Справа № 487/8526/18
Провадження № 2-о/487/29/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.04.2019 року Заводський районний суд м. Миколаєва

у складі: головуючого судді - Щербини С.В., за участю секретаря судового засідання Ободенко І.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Миколаєва цивільну справу №487/8526/18 за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення,-

В С Т А Н О В И В:

18.12.2018 року заявник ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою до заінтересованої особи Миколаївського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме, що за національністю він є німцем, для виїзду на постійне місце проживання до Німеччини, посилаючись на те, що його дід за національністю був німцем, що підтверджується свідоцтвом про народження його батька. В позасудовому опрядку визнати його національність неможливо.

В судове засідання заявник не з`явився, надав до суду заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності, заявлені вимоги підтримав, просив про їх задоволення.

Представник заінтересованої особи - Миколаївського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву, просив розглянути справу за відсутності його представника, заперечень по справі немає.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, з повторного свідоцтва про народження ОСОБА_1 , виданого 02.11.1993 року міським відділом ЗАГС м. Миколаєва, актовий запис №3743 від 27.09.1969 року та копії актового запису про народження №3743 від 27.09.1969 року, вбачається, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Миколаєві, його батьками записані: батько ОСОБА_2 , національність - німець, мати ОСОБА_3 , національність - українка.

Крім того, згідно свідоцтва про народження батька заявника ОСОБА_4 , виданого 08.10.1937 року міським ЗАГС м. Миколаєва, актовий запис № 1204 від 31.03.1937 року, вбачається, що його батьками записані: батько ОСОБА_5 , національність - німець, мати ОСОБА_6 , національність - росіянка.

Відповідно до положень ст.ст. 293, 315 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Як роз`яснено у пункті 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року за №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» (з подальшими змінами та доповненнями), в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Отже, в судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Хоча зазначений перелік справ не є вичерпним, проте зі змісту зазначених норм вбачається, що суд може встановлювати факти, які тягнуть для заявника правові наслідки.

Встановлення факту національності не тягне для заявника правових наслідків, що підтверджується також, зокрема, і відсутністю у заяві вказівки на конкретне наслідкове значення.

Також, в заяві не зазначено та до неї не долучено доказів, які б підтверджували, що встановлення факту його національності породжує для заявника правові наслідки, які передбачені іноземним законодавством.

Згідно зі ст. 3 Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин», кожна особа, яка належить до національної меншини, має право вільно вирішувати, вважатися їй чи не вважатися такою, і таке рішення або здійснення прав у зв`язку з ним не повинно зашкоджувати такій особі.

Стаття 1 та 3 Закону України «Про національні меншини в Україні» від 26.06.1992 року гарантує громадянам республіки незалежно від їх національного походження рівні політичні, соціальні, економічні та культурні права і свободи, підтримує розвиток національної свідомості і самовиявлення. Усі громадяни України користуються захистом держави на рівних підставах. При забезпеченні прав осіб, які належать до національних меншин, держава виходить з того, що вони є невід`ємною частиною загальновизнаних прав людини. До національних меншин належать групи громадян країни, які не є українцями за національністю, виявляють почуття національного самоусвідомлення та спільності між собою.

На підставі Указу Президента України № 70/99 від 27.01.1999 року втратив чинність Указ Президента від 31.12.1991 року «Про порядок зміни громадянами України національності» і з того часу в законодавстві України відсутні норми, які передбачають настання певних юридичних наслідків або набуття немайнових чи майнових прав в залежності від національності особи.

Згідно з положеннями Закону України «Про національні меншини в Україні», який проголошує рівність політичних, соціальних, економічних та культурних прав і свобод громадян України - незалежно від їх національного походження, та враховуючи, що за чинним українським законодавством жодний документ, що посвідчує особу громадянина, його національності не визначає, факт належності особи до певної національності не має юридичного значення, а тому, цей факт не може бути встановлений в судовому порядку відповідно до положень ст. 256 ЦПК України.

Суд також враховує, що в ст. 24 Конституції України закріплено рівність громадян та відсутність будь-яких привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

З огляду на правовий зміст Закону України «Про національні меншини в Україні», який проголошує рівність політичних, соціальних, економічних та культурних прав і свобод громадян України незалежно від їх національного походження, та враховуючи, що за чинним українським законодавством жодний документ, що посвідчує особу громадянина, його національності не визначає, факт належності особи до певної національності не має юридичного значення, а отже вказаний факт не може бути встановлений в судовому порядку.

Таким чином, на території України факт належності особи до будь-якої національності не тягне за собою юридичних наслідків.

Отже, з досліджених в судовому засіданні матеріалів справи судом встановлено, що заява про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме встановлення факту, що заявник за національністю є німцем, є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 18, 76, 81, 89, 258, 259, 263-265, 268, 293, 315 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення - відмовити.

Рішення набирає законної сили через тридцять днів після його проголошення та може бути оскаржено безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду в строк і порядок, встановлений ст.ст. 354, 355 ЦПК України.

Суддя: С.В. Щербина