Справа № 473/2878/18 Головуючий в апеляційній інстанції - Лисенко П.П.
Провадження № 22-ц/812/140/19
П О С Т А Н О В А

іменем України

11 лютого 2019 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Лисенка П.П.,

суддів: Галущенка О.І., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання - Горенко Ю.В.,

за участі:

позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача ФОП ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_2 рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області, яке ухвалене 06 листопада 2018 року в приміщенні Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області під головуванням судді Вуїва О.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про розірвання договору оренди землі,

в с т а н о в и л а :

08 серпня 2018 року ОСОБА_2 пред'явив до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 зазначений позов, який обґрунтовував наступним.

Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, виданого 08 листопада 2011 року, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 02 жовтня 2007 року, позивач є власником земельної ділянки загальною площею 5,5648 га, кадастровий номер НОМЕР_1, що розташована на території Дмитрівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

17 вересня 2015 року між ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_3 було укладено договір оренди названої земельної ділянки.

За його умовами, перший передав в оренду ФОП ОСОБА_3 належну йому земельну ділянку, з нормативно-грошовою оцінкою, на дату укладення договору у 100 949 гривень 58 копійок, строком на 10 років, під зворотне зобов'язання останнього сплачувати орендну плату в грошовій, в натуральній та відробітковій формах не пізніше 30 грудня поточного року.

Розмір орендної плати повинен був становити 5% на рік від нормативно грошової оцінки земельної ділянки, з можливістю проведення індексації. На час укладення договору орендна плата становила 5 047 гривень 48 копійок.

26 вересня 2015 року державним реєстратором Реєстраційної служби Вознесенського міськрайонного управління юстиції Миколаївської області зазначений договір було зареєстровано за № НОМЕР_4.

Посилаючись на те, що ФОП ОСОБА_3, систематично порушує умови договору, а саме, з 2015 по 2018 роки оренду плату за користування землею не проводив, у зв'язку з чим заборгував йому 15 142 гривні 44 копійки, позивач просив договір оренди землі №17 від 17 вересня 2015 року розірвати та стягнути з відповідач судові витрати.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 06 листопада 2018 року в задоволені позовних вимог відмовлено.

ОСОБА_2 подав на це рішення апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, оскільки постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема, судове рішення не відповідає дійсним та фактичним обставинам справи та ґрунтується на показах свідків.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржене рішення суду 1 інстанції - скасуванню, оскільки суд ухвалив його без точного додержанням норм матеріального й процесуального права, та прийняти постанову - про задоволення позову у повному обсязі .

Так, відмовляючи в задоволені позову, суд і інстанції виходив з того, що відповідачем доведено належними та допустимими доказами факт сплати ОСОБА_2 орендної плати за 5 років наперед, а тому законних підстав для розірвання договору оренди, з вказаних позивачем підстав -немає.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду, не погоджується з таким, вважає названі висновки суду 1 інстанції, помилковими, не обґрунтованими й не законними.

За Конституцією України, ст. 4 ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів.

Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, 2, 4, 12-13, 367 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, для чого роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

Відповідно до статей 12, 78, 81, 263 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 77 - 78, ч.ч. 3-4 ст. 82, 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції виходить з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 374 ЦПК України, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 375, 383 ЦПК України.

Зокрема, він повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права.

Рішення суду І інстанції не у повній мірі відповідає виписаному.

Так, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини, що визначено п.1 ч. 1 ст.11 ЦК України.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

В силу ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

В той же час, відповідно до ст. 651 ЦК України допускається розірвання договору, яке може бути проведено лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Разом з тим, згідно з частиною 2 названої статі, договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

За ст. 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються. У розірвання договору зобов'язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов'язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

При цьому, сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Якщо договір розірваний у зв'язку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору.

Зазначене у повній мірі стосується і договорів оренди земельних ділянок.

За змістом ст. 792 ЦК України майнові відносини, що виникають з договору найму (оренди) земельної ділянки, є цивільно-правовими, ґрунтуються на засадах рівності, вільного волевиявлення, майнової самостійності сторін договору та, крім загальних норм цивільного законодавства, щодо договору, договору найму, регулюються актами земельного законодавства - ЗК України, Законом України «Про оренду землі» (далі - Закон).

Відповідно до ч.1 ст. 6 Закону орендарі набувають право оренди земельної ділянки на підставах і в поряду, передбачених ЗК України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

Згідно зі статтями 13, 16 Закону (в редакції на час укладення договору оренди) договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору і вимог земельного законодавства.

За ст. 15 Закону, істотною умовою договору оренди землі є орендна плата із зазначенням орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

Орендною платою за землю, відповідно до ст. 21 Закону, - визнається платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі.

Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Закону України «Про оренду землі» на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов'язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору.

Зокрема, договір може бути розірваний судом у разі систематичної несплати орендарем орендної плати орендодавцю.

Таким чином, законодавство передбачає як необхідну умову для розірвання договору оренди землі - систематичне невиконання умов договору, в тому числі і несплату орендної плати. При цьому, законодавець не забороняє виплату орендної плати наперед, за розміром, визначеним договором оренди.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_3 від 08 листопада 2011 року, ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 5,5648 га, що розташована в межах території Дмитрівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с. 7-8).

