Справа № 1230/1767/12
Провадження № 22-ц/810/320/18
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2019 року, лютого місяця, 06-го дня, Луганський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ головуючого Яреська А.В. (судді - доповідача), суддів: Дронської І.О., Карташова О.Ю., за участю секретаря судового засідання Вовчанської С.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м. Сєвєродонецьку апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Старобільського районного суду Луганської області від 30 жовтня 2012 року у цивільній справі (№ 1230/1767/12 суддя І інстанції - Олійник С.В.) за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_1, треті особи Старобільська міська рада Луганської області, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про встановлення порядку користування земельною ділянкою, -

в с т а н о в и в:

У квітні 2012 року ОСОБА_2, який діє також в інтересах ОСОБА_3 звернувся до Старобільського районного суду із позовною заявою до ОСОБА_1, треті особи Старобільська міська рада Луганської області, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про встановлення порядку користування земельною ділянкою. Просили суд встановити порядок користування земельною ділянкою розміром 591 м кв. по АДРЕСА_1. Виділити позивачам в користування Ѕ частину та відповідачу Ѕ частину земельної ділянки, належної до будинку по АДРЕСА_1. Рішенням Старобільського районного суду Луганської області від 30 жовтня 2012 року позов ОСОБА_2, ОСОБА_3 про встановлення порядку користування земельною ділянкою задоволено частково. Суд встановив порядок користування земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 за варіантом 1 висновку судової будівельно - технічної експертизи № 1109/23 від 07 вересня 2012 року, виділивши у користування ОСОБА_2, ОСОБА_3 земельну ділянку НОМЕР_1, позначену синім кольором, земельну ділянку НОМЕР_2 позначену красним кольором. Рішенням Апеляційного суду Луганської області від 11 вересня 2013 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 було задоволено. Рішення Старобільського районного суду Луганської області від 30 жовтня 2012 року скасовано і у справі ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2, який діє також в інтересах малолітнього ОСОБА_3 до ОСОБА_1, треті особи Старобільська міська рада Луганської області, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про встановлення порядку користування земельною ділянкою було відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 лютого 2014 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення апеляційного суду Луганської області від 11 вересня 2013 року скасовано, справу направлено на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Старобільського районного суду Луганської області з заявою про відновлення втраченого судового провадження. Просив суд відновити втрачене судове провадження у цивільній справі № 2/1230/512/2012 року за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_1, треті особи Старобільська міська рада Луганської області, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про встановлення порядку користування земельною ділянкою. Рішенням Старобільського районного суду Луганської області від 01 лютого 2016 року заяву ОСОБА_1 про відновлення втраченого судового провадження за цивільною справою № 2/1230/512/12 задоволено. Відновлено втрачене судове провадження у зазначеній цивільній справі.

Отже, предметом апеляційного розгляду є скарга ОСОБА_1 на рішення Старобільського районного суду Луганської області від 30 жовтня 2012 року, що була первинно датована 01.08.2013 року (а.с.78), у якій він просив суд рішення Старобільського районного суду Луганської області від 30 жовтня 2012 року скасувати та передати цивільну справу на новий розгляд до суду першої інстанції, або ухвалити по справі нове рішення мотивуючи вимоги тією обставиною, що рішенням виконкому земельну ділянку було передано йому у приватну власність і що це рішення не є скасованим. Також звертає увагу на те, що суд не врахував висновки судової експертизи по фактичному користуванню земельними ділянками і що ухвалене рішення чинить перешкоди в користуванні входом у двір, порушує його права, не дає йому можливості оформити документи що посвідчували б право власності на земельну ділянку. У в судовому засіданні доводи апеляційної скарги були підтримані.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Так, статтею ст. 367 ЦПК України є передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Статтями 263, 264 ЦПК України є визначеним про те, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні. Як передбачено ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частина 2 ст. 78 ЦПК України передбачає, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Статтями 12, 81 ЦПК України є визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 76 цього Кодексу, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частково задовольняючи позовні вимоги суд встановив, що рішенням профспілкового комітету Старобільської геологорозвідувальної експедиції, правонаступником якого є державне підприємство «Укргеофізика», від 13 травня 2005 року надано дозвіл на вселення ОСОБА_2 та членів його сім'ї до гуртожитку Старобільської геологорозвідувальної експедиції, розташованого за адресою: АДРЕСА_1. ОСОБА_2 та його малодітній син - ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 26 вересня 2009 року є співвласниками квартири АДРЕСА_1. ОСОБА_1, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є співвласниками квартири АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 10 вересня 1993 року у зв'язку з приватизацією. Рішенням виконавчого комітету Старобільської міської ради від 27 листопада 1997 року № 504/139 ОСОБА_1 передано у приватну власність земельні ділянки площею 0,06 га та 0,01 га, розташовані за адресою: АДРЕСА_1. Державний акт на землю до теперішнього часу не видавався. З копії витягу з технічної документації нормативно - грошової оцінки земель станом на 01.01.2009 року вбачається, що користувачем земельної ділянки під житловою забудовою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, площею 50 кв.м, є ДГП «Укргеофізика». Між зазначеними співвласниками визначався порядок користування зазначеною земельною ділянкою згідно акту комісії Старобільської міської ради від 21.12.2010 року, яким встановлено, що між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 виник спір про землю при приватизації і комісія органу місцевого самоврядування вважає, що сім'я ОСОБА_1 має пріоритетне право на максимальну територію земельної ділянки, оскільки є фактичним користувачем з 10.09.1993 року. При цьому, комісія згідно до плану схеми пропонує виділити сім'ї ОСОБА_1 усю територію двору будинку, а частину території біля в'їзду у двір залишити у загальному користуванні. Відповідно до висновку № 1109/23 від 07.09.2012 року судової експертизи Луганського відділення Донецького НДІСЕ, порядок користування співвласниками земельної ділянки можливий в натурі відповідно до частин у праві власності/ перший варіант - додаток № 1/ та по фактичному використанню з урахуванням можливості окремого підходу та під'їзду. Задовольняючи частково позов, суд виходив з того, що до позивачів при набутті ними права часткової власності на домоволодіння переходить право користування тільки тією частиною земельної ділянки, на якій розміщені житловий будинок та споруди на які вони таке право власності набули, а також земельна ділянка 50 кв. м, на якій ця частина будинку розміщена та для її обслуговування, враховуючи наявність встановлення меж земельної ділянки у натурі / на місцевості/ органом місцевого самоврядування, порядку користування зазначеною земельною ділянкою, встановленого актом комісії Старобільської міської ради від 21.12.2010 року, плану - схеми до акту. Визначаючи порядок користування вказаними земельними ділянками суд виходив з висновків судової будівельно - технічної експертизи по фактичному користуванню земельними ділянками сторонами у справі та плану встановлення меж земельних ділянок і зйомок, виготовлених Старобільским районним земельним інформаційним центром.

