Справа № 299/1774/15-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

06 червня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Джуги С.Д.

суддів: Собослоя Г.Г., Куштана Б.П.

з участю секретаря : Чучки Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Виноградівського районного суду від 12 червня 2018 року, ухваленого суддею Левко Т.Ю., у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про захист прав споживача та визнання недійсним кредитного договору,-

встановив:

У червні 2015 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про захист прав споживача та визнання недійсним кредитного договору.

Позов мотивовано тим, що 08.02.2008 року між позивачем ОСОБА_1 та Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» укладено Кредитний договір № 014/4047/82/37975, відповідно до якого позивач отримав кредит у розмірі 30 000 доларів США. На забезпечення цього договору укладено іпотечний договір від 13.02.2008 року посвідчений приватним нотаріусом Виноградівського районного нотаріального округу Лапчак Г.І., відповідно до якого іпотекодавець забезпечує вимоги іпотекодержателя - банку, що випливають з Кредитного Договору №014/40/47/82/37975 від 08.02.2008 року, за умовами якого позичальник зобов`язався повернути суму кредиту у розмірі 30 000 доларів США 00 центів. Іпотекодавець ОСОБА_1 передав в іпотеку житловий будинок загальною площею 149,9 кв.м. з надвірними спорудами та земельну ділянку площею 0,136 га, що розташовані за адресою АДРЕСА_1 .Виконання зобов`язань за спірним договором було почато у березні місяці 2008 року і станом на 08.12.2014 року позивачем - позичальником було сплачено платежів на погашення кредиту у розмірі - 37 554, 59 США, що згідно курсу НБУ станом на 10.06.2015 року становить - і 794 655, 12 грн. Також позивачем сплачена банку комісія за надання кредиту в розмірі 2% від початкової суми кредиту. Позивач вказує, що згідно п.23 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», він є споживачем кредиту по Договору №014/4047/82/37975 від 08.02.2008 року. Відповідач не мав право на видачу кредиту в іноземній валюті (у даному випадку у доларах США) йому як резиденту України без індивідуальної ліцензії НБУ, а надавши кредит в доларах США порушив норми статті 99 Конституції, ст. 230, 524 Цивільного кодексу України, ст. з Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», статті 3 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні, ст.ст. 6, 7 Постанови Національного банку України № 200 від 30.05.2007 року «Про затвердження Правил використання готівкової іноземної валюти на території України». Окрім того використання відповідачем долара США, як предмету кредитування за споживчим кредитом є внесенням в кредитний договір умови яка є дискримінаційною, всупереч принципу добросовісності, має наслідок істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позивача, що значно погіршує її становище, як споживача порівняно з відповідачем - надавачем фінансових послуг в разі настання певних подій, що дає їй право відповідно до пункту 2 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та на підставі ст. 230 ЦК України, вимагати визнання в цілому кредитний договір недійсним у зв`язку з тим, що Банк ввів Позичальника в оману. Просить визнати недійсним кредитний договір №014/4047/82/37975 від 08.02.2008 року, що укладений між Позивачем та Відповідачем, з моменту його укладення; зобов`язати Реєстраційну службу Виноградівського районного управління юстиції Закарпатської області зняти заборону на відчуження предмету іпотеки за іпотечним договором від 13.02.2008 року, що посвідчений приватним нотаріусом Виноградівського районного нотаріального округу Лапчак Г.І., та виключити їх з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна; застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину до кредитного договору №014/4047/82/37975 від 08.02.2008 року; зобов`язати Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», МФО 300335, Код відшкодувати ОСОБА_1 понесені ним збитки - 794 655,12 грн. у подвійному розмірі та компенсувати моральну шкоду у розмірі 50 000 грн.

Рішенням Виноградівського районного суду від 12 червня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити у даній справі нове рішення про задоволення позову в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, які мають значення для справи. Доводи апеляційної скарги зводяться до наступного: позовні вимоги, окрім іншого полягали в тому, що спірний кредитний договір здійснений з використанням нечесної підприємницької практики, що є підставою для визнання його недійсним; суд не вірно дійшов до висновків про те, що текст укладеного договору з додатками містять повну інформацію про умови кредитування, відсоткову ставку, валютні ризики та форми забезпечення кредиту, оплату його обслуговування, інформація, обов`язкова до повідомлення не була доведена позичальнику, що призвело до введення її в оману. Крім того зазначає, що уклав договір кредиту у зв`язку з тим, що в договорі закріплена відсоткова ставка на рівні 13,25 річних, що його влаштувало, однак після проведення судово-економічної експертизи було встановлено, що дана відсоткова ставка не відповідає умовам договору та становить 18,05% річних, внаслідок чого ним переплачено кредитору 5% у рік, тобто його збитки складають 50%(5%х10 років). Дане є підставою для визнання кредитного договору недійсним в силу статей 15 та 19 ЗУ «Про захист прав споживачів»

У відзиві на апеляційну скаргу, Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи в задоволенні заявленого позову суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для визнання недійсним кредитного договору.

