Справа № 216/6756/17
провадження №2/216/1555/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2019 року Центрально-Міський районний суд м. Кривого Рогу у складі:

головуючого судді Бутенко М. В.

за участю

секретаря судового засідання Клименко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду, в місті Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: відділ реєстрації місця проживання громадян Виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

СУТЬ СПОРУ:

27.12.2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: відділ реєстрації місця проживання громадян Виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Відповідач зареєстрована у належному йому на праві власності будинку, однак з вересня 2016 року не проживає в цьому житлі. Просить визнати відповідача ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування вищевказаним житловим приміщенням.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилися, представник позивача надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд їх задовольнити, оскільки відповідач фактично не заперечує той факт, що тривалий час не мешкає в будинку позивача, а заперечує проти позову лише на той підставі, що по цей час не розглянуте питання, що до поділу майна подружжя, який не стосується предметк цього позову.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_4 з позовом ознайомлени, але в жодне призначене судове засідання не з`явилися, в матеріалах справи знаходяться заяви від сторони відповідача про відкладення розгляду даної справи з різних причин (заява ОСОБА_2 від 23.03.2018 року в зв`язку з відсутністю її представника, заява ОСОБА_2 від 27.04.2018 року в зв`язку з бажанням її представника ознайомитися з матеріалами справи, заява представника відповідача ОСОБА_4 від 18.06.2018 року в зв`язку з її знаходженням у відрядженні, заява представника відповідача ОСОБА_4 від 12.11.2018 року в зв`язку з її зайнятістю в іншому процесі в іншому суді, заява від представника відповідача ОСОБА_4 від 16.01.2019 року в зв`язку з вимогою обов`язкової явки до суду сторони позивача, які також 16.01. 2019 року надали на адресу суду заяву про розгляд справи за їх відсутності).

Згідно зі ст.223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Суд може врахувати певні причини як поважні, але не за умови зловживаннястороною такими заявами. На думку суду, така поведінка сторони відповідача свідчить про недобросовісне користування правами сторони у цивільному процесі, у зв`язку з чим суд визнає неповажною неявку відповідача ОСОБА_2 , та вважає за можливе ухвалити рішення на підставі наявних у справі доказів, та зі згоди представника позивача.

Представник третьої особи Виконкому Центрально-Міської районної у місті ради, відділу реєстрації громадян, також до суду не з`явився, про дату та час судового розгляду справи був повідомлений належним чином.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При цьому згідно роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З урахуванням встановлених у справі обставин, суд дійшов висновку, що спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються положеннями Цивільного кодексу України.

В судовому засіданні встановлено, що позивачу ОСОБА_1 на підставі договору дарування належить цегляний житловий будинок А-І, житловою площею 34,4 кв.м., загальною площею 44,9 кв.м., цегл.літ.кухню Б, дерев.уборну В, водоколонку І, замощення ІІ, паркани № 1-2, земельна ділянка площею 483 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Цей факт підтверджується договором дарування цегляного житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Уколовою Н.М. ( АДРЕСА_2 , 5) від 11 липня 1998 року, зареєстрованого в реєстрі за № 712, державним актом на право приватної власності на землю від 11.07.1998 р. за № 712, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 10003 від 06.07.1999 р.

Позивач ОСОБА_1 та відповідачка по справі ОСОБА_2 (до одруження ОСОБА_5 ) одружилися 29 червня 2007 року (свідоцтво про шлюб серія НОМЕР_1 від 29.06.2007 року, видане Центрально-Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровської області, актовий запис № 299). Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 21 лютого 2017 року шлюб сторін було розірвано.

У цьому шлюбі у сторін народилося двоє дітей ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження серія НОМЕР_2 від 20 квітня 2004 року, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Центрально-Міського районного управління юстиції м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, актовий запис № 291) та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження серія НОМЕР_3 від 01 квітня 2009 року, виданого Центрально-Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровської області, актовий запис № 298).

Фактичні шлюбні відносини між сторонами були припинені в вересні 2016 року в зв`язку з різними поглядами на життя. Відповідачка зібрала всі свої речі та виїхала із житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , але виїхавши відповідачка так і не знялася з реєстраційного обліку, що підтверджується довідкою № 12 від 01.12.2017 року, виданою Криворізькою об`єднаною міською довідково-інформаційною службою та домовою книгою (копію довідки та домової книги до позовної заяви додаю).

Відповідачка по справі ОСОБА_2 на сьогоднішній день постіно мешкає за адресою: АДРЕСА_3 але продовжує бути зареєстрованою в будинку за адресою:АДРЕСА_1 , який по договору дарування належить позивачу. Цей факт підтверджується актом від сусідів від 22.12.2017 року, виданого квартальним комітетом № 39 виконавчого комітету Центрально-Міської районної ради.