Колегія суддів частково погоджується із такими висновками суду першої інстанції, враховує тут при цьому ті обставини, що згідно з ч. 1 ст. 120 ЗК України (в редакції, чинній на момент видачі свідоцтва про право власності на нерухоме майно) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування (ч. 2 ст. 120 ЗК України). Згідно зі ст. ст. 23, 24 ЗК України (в редакції, чинній на момент видачі рішення про передачу земельної ділянки) право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Право тимчасового користування землею, в тому числі на умовах оренди, оформляється договором. Пунктом 2 ч. 1 Перехідних положень ЗК України від 25 жовтня 2001 року установлено, що рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок», є підставою для виготовлення та видачі цим громадянам або їх спадкоємцям державних актів на право власності на земельну ділянку за технічною документацією щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЗК України володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку.

Частина четверта статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачала, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти.

Суд виходить тут з того, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема припинення дії, яка порушує право та відновлення становища, яке існувало до порушення (пункти 3 та 4 частини другої статті 16 ЦК України). Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (абзац другий частини другої статті 16 ЦК України). Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (частина друга статті 386 ЦК України). Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (частина перша статті 391 ЦК України). Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування (частини перша та друга статті 113 ЗК України). Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (частина друга статті 120 ЗК України). Власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (частина перша статті 103 ЗК України). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них (згідно із частиною третьою статті 103 ЗК України).

Що ж до того, що постановою Старобільського районного суду Луганської області від 26 грудня 2011 року в адміністративній справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Старобільської міської ради про визнання дій неправомірними та скасування рішення ради скасовано рішення Старобільської міської ради від 16 листопада 2011 року № 14/66, яким відмовлено ОСОБА_1 у затвердженні технічної документації з землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку площею 0,0456 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_2, то право на земельну ділянку виникає відповідно до статей 125, 126 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), тобто на підставі відповідного правовстановлюючого документа, якого позивач не має. Право користування земельною ділянкою попереднім власником не було оформлене належним чином, наявні у справі відомості підтверджують лише фактичне використання земельної ділянки співвласниками домоволодіння і не є правовстановлюючими документами. Колегія суддів враховує тут, що позивачі є власниками житла, що є розміщеним на спірній ділянці - а отже за правилом ч. 2 ст. 120 ЗК України, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Аналогічну норму містила і ст. 30 ЗК України (1990 року). Та обставина що було прийнято рішення виконкомом про передання ОСОБА_1 у приватну власність земельні ділянки площею 0,06 га та 0,01 га, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 не спростовує доводів позивачів про те, що до ОСОБА_3 та членів його сім'ї у зв'язку з приватизацією квартири АДРЕСА_1 перейшло право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування, а отже об'єктивно виникло право на використання певного розміру земельної ділянки, що є необхідний для обслуговування квартири АДРЕСА_1. Необхідні правовстановлюючі документи на земельну ділянку у відповідача відсутні.