З такими висновками повністю погоджується і апеляційний суд, оскільки вони відповідають фактичним обставинам справи та вимогам закону.

Матеріалами справи встановлено, що 08.02.2008 року між позивачем ОСОБА_1 та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» укладено Кредитний договір № 014/4047/82/37975, відповідно до якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 30 000 (тридцять тисяч) доларів США зі сплатою 13,25 % річних за користування кредитним коштами, з кінцевим терміном повернення кредиту 07.02.2018 року

Для забезпечення виконання зобов`язань позичальника за цим кредитним договором між банком та позивачем укладено іпотечний договір від 13.02.2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Виноградівського районного нотаріального округу Лапчак Г.І., відповідно до якого іпотекодавець ОСОБА_1 передав в іпотеку житловий будинок загальною площею 149,9 кв.м. з надвірними спорудами та земельну ділянку площею 0,136 га, що розташовані за адресою АДРЕСА_1 .

Обгрунтовуючи свій позов, ОСОБА_1 вказує на те, що банком порушено його права як споживача, оскільки під час укладення спірного правочину банк не надав йому як позичальнику повної інформації про умови кредиту, можливе подорожчання кредиту, використав елементи нечесної підприємницької практики, поставив його, як позичальника в невигідне становище, встановив велику суму компенсації, несправедливі умови, які обмежують його права як споживача і цим самим увів його в оману, у зв`язку з чим спірний кредитний договір підлягає визнанню недійсним.

З даного приводу слід зазначити наступне.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку із вчиненням цього правочину.

В п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України N 9 від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" зазначено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін договору.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України "Про захист прав споживачів" застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

В даній справі є встановлено, що спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв будь-яких додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; відповідач надав позивачу для ознайомлення умови запропонованого Банком кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; у додатках до договору споживчого кредиту "Загальна вартість кредиту" та "Графік погашення кредиту, які підписані позивачем, міститься повна інформація стосовно умов кредитування.

Не заслуговують на увагу доводи апелянта про наявність підстав для визнання кредитного договору недійсним через порушення Банком ч.2, ч.5 ст.11, ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» виходячи з наступного.

Зі змісту оспорюваного договору вбачається, що сторони обумовили і прописали в договорі необхідні умови, які відповідають вимогам щодо укладення кредитних договорів.

Так, в розділах 1, 2 кредитного договору визначено базові умови кредитування, предмет договору, а саме: кредитні кошти у іноземній валюті (долар США) в сумі 30 000 доларів США, які банк зобов`язується надати позичальнику одноразово одним траншем в день укладення договору 08.02.2008 року.

В договорі та Додатку № 2 до договору передбачено строк кредитування 120 місяців, відсоткову ставку за користування кредитом в розмірі 13,25% , строки сплати платежів (а.с.14-24)

Статтею 4 договору визначено коригування процентної ставки. У статті 7 договору сторони погодили порядок погашення грошових зобов`язань позичальником.

Також умовами договору визначено порядок дострокового погашення кредиту на вимогу кредитора (стаття 9), права та обов`язки сторін (стаття 10-11), відповідальність сторін за порушення зобов`язань за договором (стаття 16) та інші умови .

В Додатку до договору визначений графік погашення заборгованості (а.с.26-28).

Позивачем підписано Кредитний договір та додатки до нього, що свідчить про його обізнаність про умови кредитування, про вартість кредиту та про інші супутні послуги і тарифи, а також безспірно вбачається, що умисел позивача був реально спрямований на отримання банківського кредиту в іноземній валюті у розмірі 30 000 доларів США і таке його зовнішнє волевиявлення було вільним і спрямованим на отримання кредитних коштів. Будь-яких застережень до Кредитного договору позивач не зазначив.

