ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/4820/201/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2019 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Костенка А.М. (суддя-доповідач), Гринчука Р.С., Спірідонової Т.В.

секретар судового засідання Чебан О.М.

з участю позивача та представника відповідача

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 686/19613/17за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Хмельницького міськрайонного суду від 05 грудня 2017 року в складі судді Мазурок О.В. по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства фірма «Хмельницькбуд» про встановлення нікчемності укладення пункту угоди про розірвання договору дольової участі в будівництві.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з апеляційною скаргою, суд

в с т а н о в и в :

В жовтні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом, в якому з посиланням на положення Закону України «Про захист прав споживачів», просила встановити нікчемність пункту 3 угоди від 7 жовтня 2013 про розірвання договору дольової участі в будівництві № 7/1-28 від 30 березня 2010 року, при цьому позивач посилалася, що 30 березня 2010 року між ПАТ фірма «Хмельницькбуд» та нею був укладений договір №7/1-28 дольової участі в будівництві. За умовами якого ПАТ фірма «Хмельницькбуд» зобов'язалась збудувати автопаркінг на 30 місць постійного зберігання автомобілів по АДРЕСА_1 до кінця жовтня 2010 року, прийняти його в експлуатацію та передати їй бокс НОМЕР_1, загальною площею 20,44 кв. м вартістю 108635,00 грн., розташований за вказаною адресою, а вона зобов'язалась перерахувати перший внесок в сумі 30635,00 грн. та оплачувати чергові платежі згідно календарного графіка і станом на 1 листопада 2010 року внесла кошти в сумі 88 635 грн., проте фірма забудовник не виконала взятті на себе зобов'язання. Через чотири місяці після прийняття в експлуатацію індивідуальних одноповерхових гаражів, 07 жовтня 2013 року між ПАТ фірма «Хмельницькбуд» та нею було укладено угоду про розірвання договору дольової участі в будівництві №7/1 від 30.03.2010 року і п. 3 угоди цієї угоди передбачалось, що після виконання замовником п.2 даної угоди, зобов'язання замовника вважаються виконаними, і сторони не будуть мати претензій одна до одної щодо порядку виконання умов договору дольової участі в будівництві №7/1-28 від 30.03.2010 року, проте цей пункт угоди є нікчемним, оскільки порушує її законні права та інтереси як споживача послуг, так як обмежує її право на пред'явлення нею претензій в майбутньому в разі невиконання умов основного договору.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 5 грудня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_4 не погодилася з таким рішенням суду першої інстанції подала апеляційну скаргу, вказує на необґрунтованість висновків суду щодо відмови в задоволенні її позовних вимог. Апелянт посилається на рішення Хмельницького міськрайонного суду від 18 листопада 2015 року, яким і було відмовлено в задоволенні її позовних вимог до ПАТ «Фірма «Хмельницькбуд» про визнання частково недійсною угоди, але в цьому рішенні судом зроблено висновок про нікчемність п. 3 угоди від 7 жовтня 2013 року, оскільки цей пункт може впливати на відносини між сторонами у випадку стягнення збитків за невиконання договору про дольову участь у будівництві. Тому, вимога про встановлення нікчемного правочину може бути предметом окремого позову, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, а судом першої інстанції в порушення вимог закону відмовлено в задоволенні її позовних вимог про визнання частково недійсним угоди. Крім того, на думку апелянта судом не надано належної оцінки її доводам щодо того, що її вимога про встановлення нікчемності правочину пов'язана з наявністю спору про відшкодування збитків за неналежне виконання умов договору.

Тому, ОСОБА_4 просила скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши учасників справи та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з наступних підстав.

У відповідності до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового судового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права.

Так судом встановлено, що 30 березня 2010 року між ПАТ «Фірма «Хмельницькбуд» та ОСОБА_4 був укладений договір дольової участі в будівництві №7/1-28. За умовами договору ПАТ «Фірма «Хмельницькбуд» зобов'язалась збудувати автопаркінг на 30 місць постійного зберігання автомобілів за адресою АДРЕСА_1 до кінця жовтня 2010 року, прийняти його в експлуатацію та передати ОСОБА_4 бокс НОМЕР_1 загальною площею 20,44 кв. м вартістю 108635,00грн., а позивачка зобов'язалась перерахувати перший внесок в сумі 30635,00 грн. та оплачувати чергові платежі згідно календарного графіка.

