом України 17 липня 1997 року № 475/97-ВР із огляду на приписи ч.1 ст.9 Конституції України, ст. 10 ЦК України застосовується судами України як частина національного законодавства. При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка згідно зі ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року та інші) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об'єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обгрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

Згідно положень ч.1 ст. 83, ч. 1 ст.84, ст. 122 ЗК України, земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, водні ресурси є об'єктами права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності.

Прийняття рішення про передачу в приватну власність землі державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі відповідно державної чи комунальної власності. В цьому контексті в сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України).

Отже правовідносини, пов'язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.

За таких обставин у даній справі, «суспільним», «публічним» інтересом звернення прокурора до суду з вимогою про витребування спірних земельних ділянок із володіння відповідачів є задоволенням суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання - безоплатної передачі у власність громадянам землі лісового фонду, а також захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю Українського народу. «Суспільний», «публічний» інтерес полягає у відновленні правового порядку в частині визначення меж компетенції органів державної влади, відновленні становища, яке існувало до порушення права власності Українського народу на землю, захист такого права шляхом повернення в державну власність землі, що незаконно вибула з такої власності.

Колегія суддів не може погодитися з твердженням суду першої інстанції щодо спливу строку позовної давності. По-перше, наслідки пропуску строку позовної давності є самостійною підставою відмови у задоволенні позовних вимогу у разі їх обґрунтованості. В даній справі суд першої інстанції вказав і про недоведеність позовних вимог, і про пропуск строку позовної даності, тобто не визначився з підставами відмови у задоволені позову.

Здійснюючи перевірку даних доводів відповідачів колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.

Частиною 2 ст.2 ЦК України передбачено, що одним з учасників цивільних правовідносин є держава, яка згідно зі ст.ст. 167, 170 цього Кодексу набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

За ч. 2 ст.3 ЦПК України (у редакції, чинній на час звернення прокурора до суду) у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.

На прокуратуру відповідно до п. 2 ст. 121 Конституції України (у редакції, чинній на час звернення прокурора до суду) покладено представництво інтересів держави у випадках, визначених законом.

Статтею 45 ЦПК України (у редакції, чинній на час звернення прокурора до суду) прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. І лише у разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і набуває статусу позивача.

Верховний Суд України в рішенні від 03 лютого 2016 року у справі № 6-75цс15 зазначив, що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

У ч. 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Частиною 1 ст. 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом ст.ст. 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, перебіг позовної давності починається з одного й того самого моменту коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинно ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 22 травня 2018 року справа № 469/1203/15-ц вказала на те, що прокурор, який бере участь у справі, має обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди. Здійснивши аналіз наведених правових норм, вказала на те, що положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів. На такі позови поширюється положення ст. 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі ч. 1 ст. 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб'єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

Проте, суд першої інстанції не встановив, коли саме орган, що наділений правом розпорядження спірними земельними ділянками (Кабінет Міністрів України та органи, що знаходяться в його підпорядкуванні), міг довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, що з огляду на положення ч. 1 ст. 261 ЦК України і є початком перебігу позовної давності.

У позовній заяві прокурор зазначив, що про порушення вимог чинного законодавства при передачі у власністьспірних земельних ділянок йому стало відомо лише у 2016 році після проведення перевірки. Доказів зворотного матеріали справи не містять та відповідачами не надано.Доводи відповідачів про те, що перебіг строку позовної давності починається з часу, коли Києво-Святошинська державна адміністрація здійснила незаконну передачу земель, а не з часу, коли особа, право якої порушено, або прокурор, який звертається за захистом порушеного права, дізналися про таке порушення, - є необґрунтованими, суперечать наведеним позиціям Верховного Суду.