Згідно заяви-анкети позивача на отримання кредиту під заставу від 30.01.2008 року (а.с.119) позивач своїм підписом засвідчив, що ознайомлений у письмовій формі з кредитними умовами, зокрема: мета для якої споживчий кредит може бути витрачений; наявні форми кредитування та відмінності між ними; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; форми його забезпечення; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуг з оформлення договору пронадання кредиту; строк на який кредит може бути одержаний, з валютними ризиками, при отриманні кредиту в іноземній валюті; змістом статті 222 та статті 190 Кримінального Кодексу України «Шахрайство з фінансовими ресурсами» та «Шахрайство».

У вищенаведеній заяві та відповідно до п.15.7 кредитного договору, який підписаний позивачем, позивач стверджує, що він ознайомлений та повністю згідний із запропонованими програмами та умовами кредитування, а також з діючим законодавством України, що регламентує відносини банка та клієнта, чим повністю спростовує зазначені в позовній заяві порушення з боку банку вимог, передбачених ст.. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та п.п.2.1,3.1.-3.3, 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженим постановою Правління національного Банку України № 168 від 10 травня 2007 р. №168 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 25.05.2007р. за № 541/13808

З матеріалів справи, зокрема кредитного договору, вбачається, що він відповідає положенням ч.2 ст.11 Закону України ''Про захист прав споживачів'' у редакції, чинній на момент виникнення правовідносин, оскільки вказаний договір містить дані про особу та місцезнаходження кредитодавця, позичальника було повідомлено про умови кредитування, а саме в договорі вказано суму кредиту - 30 000, валюту кредиту - долари США, строк кредитування 120 місяців, відсоткову ставку за користування кредитом в розмірі 13,25% річних, а також про сплату заборгованості по кредиту, яка здійснюється відповідно до Графіку погашення заборгованості по кредиту, який є додатком до договору, а також розмір винагороди, яку позичальник повинен сплатити на користь банківської установи за надання кредиту.

На підставі наведеного доводи позивача ОСОБА_1 про те, що при укладенні спірного правочину банк не надав йому, як позичальнику, повної інформації про умови кредитування, сукупну вартість кредиту, валютні ризики, процентну ставку та фактичне подорожчання кредиту, увівши його в оману, на увагу не заслуговують і повністю спростовуються.

Крім того, ч.2 ст.11 Закону передбачено, що у разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Однак ні ст.15 ні ст.23 вказаного Закону не передбачений такий вид відповідальності як визнання недійсним договору внаслідок ненадання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію (послугу). Тобто, у випадку ненадання в повному обсязі вказаної інформації така обставина сама по собі не може слугувати підставою для визнання недійсним кредитного договору.

Суд першої інстанції правильно не взяв до уваги посилання позивача та його представника на несправедливість умов договору про покладення на нього ризику знецінення національної валюти як на підставу визнання договору недійсним, оскільки волевиявлення позивача під час укладання кредитного договору було вільним, свідомим та повністю відповідало його внутрішній волі та було направлено на реальне настання правових наслідків, що відповідає вимогам ст. 203 ЦК України. У пункті 15.4 договору зазначено, що позичальник усвідомлює та гарантує, що умови цього договору для нього зрозумілі, відповідають його інтересам, є розумними та справедливими.

Судом першої інстанції також вірно не взято до уваги висновок експерта № 2379 від 20.11.2017 року за результатами проведення судово-економічної експертизи, яким встановлено, що реальна процентна ставка на момент укладення кредитного договору № 014/4047/82/37975 від 08.02.2008 року складає 18,05 % та є вищою від визначених договором процентів за користування кредитом, оскільки розрахунки експерта є некоректними, так як експерт обчислив (визначив) реальну процентну ставку шляхом порівняння суми боргу зобов`язань на дату видачі за курсом, що діяв на дату видачі, з сплаченими сумами, переведеними за курсом НБУ на дату сплати, що суперечить умовам договору, відповідно до яких позичальник повинен здійснювати погашення кредиту та сплату процентів саме у валюті кредиту (іноземній валюті).

За вказаних обставин, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про відсутність підстав для визнання недійсним кредитного договору та обґрунтовано відмовив у заявленому позові.

З врахуванням наведенного, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування немає. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому апеляційним судом не можуть бути взяті до уваги.

Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Виноградівського районного суду від 12 червня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 14 червня 2019 року.

Головуючий:

Судді: