ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

7 лютого 2019 року м. Чернівці справа № 722/1288/18

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Одинак О. О.

суддів Кулянди М.І., Половінкіної Н.Ю.

секретар Вовкун Н.Ю.

позивач ОСОБА_1

відповідач Приватне акціонерне товариство «Добробут АГ»

апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства «Добробут АГ» на рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 29 листопада 2018 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Ратушенко О.М.

встановив:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом.

Просив стягнути з Приватного акціонерного товариства «Добробут АГ» (далі - ПАТ «Добробут АГ») на його користь борг в сумі 8 165 941 гривні 43 копійки, який складається з основного боргу в сумі 6 950 000 гривень, інфляційний збитків в сумі 926 326 гривень 36 копійок та трьох відсотків річних в сумі 289 615 гривень 7 копійок.

Рішенням Сокирянського районного суду Чернівецької області від 29 листопада 2018 року позов задоволено.

Стягнуто з ПАТ «Добробут АГ» на користь ОСОБА_1 грошові кошти за договором позики №21/03-16/Д від 30 березня 2016 року в сумі 8165941 гривні 43 копійки, в тому числі основний борг в сумі 6950000 гривень, три відсотки річних в сумі 289615 гривень7 копійок та інфляційні втрати в сумі 926326 гривень 36 копійок.

В апеляційній скарзі ПАТ «Добробут АГ» просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові.

Посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.

ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу.

Просить скаргу залишити без задоволення. Рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 29 листопада 2018 року залишити без змін.

Посилається на те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а аргументи апеляційної скарги є безпідставними.

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Так, відповідно до статей 526, 530, 610 ЦК України, частини 1 статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Частиною 1 статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно частини 1 статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України визначено питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

З матеріалів справи вбачається, що 30 березня 2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Торгагро Сольюшн» (далі - ТзОВ «Торгагро Сольюшн») та ПАТ «Добробут» було укладено договір позики №21/03-16/Д (зворотної фінансової допомоги) (а.с. 8).

Відповідно до п.п.1.1, 2.1 вказаного договору ТзОВ «Торгагро Сольюшн» передало у власність ПАТ «Добробут» грошові кошти в розмірі 495 0000 гривень, а позичальник зобов'язався повернути позику протягом визначеного цим договором строку.

Пунктами 1.2, 2.2, 4.1 договору позики закріплено, що позика є безпроцентною, може бути збільшена чи зменшена за згодою сторін, що оформляється додатковою угодою, а строк позики розпочинається з моменту набрання чинності договором та закінчується 30 березня 2017 року.

Відповідно до п.п. 3.2, 5.4 договору від 30 березня 2016 року позика вважається переданою позичальникові в момент зарахування грошових коштів на рахунок Позичальника в розмірі, визначеному п.2.1 Договороу. При цьому, позика вважається повернутою позикодавцеві в момент, коли сума, перерахована з позичальника (та/або внесених останнім) грошових коштів буде становити 495 0000 гривень.

Пунктом 5.5 договору позики передбачено, що позичальник зобов'язаний повністю повернути надану позику не пізніше наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого п.4.1 Договору, тобто 31 березня 2017 року.

13 травня 2016 року між ТзОВ «Торгагро Сольюшн» та ПАТ «Добробут» було укладено Додаткову угоду №1 до договору позики №21/03-16/Д (а.с. 9).

Вказаною угодою були внесені зміни до п.п. 2.1. та 5.4 основного договору, зокрема, збільшено розмір позики до 695 0000 гривень.

На виконання умов вищевказаного договору позики №21/03-16/Д ТзОВ «Торгагро Сольюшн» перерахувало на рахунок ПрАТ «Добробут» 31 березня 2016 року 495 0000 гривень, а 13 травня 2016 року 2 000 000 гривень, що підтверджується карткою рахунку 3771 ТзОВ «Торгагро Сольюшн», платіжними дорученнями від 31 березня 2016 року № 249, від 13 травня 2016 року №533 (а.с. 10-12).

Як вбачається із виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 6 грудня 2016 року державним реєстратором були внесені зміни у назву відповідача, а саме юридичну особу перейменовано з ПАТ «Добробут» на ПАТ «Добробут АГ» (а.с.15).