Станом на 01.11.2010 року ОСОБА_4 на виконання умов договору внесла на рахунок ПАТ «Фірма «Хмельницькбуд» грошові кошти в сумі 88635,00 грн.

07 жовтня 2013 року між ПАТ «Фірма «Хмельницькбуд» та ОСОБА_4 було укладено угоду про розірвання договору дольової участі в будівництві №7/1 від 30.03.2010 року.

За умовами пункту 1 угоди від 07 жовтня 2013 року сторони домовились розірвати з 07 жовтня 2013 року договір дольової участі в будівництві №7/1-28 від 30.03.2010 року. Пунктом 2 угоди передбачено, що замовник повертає в строк до 30 листопада 2013 року інвестору внесену ним суму інвестицій на будівництво гаража в сумі 88635,00 грн.

Пунктом 3 угоди від 07 жовтня 2013 року про розірвання договору дольової участі в будівництві №7/1-28 від 30.03.2010 року передбачено, що після виконання замовником п.2 даної угоди, зобов'язання замовника вважаються виконаними і сторони не будуть мати претензій одна до одної щодо порядку виконання умов договору дольової участі в будівництві №7/1-28 від 30 березня 2010 року.

В вересні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом про визнання недійсним п. 3 угоди від 07 жовтня 2013 року про розірвання договору дольової участі в будівництві №7/1-28 від 30.03.2010 року з тих підстав, що даний пункт угоди є несправедливим, суперечить закону та позбавляє її можливості стягнення, заподіяних їй збитків.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 18 листопада 2015 року, яке було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 12 січня 2016 року, в задоволенні даного позову було відмовлено з тих підстав, що п. 3 угоди від 07 жовтня 2013 року про розірвання договору дольової участі в будівництві №7/1-28 від 30.03.2010 року є нікчемним, а тому з врахуванням вимог ч 1 ст. 27 Цивільного кодексу України у суду відсутні підстави для визнання його недійсним.

При цьому, судами було встановлено, що п. 3 угоди від 07 жовтня 2013 року суперечить закону, обмежує права позивача мати не заборонені законом цивільні права та обов'язки.

У липня 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом про стягнення з ПАТ «Фірма «Хмельницькбуд» на її користь процентів за користування чужими коштами за період з 2010 року з посиланням на попередні рішення судів про нікчемність пункту 3 правочину.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 5 вересня 2016 року, яке було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 20 жовтня 2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ, в задоволенні даного позову було відмовлено з тих підстав, що є чинною угода від 07 жовтня 2013 року про розірвання договору дольової участі в будівництві №7/1-28 від 30.03.2010 року і вимоги позивача суперечать домовленості сторін в даній угоді.

У відповідності до ст. 27 ЦПК України правочин, що обмежує можливість фізичної особи мати не заборонені законом цивільні права та обов'язки, є нікчемним.

У відповідності до ст. 215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

П. 5 Постанови Пленум Верховного Суду України, від 06.11.2009, № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому.

При цьому згідно ст. 82 ЦПК України встановлені судовим рішенням у господарській,цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб'єктивними і об'єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов'язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.

Крім того, згідно ст. 82 ЦПК України преюдиційність поширюється не тільки на осіб, що брали участь у справі, а й на особу, щодо якої відповідними рішеннями встановлено певні обставини, незалежно від того, чи брала вона участь у справі.

Частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини (далі - Конвенція) та практику суду як джерело права. У преамбулі та статті 6 параграфу 1 Конвенції, рішенні Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також рішенні Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

На підставі вищевикладеного колегія суддів вважає, що п. 3 угоди від 07 жовтня 2013 року про розірвання договору дольової участі в будівництві №7/1-28 від 30.03.2010 року є нікчемним в силу вимог ст. 27 Цивільного кодексу України як такий, що обмежує можливості ОСОБА_4 мати при наявності для того відповідних правових підстав, передбачені нормами ст.ст. 625, Цивільним кодексом України, цивільні права щодо наслідків розірвання договору чи отримання відшкодування за користування її коштами, оскільки її позов про стягнення процентів за користування чужим майном після встановлення іншим судовими рішеннями в мотивувальній частині нікчемності спірного пункту правочину було залишено без задоволення саме з підстав того, що спірний пункт угоди є чинним та не визнавався судами недійсним.