В судовому засіданні апеляційного суду представник Кабінету Міністрів України пояснив, що про порушене право Кабінету Міністрів України стало відомо після проведеної прокурором перевірки, при підготовці вказаного позову прокурором. Доказів того, що Кабінету Міністрів України раніше було, чи могло бути відомо про вказане порушення його права Києво-Святошинською державною адміністрацією, матеріали справи не містять. При цьому апеляційний суд враховує, що вказане розпорядження не підлягає опублікуванню, іншим шляхом не підлягає доведенню до вищого органу державної влади, яким є Кабінет Міністрів України, до того ж відсутність кадастрових номерів земельних ділянок до їх незаконного відчуження унеможливило здійснення контролю за ними, а дані у державний реєстр були внесені лише в 2014 році із зазначенням іншого призначення земельних ділянок. Тому строк звернення до суду з даним позовом не може вважатися пропущеним.

Оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення заявлених позовних вимог.

Приписами ст. 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судом апеляційної інстанції рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 червня 2018 року скасовано повністю та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позовних вимог та апеляційної скарги.

Отже, з урахуванням вимог ст.141 ЦПК України та розміру задоволених вимог, з відповідачів Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, Приватного підприємства «Білоцерківтрансбуд» підлягають відшкодуванню на користь прокуратури Київської області судові витрати у розмірі 36000,00 грн (14400 грн сплачені при зверненні з позовом; 21600 грн сплачені за подання апеляційної скарги/т.1 а.с.18, т.3 а.с.184/).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376,381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу Першого заступника прокурора Київської області - задовольнити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 червня 2018 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги Першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України , Державного підприємства «Київське лісове господарство» до Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, Приватного підприємства «Білоцерківтрансбуд», приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Федотової Ольги Віталіївни, приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Тимчук ВолодимираОлександровича, Володарської районної державної адміністрації Київської області, Головного територіального управління юстиції у Київській області, треті особи: ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 про поновлення строку звернення до суду, про визнання недійсним розпорядження, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень приватних нотаріусів, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень держаного реєстратора реєстраційної служби, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень районної державної адміністрації, витребування земельних ділянок на користь держави - задовольнити частково.

Визнати незаконним розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 03.08.2010 року № 3429 «Про передачу у власність земельних ділянок 7-ми громадянам України для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Тарасівської сільської ради».

Витребувати з володіння ОСОБА_4 на користь держави в особі Кабінету Міністрів України земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_2 площею 0,25 га, яка розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, Тарасівська сільська рада.

Повернути у власність держави в особі Кабінету Міністрів Україниземельну ділянку з кадастровим номером з кадастровим номером НОМЕР_4 площею 0,5 га, яка розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, Тарасівська сільська рада, яка зареєстрована на праві власності за ОСОБА_5і .

Витребувати з володіння ОСОБА_4 на користь держави в особі Кабінету Міністрів України земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_6 площею 0,25 га, яка розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, Тарасівська сільська рада.

Повернути у власність держави в особі Кабінету Міністрів Україниземельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_8 площею 0,5 га, яка розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, Тарасівська сільська рада, яка зареєстрована на праві власності за ОСОБА_6

Повернути у власність держави в особі Кабінету Міністрів Україниземельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_10 площею 0,25 га, яка розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, Тарасівська сільська рада яка зареєстрована на праві власності за ОСОБА_7

Витребувати з володіння Приватного підприємства «Білоцерківськтрансбуд» на користь держави в особі Кабінету Міністрів України земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_1 площею 0,5 га, яка розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, Тарасівська сільська рада.

Витребувати з володіння ОСОБА_3 на користь держави в особі Кабінеті міністрів України земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_13 площею 0,25 га, яка розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, Тарасівська сільська рада .

В задоволенні інших позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, Приватного підприємства «Білоцерківтрансбуд» на користь прокуратури Київської області витрати по сплаті судового збору 5142,86 гривень з кожного.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Суддя-доповідач В.В.Соколова

Судді А.М.Андрієнко

Н.В.Поліщук

Повний текст постанови складений 09 квітня 2019 року.