20 серпня 2018 року між ТОВ «Торгагро Сольюшн» та ОСОБА_1 було укладено договір про відступлення права вимоги №08/2018Т (а.с.13).

Згідно п.1.1 даного договору ТОВ «Торгагро Сольюшн» передало, а ОСОБА_1 прийняв на себе право вимоги до ПАТ «Добробут АГ», що належить ТОВ «Торгагро Сольюшн», і став кредитором за договором позики №21/03-16/Д від 30 березня 2016 року на суму основного боргу у розмірі 6950000 гривень та штрафних санкцій, нарахованих у відповідності до умов укладеного договору позики та чинного законодавства України.

Відповідно до пункту 1.2 договору №08/2018Т передбачено, що ОСОБА_1 одержує право вимагати від ПАТ «Добробут АГ» належного виконання всіх зобов'язань за основним договором.

Сторони погодились, що відповідно до положень ст. 656 ЦК України до цього Договору застосовуються положення Цивільного кодексу України, що регулюють операції купівлі-продажу майнових прав (прав вимоги).

Сторони також підтвердили, що цей Договір не оформляє (не передбачає) та/або не документує операцію факторингу, а також не оформляє (не передбачає) та/або не документує частину операції факторингу.

Відповідно до п. 2.1 договору про відступлення права вимоги №08/2018Т від 20 серпня 2018 року, за передане право вимоги до ПАТ «Добробут АГ» за основним договором ОСОБА_1 сплачує ТОВ «Торгагро Сольюшн» суму в розмірі основної заборгованості, згідно умов основного договору, а саме 6950000 гривень.

Доказом переходу до Нового кредитора прав вимоги за основним договором є підписання цього Договору (п. 4.1). Даний Договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами і діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за цим Договором (п. 6.1 Договору).

На виконання п. 3.1.2 договору про відступлення права вимоги №08/2018Т від 20 серпня 2018 року, між ТОВ «Торгагро Сольюшн» та ОСОБА_1, 20 серпня 2018 року було підписано акт приймання-передачі документів до договору №08/2018Т про відступлення права вимоги від 20 серпня 2018 року (а.с.14).

На підставі вказаного акту позивач отримав від ТОВ «Торгагро Сольюшн» оригінали договору позики №21/03-16/Д від 30 березня 2016 року, додаткової угоди №1 до договору позики №21/03-16/Д, платіжних доручень №249 від 31 березня 2016 року, № 553 від 13 травня 2016 року, картку рахунку №3771.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що ПАТ «Добробут АГ» свої зобов'язання за договором позики не виконало, а саме не повернуло кошти отримані в позику в строк до 31 березня 2017 року.

За таких обставин вимога ОСОБА_1 про стягнення боргу з відповідача на користь позивача є обґрунтованою .

За змістом статті 625 ЦК нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, яку Верховний Суд, виклав у постанові від 24 жовтня 2018 року у справі № 325/275/16-ц.

Суд першої інстанцій дійшов обґрунтованого висновку про те, що між сторонами виникло грошове зобов'язання, невиконання якого зумовлює застосування положень частини 2 статті 625 ЦК України та правомірно ухвалив судове рішення про стягнення з відповідача інфляційних втрат та трьох відсотків річних.

Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід залишити без змін.

Аргументи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Зокрема помилковим є аргумент апеляційної скарги про те, що позивач не довів факт існування боргу у відповідача за вищевказаним договором позики.

Виконання ТзОВ «Торгагро Сольюшн» умов договору позики №21/03-16/Д ТзОВ «Торгагро Сольюшн» підтверджується карткою рахунку № 3771, платіжними дорученнями від 31 березня 2016 року № 249, від 13 травня 2016 року №533 (а.с. 10-12).

ПАТ «Добробут АГ» не надало суду належних та допустимих доказів, які би підтверджували повернення ним коштів отриманих за договором позики первісному або новому кредитору.

Безпідставним є аргумент апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції ухвалюючи рішення у справі не врахував, що прострочення боржника не настало, оскільки мало місце прострочення кредитора та не застосував положення частини 4 статті 612 ЦК України.

Пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України визначено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За правилами статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 ЦК України).

Згідно частини першої статті 613 ЦК України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку.