При цьому колегія суддів вважає, що в даному випадку позивачем обрано правильний спосіб захисту порушеного права, оскільки між нею та відповідачем в наявності відповідний спір щодо правомірності пункту 3 угоди від 07 жовтня 2013 року,

Така ж правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду по цивільній справі № 673/416/16-цвід 24 жовтня 2018 року, яку відповідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України має враховувати суд при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

На вказані обставини справи та норми цивільного законодавства суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов до необґрунтованого висновку про відмову в позові за недоведеністю позовних вимог.

З урахуванням вимог цивільного законодавства та висновків і обставин, встановлених судовими рішеннями, що набрало законної сили, а саме нікчемності оспорюваного пункту правочину п. 3 угоди від 07 жовтня 2013 року про розірвання договору дольової участі в будівництві №7/1-28 від 30.03.2010 року, що встановлено рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 18 листопада 2015 року і ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 12 січня 2016 року, у справі за позовом ОСОБА_4 до ПАТ «Фірма «Хмельницькбуд» про визнання недійсним вищевказаного пункту угоди від 07 жовтня 2013 року, які набрали набрало законної сили, колегія суддів вважає, що позов ОСОБА_4 підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального права.

При цьому суд відхиляє заяву відповідача про застосування строків позовної давності при вирішенні даного спору з наступних підстав.

У відповідності до ст.ст.257, 261, 264 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Як вбачається з матеріалів справи перший раз позивач звернулась до суду за захистом свого порушеного права в вересні 2015 року. При цьому предметом позову і був захист порушеного спірним пунктом угоди її цивільних прав щодо наслідків розірвання договору чи отримання відшкодування за користування її коштами.

Рішенням судів від 18 листопада 2015 року (перша інстанція), 12 січня 2016 року (апеляційна інстанція) і було встановлено факт порушення її прав спірним пунктом угоди, який не відповідає вимогам закону, однак суди відмовили в позові про визнання спірного пункту недійсним, встановивши в мотивувальній частині рішень, що даний пункт є нікчемним.

Тобто саме з цього часу позивач дізналась про порушення свого права спірним пунктом угоди та після відмови їй в позові про стягнення з ПАТ «Фірма «Хмельницькбуд» на її користь процентів за користування чужими коштами з посиланням на попередні рішення судів про нікчемність пункту 3 правочину з тих підстав, що є чинною угода від 07 жовтня 2013 року про розірвання договору дольової участі в будівництві №7/1-28 від 30.03.2010 року і вимоги позивача суперечать домовленості сторін в даній угоді, в жовтні 2017 року, звернулась з позовом до суду про визнання спірного пункту угоди нікчемним.

За таких обставин колегія суддів вважає, що позивач не пропустила строк звернення до суду з позовом про визнання спірного пункту угоди нікчемним.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду від 05 грудня 2017 року скасувати та ухвалити нове судове рішення:

Позов ОСОБА_4 задовольнити.

Визнати пункт 3 (три) угоди від 07 жовтня 2013 року, укладеної між ОСОБА_4 та Публічним акціонерним товариством «Фірма «Хмельницькбуд» про розірвання договору дольової участі в будівництві №7/1-28 від 30.03.2010 року, нікчемним.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Фірма «Хмельницькбуд» на користь ОСОБА_4 судові витрати у вигляді сплати судового збору за подачу апеляційної скарги в сумі 960 грн.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Фірма «Хмельницькбуд» в дохід держави у вигляді сплати судового збору за подачу позовної заяви судові витрати в сумі 640 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 08 квітня 2019 року.

Судді А.М. Костенко

Р.С. Гринчук

Т.В.Спірідонова