Щодо доводів апеляції у тій частині, що суд не врахував права на земельну ділянку, то це право виникає відповідно до статей 125, 126 ЗК України - на підставі відповідного правовстановлюючого документа, якого відповідач не має. Відповідно до статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Згідно зі статтею 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Частина друга статті 120 ЗК України передбачає виняток із загального правила, встановленого статтею 125 ЗК України, щодо виникнення права власності з моменту «державної реєстрації права». Право на земельну ділянку у набувача будинку, будівлі або споруди виникає «автоматично» з моменту набуття права на будинок, будівлю або споруду незалежно від будь-яких дій набувача щодо оформлення права на земельну ділянку. Таке оформлення може мати місце в подальшому.

З матеріалів справи вбачається що державний акт на землю ОСОБА_1 не видавався, відсутні встановлені межі земельних ділянок, переданих ОСОБА_1 на підставі рішення виконавчого комітету Старобільської міської ради від 27 листопада 1997 року № 504/139. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 21 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», виходячи з того, що порядок користування спільною земельною ділянкою, у тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається насамперед їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, суд відповідно до статті 88 ЗК України бере до уваги цю угоду при вирішенні спорів як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або на жилий будинок і для яких зазначена угода також є обов'язковою. Це правило стосується тих випадків, коли жилий будинок було поділено в натурі.

Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю та споруди, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Отже, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду, стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України необхідно виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності. Разом з тим відповідно до частини першої статті 318 ЦК України кожен власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Однак право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Зазначені положення щодо користування власністю цілком повинні застосовуватися до майнових прав на майно (зокрема до права користування земельною ділянкою). Відтак право користування земельною ділянкою визначається відповідно до часток кожного з власників нерухомого майна, яке знаходиться на цій земельній ділянці, якщо інше не було встановлено домовленістю між ними. Однак у будь якому випадку наявне в однієї особи право не може порушувати права іншої особи (частина п'ята статті 319 ЦК України).

Також колегія суддів враховує тут і правову позицію, що була висловлена ВСУ у справі № 6-2цс15 про те, що аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. Згідно цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності.

У абзаці 2 пункту 18-1 наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України було роз'яснено, що розмір земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, визначається шляхом проведення за клопотанням сторін експертизи з врахуванням чинних нормативних документів у галузі будівництва, санітарних норм та правил тощо - експерте дослідження по справі було здійснено, з переходом права власності на будівлю, переходить і право користування земельною ділянкою. Запропонований судовим експертом порядок користування спірною земельною ділянкою і був більшою частиною використаний судом першої інстанції. Колегія суддів до уваги тут і роз'яснення у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» де судам роз'яснено, що у справах за позовом учасників спільної власності на землю про встановлення порядку володіння й користування спільною земельною ділянкою, на якій розташовані належні їм жилий будинок, господарські будівлі та споруди, суд з'ясовує і враховує можливість нормального користування будинком і здійснення догляду за ним, розташування господарських будівель, споруд, необхідність зведення будівель, розташування плодово-ягідних насаджень співвласників, можливість проходу з вулиці на подвір'я тощо. При пред'явленні вимог кожним з учасників спільної власності про встановлення порядку користування спільною земельною ділянкою суд може залишити в спільному користуванні ділянки, роздільне користування якими встановити неможливо - з огляду на фактичну конфігурацію земельної ділянки, розмір часток у праві власності та висновки експертизи це доцільно зробити щодо визначеної у експертному дослідженні земельної ділянки НОМЕР_2 площею 80 кв.м. - для збереження доступу кожної із сторін до виділених їх часток та використання та обслуговування будинку. Відповідно до вищенаведених норм земельного законодавства у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право користування земельною ділянкою визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди, а не навпаки.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, згідно із п.3 ч.1 ст.309 ЦПК України -невідповідність висновків суду обставинам справи, а відповідно до п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України - порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. З огляду на наведені обставини, а також з урахуванням положень п.п.1, 3, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне рішення Старобільського районного суду Луганської області від 30.10.2012 року змінити,

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 - 384, 390 ЦПК України,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Старобільського районного суду Луганської області від 30 жовтня 2012 року змінити, виклавши його резулятивну частину у наступній редакції:

«Встановити порядок користування земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 взявши за основу варіант №1 висновку судової будівельно-технічної експертизи №1109/23 від 07 вересня 2012 року виділивши у користування ОСОБА_2, ОСОБА_3 зазначені у додатку №1 до експертизи земельні ділянки у плані порядку користування:

земельну ділянку НОМЕР_1 площею 116 кв.м.

земельну ділянку НОМЕР_3 площею 70 кв. м.

Залишити ОСОБА_2, ОСОБА_3 у спільному користуванні із ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5 земельну ділянку НОМЕР_2 площею 80 кв.м.".

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 11 лютого 2019 року.

Головуючий

Судді