Тлумачення частини першої статті 613 ЦК України свідчить, що прострочення кредитора полягає або в безпідставній відмові від прийняття належного виконання, або в невиконанні кредиторських обов'язків, або в інших діях чи бездіяльності з боку кредитора, які не дозволяють боржнику виконати зобов'язання належним чином. Якщо прострочення боржника - це прострочення у виконанні зобов'язання, то прострочення кредитора - це прострочення у прийнятті виконання зобов'язання.

Частиною другою статті 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні.

За змістом наведених положень закону боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов'язку погашення заборгованості, а лише має право на її погашення первісному кредитору і таке виконання є належним.

Встановивши, що зобов'язання про повернення грошових коштів за договором позики №21/03-16/Д від 30 березня 2016 року ПАТ «Добробут АГ» не виконано ні перед первісним ні перед новим кредитором, суд першої інстанцій дійшов правильного висновку про стягнення з нього заборгованості за вищевказаним договором на користь нового кредитора - ОСОБА_1

Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією, яку Верховний Суд виклав в постанові від 18 липня 2018 року у справі № 201/12716/14-ц.

Помилковим є також аргумент апеляційної скарги про те, що в позові слід відмовити, оскільки відповідач не був повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні.

Так, згідно зі статтею 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Відповідно до статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні.

Боржник має право висувати проти вимоги нового кредитора у зобов'язанні заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент одержання письмового повідомлення про заміну кредитора (стаття 518 ЦК України).

Наслідками неповідомлення боржника є відповідальність нового кредитора за ризик настання несприятливих для нього наслідків і визнання виконання боржником зобов'язання первинному кредитору належним.

Неповідомлення боржника про заміну кредитора не тягне за собою відмову у позові новому кредитору, а може впливати на визначення розміру боргу перед новим кредитором у випадку проведення виконання попередньому або ж свідчити про прострочення кредитора. Тобто факт неповідомлення боржника про зміну кредитора за умови невиконання боржником грошового зобов'язання, не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов'язань, які на користь первісного кредитора боржник не виконав також.

Отже, саме по собі неповідомлення позичальника про уступку права вимоги не припиняє зобов'язань сторін за договором позики і не може бути підставою для відмови у стягненні заборгованості за договором позики на користь нового кредитора за умови невиконання зобов'язання на користь первісного кредитора.

Такий висновок узгоджуються з правовою позицією, яку Верховний Суд виклав у своїй постанові від 26 вересня 2018 року у справі №1507/2772/12.

Помилковим є аргумент апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не надав суду доказів, які би підтверджували факт переходу права вимоги до ПАТ «Добробут АГ».

Як вбачається з акту приймання-передачі документів до договору №08/2018Т про відступлення права вимоги від 20 серпня 2018 року ОСОБА_1 отримав від ТОВ «Торгагро Сольюшн» оригінали договору позики №21/03-16/Д від 30 березня 2016 року, додаткової угоди №1 до договору позики №21/03-16/Д, платіжних доручень №249 від 31 березня 2016 року, № 553 від 13 травня 2016 року, картку рахунку №3771 (а.с. 14).

Безпідставним є аргумент апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував, що договір про відступлення права вимоги №08/2018Т

від 20 серпня 2018 року, який був укладений між ТОВ «Торгагро Сольюшн» та ОСОБА_1 фактично є договором факторингу. Позивач не міг набути право вимоги за вказаним договором в силу положень ч. 3 ст. 1079 ЦК України.

Як вбачається з мотивувальної частини рішення суд першої інстанції проаналізувавши зміст вищевказаного договору прийшов до обґрунтованого висновку про те, що він не є договором факторингу, а є правочином з відступлення права вимоги.

Такий висновок суду першої інстанції узгоджується з правовою позицією, яку Верховний Суд виклав в постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16.

Апелянт також не врахував, що вказаний договір є дійсним відповідно до положень статті 204 ЦК України.

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

Таку правову позицію Верховний Суд виклав в постанові від 23 січня 2019 року у справі № 464/7239/15-ц

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Добробут АГ» залишити без задоволення.

Рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 29 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Дата складання повної постанови 11 лютого 2019 року.

Головуючий О.О. Одинак

Судді: М.І. Кулянда

Н.Ю. Половінкіна