Факт реєстрації відповідачки в зазначеному житловому будинку тягне за собою нарахування на неї, як такої, що зареєстрована в будинку комунальних платежів та експлуатаційних витрат по будинку, розмір яких останнім часом значно зріс. Сплата за додаткових осіб негативно відображається на матеріальному становищі позивача. З кінця вересня 2016 року позивач вимушений одноособово сплачувати всі комунальні платежі, не тільки за себе та сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а й за відповідачку, оскільки вона не приймала та не приймає участі в їх оплаті, хоча це є її обов`язком.

Власником за договором дарування зазначеного вище житлового будинку є позивач ОСОБА_1 , і тому ніяких правових підстав для реєстрації місця проживання в його житловому будинку у відповідачки по справі немає.

Оскільки відповідачка у добровільному порядку не бажає знятися з реєстраційного обліку в зазначеному вище житловому будинку, а обов`язки по оплаті всіх платежів за відповідачку, яка фактично не проживає в житловому будинку, але зареєстрована в ньому доводиться виконувати позивачу , він вважає, що ОСОБА_2 втратила право користування жилим приміщенням будинком АДРЕСА_1 , та повинна бути знята з реєстраційного обліку в зазначеному житловому будинку.

В судовому засіданні беззаперечно встановлено, що відповідач ОСОБА_2 зареєстрована, однак з вересня 2016 оку фактично не проживає в житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 .

Наявністю реєстрації відповідачки у належному позивачу на праві власності помешканні, чиняться перешкоди, як власнику об`єкту нерухомості, оскільки останній повинен нести великі комунальні витрати, позбавлений можливості отримувати субсидії та інші соціальні пільги, розпоряджатися належним йому на праві власності майном.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України вбачається, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод прийнятого у Парижі 20.03.1952 p., було гарантовано захист права власності. Згідно з нею кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна не інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Конституційне право на житло містить заборону примусового позбавлення житла не інакше як на підставі закону і за рішенням суду. Цьому праву кореспондує обов`язок держави створювати умови для його захисту та реалізації. Основною гарантією реалізації права на житло є те, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як за рішенням суду.

Відповідно до ст.41 Конституції України, ст.319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд.

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло [2, ст. 141].

Відповідно до цього положення гарантується не тільки свобода його придбання, але й можливість його вільного користування, його недоторканість, недопущення примусового позбавлення, не інакше, як на підставі і за рішенням суду. Однак, як зазначено в ст. 13 ч. 3 Конституції України, власність не тільки дає свободу розпорядження, власність й зобов язує: вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Положення Конституції України продовжується в нормах Глави 23 Цивільного кодексу України, який встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд [3, ст. 356].

Так, у ч. 1 ст. 316 ЦК України зазначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст. 317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Всім власникам забезпечуються рівні умови для здійснення своїх прав. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Будь-яких обов`язків та обмежень у реалізації свого права власності, як власника квартири, для мене законом не встановлено, а тому обмеження, які встановлюються мені відповідачами є незаконними та такими, що підлягають усуненню.

Окрім того, ст. 321 ЦК України встановлює, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У відповідності до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України: член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 405 ЦК України та ч. 1 ст. 156 ЖК України визначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

За таких обставин суд вважає, що необхідно позовні вимоги позивача задовольнити в повному обсязі.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За приписами частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання до суду позовної заяви про розірвання шлюбу складає 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява подається до суду, та становить 640,00 грн.

Отже з урахуванням наведеного з відповідача на користь позивача підлягає відшкодуванню судовий збір в розмірі 640,00 грн.

Керуючись ст.ст. 5, 12, 13, 81, 133, 141,211, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354-355 ЦПК України, ст.ст. 11, 16, 319, 321, 322, 328, 380, 383, 391, 405 ЦК України, ст. 41 Конституції України, ст.ст. 3, 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст.ст. 150. 155, 156 ЖК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: відділ реєстрації місця проживання громадян Виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати відповідача ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом зняття її з реєстраційного обліку з вищевказаної адреси.

Стягнути з відповідача ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 на користь позивача ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 640,00 грн.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку в Дніпровський апеляційний суд через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов*язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано.

Рішення прийнято, складено і підписано в нарадчій кімнаті складом суду, який розглянув справу.

СТОРОНИ ПО СПРАВІ:

Позивач: ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_4 , паспорт НОМЕР_4 , ІПН НОМЕР_5 , зареєстрований та мешкає: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_5 , паспорт НОМЕР_6 , ІПН НОМЕР_7 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_3 .

Третя особа: Виконавчий комітет Центрально-Міської районної у місті Кривий Ріг ради. Адреса: 50000, м. Кривий Ріг вул. Свято-Миколаївська 27. Відділ реєстрації місця проживання громадян. Адреса: АДРЕСА_4 .

Суддя М. В. Бутенко