17 вересня 2015 року він уклав з ФОП ОСОБА_3 договір оренди належної йому земельної ділянки, який зареєстровано 26 вересня 2015 року державним реєстратором Реєстраційної служби Вознесенського міськрайонного управління юстиції Миколаївської області Соколенко Д.В. (а.с. - 30)

За умовами договору, орендар набув право на особисте використання об'єкта оренди за призначенням (для ведення товарного сільськогосподарського виробництва), строком на 10 років, та зобов'язався щорічно в строк до 30 грудня поточного року сплачувати орендну плату в грошовій, натуральній або відробітковій формі в розмірі 5 % від нормативної грошової оцінки ділянки, розмір якої, на момент укладення договору, становила 5 047,48 гривень на рік, з можливістю проведення індексації, а після закінчення строку дії договору - повернути земельну ділянку орендодавцю у стані, не гіршому ніж на момент отримання в оренду (а.с. - 26-28).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд І інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 отримав орендну плату наперед в повному обсязі за 5 років оренди земельної ділянки, про що, як на думку суду, свідчить розписка від 03 листопада 2013 року, видана орендодавцем і надана суду представником відповідача, а тому вимоги про розірвання договору з підстав не сплати орендної плати не підлягали задоволенню.

Проте, колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду з таким погодитись не може з наступних підстав.

За аналогією права та, відповідно до ст. ч. 2 ст. 1047 ЦК України, розписка є документом, який посвідчує передання позикодавцем позичальнику визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Вона може бути складена як на доказ безпосередньо договору позики, так і на доказ будь-якого іншого боргового зобов'язання, підставою виникнення якого не є договір позики.

Розписка або інший документ (акт приймання-передачі, рахунок-фактура на товари тощо), якщо вони знаходяться у особи, засвідчують лише факт отримання грошей або речей позичальником. І у разі відсутності в ній вказівки на дійсний характер правовідносин, які спонукали особу з її видачі, вони не можуть вільно трактуватися судом, тим більше, виступати підставою виникнення договору оренди, в тому числі і оренди землі.

В наданій відповідачем розписці, датованій 03 листопадом 2013 року, будь-яких відомостей, які б давали можливість дійти певних висновків, щодо характеру правовідносин, які виникла між сторонами; предмету та ціни по ньому, інших істотних умов, необхідних для договорів даного виду. З неї неможливо дійти висновку про те, що відповідачем наперед сплачено належну суму за договором оренди, який буде укладено лише 17 вересня 2015 року, тобто, майже через два роки, після отримання грошей.

Крім того, в розписці не зазначена точна сума орендної плати, яку нібито отримав орендодавець, не вдалося її встановити і в судовому засіданні суду 1 інстанції.

Дійсно, ОСОБА_2 не заперечує, що саме він власноруч писав цю розписку, проте, за його версією, вона підтверджує лише оплату за використання відповідачем двох належних йому земельних ділянок, номери державних актів яких в ній зазначені, за роки, що передували даті укладення договору.

З розписки не можна з впевненістю сказати, що вона стосується договору оренди від 17 вересня 2015 року і що саме по ньому сплачена грошова сума та ще й у повному обсязі.

Що ж стосується сплати орендної плати саме за договором оренди з вказаною датою, то відповідач не надав будь якого належного та допустимого доказу що вона була вчинена, хоча за процесуальним законом, то є його обов'язком.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що вказані положення закону, які регулюють спірні відносини, вимагають систематичної (два та більше випадки) несплати орендної плати, передбаченої договором, як підстави для розірвання договору оренди. Разове порушення умов договору оренди у цій частині не вважається систематичним і не може бути підставою для його розірвання, але ж повторне порушення вже може свідчити про систематичність.

Належними доказами сплати коштів за оренду є: видатковий касовий ордер, виписаний орендарем та підписаний орендодавцем; видаткова накладна, підписана сторонами; довідка, видана податковою інспекцією, про наявність сплати коштів із земельного податку та оренди землі.

Виплата орендної плати (її частини) у грошовій формі здійснюється через касу підприємства. З наведеної вище розписки не вбачається розрахунку орендної плати, не зазначено, на виконання умов якого саме договору отримано кошти і в якому розмірі.

З матеріалів справи також вбачається, що протягом 2015-2017 років відповідач сплачував податок за оренду належної позивачу землі, виходячи з узгоджених в договорі оренди нормативної грошової оцінки ділянки та орендної плати (а.с. 9, 51-63);

Проте, сплата ФОП ОСОБА_3 зазначеного податку в дохід держави не є доказом того, є що він також сплачував орендну плату позивачу, оскільки відповідачем не надано жодних відомостей підприємства, які б містили дані про отриманням ОСОБА_2 оплати за договором оренди, в грошовій, в натуральній або відробітковій формах, як то передбачено п.п. 4.1 п 4 Договору оренди, який узгоджується з нормами законодавства.

Виходячи з викладеного, розписку та податкові декларації не можна вважати належними доказами, які б свідчили про отримання орендної плати за спірним договором.

У зв'язку з цим, суд 1 інстанції мав би задовольнити позов ОСОБА_6

Оскільки, суд 1 інстанції і був іншої думки та дійшов помилкового висновку про відмову в задоволені позову, то цю помилку слід виправити постановою суду апеляційної інстанції, розірвавши договір оренди землі № 17 укладений 17 вересня 2015 року між ОСОБА_6 та ФОП ОСОБА_3 та зареєстрований в реєстрі 26 вересня 2015 року за №11407219.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-382 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 06 листопада 2018 року скасувати та прийняти постанову, якою позов ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про розірвання договору оренди землі - задовольнити.

Розірвати договір оренди землі № 17 від 17 вересня 2015 року, укладений між ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_3 та 26 вересня 2015 року зареєстрованому в реєстрі за № НОМЕР_4.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий П.П. Лисенко

Судді: О.І. Галущенко

Т.В. Серебрякова

_______________________________________________

Повний текст постанови складено 12 лютого 2019 року