Провадження №2/524/1046/19
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.05.2019 року Автозаводський районний суд м. Кременчука в складі: головуючого - судді - Нестеренка С.Г., при секретарі - Бельченко Н.Л., розглянувши у порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кременчуці Полтавської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
У грудні 2018 року до суду звернулась ОСОБА_1 з вказаним позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
В обґрунтування позову зазначала, що вона разом з її колишнім чоловіком ОСОБА_2 та донькою ОСОБА_3 є власниками кімнати АДРЕСА_1 згідно свідоцтва про право власності на житло від 27 січня 2015 року, який було видано за розпорядженням № 1289/А від 27 січня 2015 року.
У спірній квартирі в даний час є зареєстрованими дві особи, а саме, вона та її колишній чоловік, а проживає фактично у квартирі вона одна, про це свідчить довідка про склад сім`ї за № 5442/32 від 30 липня 2018 року.
27 серпня 2015 року рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука між позивачем та відповідачем було розірвано шлюб. З того часу відповідач не проживає у спірній квартирі з 2015 року, що підтверджується актом № 545 М від 08 листопада 208 року складеним ТОВ «Житлорембудсервіс», який було складено у присутності та за участю двох свідків.
Просила визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування вказаним житловим приміщенням на підставі ст. 405 ЦК України.
Ухвалою суду від 01 лютого 2019 року було відкрито провадження у справі, залучено учасників справи та призначено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження (а.с. 26).
16 квітня 2019 року ухвалою суду було залучено до участі у справі третьою особою ОСОБА_3 . Повідомлено відповідача ОСОБА_2 про час, дату та місце судового засідання шляхом надання оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, а також засобами рекомендованого поштового зв`язку (а.с. 44).
У судове засідання позивач ОСОБА_1 не прибула. Представник позивача Гонсевич Н.С. подала до суду заяву в якій просила розглянути справу за відсутності позивача та його представника, не заперечували щодо заочного розгляду справи, про що надали письмову заяву (а.с. 54).
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не прибув повторно з невідомих причин. Був належним чином повідомлений про час, дату та місце судових засідань шляхом надання оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, а також засобами рекомендованого поштового зв`язку. Про причини своєї неявки суд не повідомляв.
Третя особа ОСОБА_3 у судове засідання не прибула, була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи належним чином, про причини неявки суду не повідомляла.
Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні, встановив наступне.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно, зокрема, для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб.
Відповідно до ч. 2, 4 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Згідно з ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У частині 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.
Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію [про захист прав людини і основоположних свобод] та практику Європейського Суду як джерело права.
Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція), гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.90 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.86 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.99 р.).
Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню.
Судом достовірно встановлено, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Кременчуцької міської ради від 27 січня 2015 року, належить на праві спільної часткової власності по 1/3 частині кімната АДРЕСА_2 у будинку АДРЕСА_3 , що також підтверджується інформаційною довідкою № 163650977 від 16 квітня 2019 року з Реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с. а.с.8, 39-42).
Тобто, спірна кімната належить позивачу, відповідачу та третій особі на праві спільної часткової власності, а саме по 1/3 частині кімнати.
Порядок користування спірною кімнатою між сторонами у справі як співвласниками як у договірному порядку, або у судовому порядку не визначався.
Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 27 серпня 2015 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був розірваний (а.с. 15).
З довідки про зареєстрованих осіб, виданої ТОВ «Житлорембудсервіс» 30 липня 2018 року за № 5442/32, постає, що за адресою: АДРЕСА_4 зареєстровано дві особи ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (колишній чоловік) (а.с. 6).
З Акту про непроживання, складеного ТОВ «Житлорембудсервіс» 08 листопада 2018 року за № 545 М, постає, що ОСОБА_2 не проживає у спірній кімнаті з 2015 року (а.с. 7).
Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Право власності має фундаментальний характер, захищається згідно з нормами національного законодавства з урахуванням принципів статті 1 Протоколу (колишнього Першого протоколу) до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі відповідно Протокол; Конвенція). Держави-учасниці Конвенції зобов`язані поважати право кожного на мирне володіння своїм майном та гарантувати його захист передусім на національному рівні. Зазначене положення в Україні закріплено на конституційному рівні принципом непорушності права власності.
Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ст. 321 цього ж Кодексу право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
За ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Згідно ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 30 червня 2015 року, справа № 21-1438а15, та від 01 березня 2016 року, справа № 825/1335/13-а.
Разом з тим, у цьому контексті суд звертає увагу на приписи ч. 1 ст. 81 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, однак, позивачем ОСОБА_1 вимоги даної норми не виконано, принципу змагальності не дотримано, а саме: не надано суду жодного належного, допустимого та достовірного доказу, яким б в силу положень ст. 391 ЦК України підтверджувалися факти створення їй, як співвласнику, перешкод щодо права користування та розпорядження своїм майном.
Крім того, суд звертає увагу на той факт, що сам відповідач є співвласником цієї кімнати.
Суд бере до уваги приписи ч. 2 ст. 406 ЦК України, згідно яких сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення, - проте, під час судового розгляду позивачем, як співвласником, не доведено наявність обставин, які мають істотне значення та могли б бути підставою для припинення сервітуту на користування кімнатою відповідачем, враховуючи, що відповідач є, по суті, співвласником цієї кімнати, як і позивач ОСОБА_1
Так, позивачем у своєму позові та під час розгляду справи не було надано доказів того, що відповідач не має твердого наміру на мешкання у спірній кімнаті.
Більш того, за змістом норм Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» встановлено, що відсутність або наявність факту реєстрації за місцем проживання сама по собі не впливає на реалізацію права на житло.
Отже, керуючись положеннями статей 391 та 405 ЦК України, враховуючи, що квартира у рівних частках на праві спільної часткової власності належить як позивачу ОСОБА_1 так і відповідачу ОСОБА_2 , а також третій особі ОСОБА_3 , та те, що судом не встановлено факту створення відповідачем позивачу перешкод у здійсненні ним права користування своїм майном, недоведеністю наявності істотних обставин, які слугують підставою для припинення права відповідача на проживання у вказаній кімнаті, суд вважає вимоги позивача безпідставними, необґрунтованими та такими, що не ґрунтуються на положеннях чинного законодавства, а тому дійшов висновку про необхідність відмови у їх задоволенні у повному обсязі.
Враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено, відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати по справі у вигляді сплаченого позивачем судового збору покладаються на позивача.
Керуючись ст. 41 Конституції України, ст. ст. 391, 405 ЦК України, ст. ст. 4, 5, 10-13, 18, 76-81, 83, 258, 264, 265, 273, 280-282, 283, 284, 289, 352, 354 ЦПК України, суд
Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_4 .
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_4 , проживає за адресою: АДРЕСА_5 .
Третя особа: ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_4 .
Повне заочне рішення виготовлено 20 травня 2019 року.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданої упродовж тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту.
Заочне рішення може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду через Автозаводський районний суд м. Кременчука протягом тридцяти днів з дня розгляду заяви про перегляд заочного рішення у разі його не скасування. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя: