КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/3873/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 квітня 2019 року місто Київ

справа № 127/11138/18-ц

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

за участю секретаря судового засідання - Волошина В.Р.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 15 серпня 2018 року про відмову у відкритті провадження, постановлену під головуванням судді Цокол Л.І., у справі за позовом ОСОБА_1 до Верховного Суду України про визнання порушеним права на захист та справедливий суд, відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

У травні 2018 року позивач звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом до Верховного Суду України, в якому просив:

визнати порушення Верховним Судом України його права на захист та справедливий суд;

стягнути з держави України кошти на відшкодування йому моральної шкоди у розмірі 87500.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 14 травня 2018 року справу передано за територіальною підсудністю до Печерського районного суду міста Києва.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 15 серпня 2018 року відмовлено у відкриті провадження у справі за позовом ОСОБА_1

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права, просив скасувати вказану ухвалу суду; постановити ухвалу, якою визнати порушення права на захист та справедливий суд Верховим Судом України; задовольнити його цивільний позов у повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що оскаржувана ухвала порушує його права, є незаконною, необґрунтованою та такою, що нівелює принцип верховенства права, оскільки при її постановленні суд першої інстанції не звернув увагу на те, що Верховний Суд України під час розгляду його касаційної скарги на вирок Волинського обласного суду від 28 травня 2001 року грубо порушив його конституційні права, а також не забезпечив права на захист та справедливий суд, як того вимагає Конституція України.

Відзиву на апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 від відповідача до Київського апеляційного суду не надійшло.

Позивач та відповідач у судове засідання не з'явилися, про день, час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені. Від відповідача до суду апеляційної інстанції надійшла заява, в якій останній просив розглядати справу за відсутністю їх представника та вирішити її відповідно до вимог чинного законодавства.

А тому колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутності осіб, які не з'явилися у судове засідання на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з позовом до Верховного Суду України про визнання порушення відповідачем його права на захист та справедливий суд та відшкодування моральної шкоди.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 10 липня 2001 року колегія суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України у складі: головуючого судді Маляренка В.Т., суддів: Кравченка К.Т., Короткевича М.Є. затвердила вирок Волинського обласного суду від 28 травня 2001 року за відсутністю захисника участь якого є обов'язковою.

Вказував, що таким рішенням Верховний Суд України позбавив його права на справедливий суд, не забезпечив процесуальне право користуватися юридичною допомогою захисника (адвоката), одержувати таку допомогу безоплатно, а тому вважає таке рішення Верховного Суду України незаконним.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції посилався на п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України та виходив з того, що позов ОСОБА_1 не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позовні вимоги ОСОБА_1 зводяться до незгоди з процесуальними діями колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України у складі: головуючого судді Маляренка В.Т., суддів: Кравченка К.Т., Короткевича М.Є. пов'язані з розглядом касаційної скарги ОСОБА_2 на вирок Волинського обласного суду від 28 травня 2001 року.

Згідно з ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд.

Стаття 55 Конституції України закріплює право кожної особи на судовий захист. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді.

Згідно з ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року №8 «Про незалежність судової влади» надано роз'яснення, що виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається; суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №6 «Про деякі питання, що виникають у судовій практиці при прийнятті до провадження адміністративних судів та розгляді ними адміністративних позовів до судів і суддів» судам роз'яснено, що у розумінні положень частини першої статті 2, пунктів 1, 7, 9 частини першої статті 3, статті 17, частини третьої статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України судді при розгляді ними цивільних, господарських, кримінальних, адміністративних справ та справ про адміністративні правопорушення не є суб'єктами владних повноважень і не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їх рішень, дій чи бездіяльності, вчинених у зв'язку з розглядом судових справ. Скарги на дії, бездіяльність і рішення суддів мають розглядатися відповідно до процесуального законодавства.

Статтями 62, 126, 129 Конституції України визначено, що рішення суду і відповідно до цього дії або бездіяльність судів у питаннях здійснення правосуддя, пов'язаних з підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях тощо, можуть оскаржуватися у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх дій (чи відшкодування шкоди одночасно з оскарженням таких дій) до іншого суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності судів і заборону втручання у вирішення справи належним судом.

Аналогічної позиції дотримується і Консультативна рада європейських суддів, яка в пункті 57 Висновку №11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень підкреслює, що зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини.

Таким чином, суд (суддя) як орган (особа), що здійснює правосуддя, не може бути відповідачем у цивільній справі. Винятками є лише випадки, коли суд (суддя) виступає не як орган (особа), що здійснює правосуддя, а як будь-яка інша установа (особа). Заяви, скарги, спрямовані на дії судді при здійсненні правосуддя, не підлягають розглядові в суді першої інстанції, оскільки відповідно до закону є інший механізм усунення помилок і недоліків, допущених при здійсненні правосуддя.

У зв'язку з цим, розгляд судом позовних вимог, незалежно від їх викладення та змісту, предметом яких по суті є оскарження процесуальних дій судді (суду), пов'язаних із розглядом по суті, перегляду судових рішень у передбачених процесуальним законам порядках і їх виконання), нормами ЦПК України чи іншими законодавчими актами України не передбачено.

Зазначене відповідає вимогам статей 6, 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року №6-3139цс16 та у постановах Верховного Суду від 04 червня 2018 року у справі №454/3206/16-ц (провадження №61-18195св18), від 18 жовтня 2018 року у справі №454/1987/16-ц (провадження №61-31033св18).

Крім того, неможливо застосування до спірних правовідносин і положень частини 6 статті 1176 ЦК України, яка передбачає, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Так, застосування вказаних вимог статті 1176 ЦК України можливе у випадку, коли предметом позову є інші дії чи бездіяльність, зокрема суду, які не пов'язані із здійсненням правосуддя, відправленням судочинства, що має на меті прийняття акту органом судової влади.

Тобто це інші дії суддів при здійсненні правосуддя, коли спір не вирішується по суті, у разі їх незаконних дій або бездіяльності і якщо вина судді встановлена не лише вироком суду, а й іншим відповідним рішенням суду.

Вказане відповідає, також, позиції Європейського суду з прав людини викладеній, зокрема, у тексті п.36 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (заява №20347/03): «Суд зазначає, що позов заявників було залишено без розгляду по суті, оскільки відповідачем не міг бути суд, захищений імунітетом від такого позову. Суд нагадує, що питання імунітету суддів вже зустрічалося при розгляді однієї із справ, і в ній Суд дійшов висновку, що такий імунітет мав законну мету, оскільки був засобом забезпечення належного здійснення правосуддя. Суд також постановив, що, з огляду на обставини тієї справи, таке обмеження було пропорційним».

А відтак, відмовляючи у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 на підставі п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки останній звернувся до суду з позовом до Верховного Суду України провизнання порушення відповідачем його права на захист та справедливий суд та відшкодування моральної шкоди, предметом якого по суті є незгода з процесуальними діями суду при перегляді судового рішення в касаційному порядку.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновку суду першої інстанціїта зводяться до переоцінки обставин справи та незгоди позивачаз висновками суду.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що ухвала Печерського районного суду міста Києва від 15 серпня 2018 року постановлена з дотриманням норм процесуального права, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 15 серпня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий:

Судді: