Провадження № 22-ц/4808/1042/19
Головуючий у 1 інстанції Татарінова О. А.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.

суддів: Мелінишин Г.П., Ясеновенко Л.В.

за участю секретаря Капущак С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду, ухвалене суддею Татаріновою О.А. 28 травня 2019 року в м. Івано-Франківську, повний текст якого виготовлено 31 травня 2019 року, у справі за позовом Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання,

в с т а н о в и в:

В листопаді 2017 року ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» звернулося в суд з позовом, який в подальшому був уточненим, до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання.

Свій позов мотивує тим, що ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» надає послуги теплопостачання для квартири АДРЕСА_1 площею АДРЕСА_2 (ос. рах. № НОМЕР_1 ), власником якої до 21.04.2010 року являлась ОСОБА_3 (попередній власник), а з 21.04.2010 року власником став ОСОБА_1 (новий власник).

У відповідності до ч. 3 ст. 815 ЦК України, ст. 68 ЖК УРСР, ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», п. 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води та водовідведення, затверджених постановою КМУ від 21.07.2005 року №630, відповідачі зобов`язані щомісячно проводити оплату послуг по тарифах, встановлених чинним законодавством. При відсутності у квартирі засобів обліку води і теплової енергії плата за надані послуги справляється згідно з установленими нормативами (нормами) споживання. Вартість послуг опалення визначається щомісяця розрахунковим методом - з розрахунку за 1 кв. метр (куб. метр) опалювальної площі (об`єму) квартири та додатково за перевищення розрахункової потужності приладів опалення (радіаторів) згідно із законодавством, з центрального постачання гарячої води - з розрахунку на одну особу.

Попередньому та новому власникам вказаної квартири послуги надавалися та надаються належним чином, однак всупереч вимогам чинного законодавства України ні попередній, ні новий власник не виконували належним чином зобов`язання по оплаті наданих їм послуг, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка станом на 01.10.2017 року становить 41709,94 грн. (заборгованість попереднього власника квартири - ОСОБА_3 становить 15574,66 грн; заборгованість нового власника квартири - ОСОБА_1 за період з 21.04.2010 року по 01.10.2017 року - 26135,28 грн.).

Позивач попередньо звертався до Івано-Франківського міського суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за послуги теплопостачання у розмірі 39470,14 грн. та 800,00 грн. судового збору. Ухвалою Івано-Франківського міського суду №344/4907/17 від 12.04.2017 року позивачу відмовлено в прийнятті заяви про видачу судового наказу.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Підтвердження дії усної угоди оформляється квитанцією (розрахунковим документом). Виходячи з норм закону між ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» та Житлово-експлуатаційною організацією №3 24.11.2005 року укладений Договір №3.1 про постачання теплової енергії, на підставі якого сторонами укладено та підписано додаткову угоду про врегулювання правовідносин у сфері постачання теплової енергії від 20.02.2007 року, з якої вбачається (п. 2.1.) делегування виконавцем виробнику функцію нарахування розмірів сум, що підлягають до оплати мешканцям квартир за отримані послуги з централізованого опалення та підігріву води, функцію збору коштів від громадян. В додатку №1 до договору №3.1, зазначено перелік будинків, яким позивач надавав послуги теплопостачання та гарячого водопостачання, серед яких будинок, в якому проживав попередній та проживає новий власник квартири АДРЕСА_1 .

Також 20.02.2007 року між ДМП «ІФТКЕ» та ЖЕО №3 укладений договір уступки вимоги №3.1, згідно якого (п. 1) ЖЕО №3 уступає ДМП «ІФТКЕ» дійсні вимоги до усіх мешканців житлових будинків, що знаходяться на балансі ЖЕО, які виникли та можуть виникнути у майбутньому, що вбачає у собі право вимагати належного виконання зобов`язань по оплаті послуг теплопостачання та підігріву води у розмірі і порядку, встановленими діючим законодавством.

Рішенням Івано-Франківської міської ради «Про комплексну програму реформування та розвитку житлово-комунального господарства міста Івано-Франківська на 2011-2015 роки «Реформи, порядок, розвиток» від 24.02.2011 року №74-VII передбачена передача всіх будинків, що перебували на балансі комунальних ЖЕО, на баланс КП «Єдиний розрахунковий центр» (зараз КІІ «МІУК»). Згідно рішення Івано-Франківської міської ради «Про організацію и забезпечення роботи комунального підприємства «Єдиний розрахунковий центрі від 02.06.11 року №212-Х, для житлового фонду комунальної власності територіальної громади м. Івано-Франківська виконавцем послуг з управлінні будинком, спорудою або групою будинків; утримання будинків і споруд ті прибудинкових територій; ремонту приміщень, будинків, споруд з 01.11.2011 року визначено комунальне підприємство «Єдиний розрахунковий центр».

01.10.2011 року між ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» та Єдиним розрахунковим центром укладений Договір №15, згідно якого ЄРЦ уповноважив ДМП «ІФТКЕ» здійснювати функції виконавця послуг з централізованого опалення і постачання гарячої води стосовно житлових будинків, які знаходяться на балансі ЄРЦ.

Отже, ДМП «ІФТКЕ» розроблено і оприлюднено Договір про надання послуг з централізованого опалення та підігріву води, як договір приєднання відповідно до ст.634 ЦК України. Згідно п. 10.1 вказаний Договір є підставою для появи публічно-правових взаємовідносин ДМП «ІФТКЕ» з усіма без винятку споживачами.

На підставі наведеного просить суд стягнути з ОСОБА_3 15574,66 грн. боргу за послуги теплопостачання, стягнути з ОСОБА_1 26135,28 грн. боргу за послуги теплопостачання та судові витрати.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 28.05.2019 року позов задоволено частково. Вирішено стягнути з ОСОБА_1 на користь ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» заборгованість за послуги теплопостачання за період з 01.11.2014 року по 01.10.2017 року в розмірі 15363,06 грн. та судові витрати по сплаті судового збору в сумі 470,24 грн. В задоволенні решти вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, вважає його незаконним та необґрунтованим з огляду на наступне.

На її думку суд незаконно залучив ОСОБА_1 до участі у справі, адже ухвалу про його залучення як співвідповідача було винесено не до закінчення підготовчого провадження, а вже під час розгляду справи по суті.

Крім цього, в порушення норм процесуального права рішення ухвалене без відповідачів та їх представників. Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 не змогла бути присутньої в судовому засіданні 28.05.2019 року, оскільки була зайнята в іншому процесі по кримінальній справі. Іншого відповідача - ОСОБА_3 , яка жодного разу не брала участі у судових засіданнях, взагалі не було попереджено належним чином про засідання, оскільки всі листи, направлені на її адресу не були їй вручені, у зв`язку з чим повертались до суду.

Більше того, суд взагалі не мав права відкривати провадження за цим позовом, оскільки інформація про реєстрацію ОСОБА_3 в квартирі ОСОБА_1 не відповідає дійсності, її було знято з реєстрації у встановленому законом порядку ще 09.08.2011 року згідно рішення Івано-Франківського міського суду від 30.03.2011 року. Цей факт також підтверджується копією домової книги за цією адресою, що доказує і те, що вона не була власником квартири до 21.04.2010 року.

Порушення норм процесуального права вбачає і в тому, що суд неправомірно шукав докази з власної ініціативи, хоча це мав робити позивач, а у відсутності відповідачів мав винести заочне рішення.

Що стосується суті спору, то зазначає, що позивач досі надсилає квитанції про оплату послуг на ім`я ОСОБА_3 , що свідчить про наявність між ними договірних відносин, які його не стосуються. Доказів наявності між ОСОБА_1 та позивачем будь-яких договірних відносин не було надано, що свідчить про неналежність позивача.

Також ДМП «ІФТКЕ» не надало жодного доказу на підтвердження здійснення на легітимних засадах своєї господарської діяльності, за яку вимагає сплату заборгованості.

В матеріалах справи також наявні фото із зображенням мереж водопостачання в квартирі станом на 21.04.2010 року та станом на 28.06.2019 року, звідки чітко вбачається, що відвід труби від стояка гарячої води опломбований і гаряче водопостачання в квартиру взагалі не поступає.

До апеляційної скарги долучено лист позивача, з якого вбачається, що в квартирі не встановлено і лічильника на гарячу воду.

Вважає, що судом залишено поза увагою, що самовільного відключення від централізованих мереж теплопостачання не було, оскільки це відключення відбулось примусово уповноваженими державними органами при виконанні рішення суду ще до придбання ОСОБА_1 квартири.

Зазначає, що суд стягнув заборгованість по оплаті послуг теплопостачання не за останні три роки з моменту звернення до суду, а на 17 днів більше, що також є неправомірним.

Також вказує, що ухвалу Івано-Франківського міського суду від 19.02.2018 року про залучення ОСОБА_1 як співвідповідача було винесено поза нарадчою кімнатою та поза судовим засіданням.

Просить скасувати рішення Івано-Франківського міського суду від 28.05.2019 року та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Державне міське підприємство «Івано-Франківськтеплокомуненерго» подало відзив на апеляційну скаргу.

Вважає, що в апеляційній скарзі не наведено достатніх правових підстав для скасування оскаржуваного рішення суду. Зазначає, що представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про причини неявки суду не повідомила, а її твердження про те, що вона брала участь в цей час в іншому судовому засіданні голослівні і нічим не підтверджені. Що стосується тверджень апелянта про те, що суд не мав правових підстав відкривати провадження за позовом ДМП «ІФТКЕ» через те, що відповідач ОСОБА_3 , до якої спочатку було пред`явлено позов, не зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується копією будинкової книги та рішенням Івано-Франківського суду, то дані докази не були надані суду на момент ухвалення рішення.

Вважає, що ДМП «ІФТКЕ» не мав обов`язку доводити в суді правомірність та легітимність своєї діяльності з теплопостачання, оскільки це не стосується предмету спору. Не могло бути також відключення квартири від будь-яких мереж уповноваженими на те державними органами, оскільки відсутній акт про таке відключення.

Крім того, проміжок часу з 01.11.2014 року по 01.10.2017 року складає не три роки і 13 днів, а 2 роки і 11 місяців, що також свідчить про надуманість доводів апеляційної скарги.

Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду - без змін.

В судовому засіданні апеляційного суду представник апелянта доводи апеляційної скарги підтримала з мотивів, наведених у ній.

Представники позивача та відповідач в судове засідання не з`явилися.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, відповідач на підставі договору купівлі-продажу від 14.04.2010 року, укладеного ним із ОСОБА_4 , є власником квартири АДРЕСА_4 . Право власності зареєстровано 21.04.2010 року (а.с. 55-58, 155-156).

Відповідно до Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою КМУ від 21.07.2005 року №630, позивач є виконавцем послуг з централізованого опалення та підігріву води для населення та надає послуги теплопостачання в м. Івано-Франківську.

Згідно Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань позивач здійснює діяльність з постачання пари, гарячої води та кондиційованого повітря (а.с. 14-16).

24.11.2005 року між ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» та Житлово-експлуатаційною організацією №3 було укладено Договір №3.1 про постачання теплової енергії на підставі якого 20.02.2007 року сторонами укладено та підписано Додаткову угоду про врегулювання правовідносин у сфері постачання теплової енергії щодо делегування виконавцем виробнику функції нарахування розмірів сум, що підлягають до оплати мешканцям квартир за отримані послуги з централізованого опалення та підігріву води, функції збору коштів від громадян (п. 2.1) (а.с. 19-22).

В додатку №1 до Договору №3.1 зазначено перелік будинків, яким позивач надавав послуги теплопостачання та гарячого водопостачання, серед яких будинок по АДРЕСА_5 належна відповідачу квартира АДРЕСА_1 (а.с. 23).

20.02.2007 року між ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» та Житлово-експлуатаційною організацією №3 укладено також Договір уступки вимоги №3.1, згідно якого ЖЕО №3 уступає ДМП «ІФТКЕ» дійсні вимоги до усіх мешканців житлових будинків, що знаходяться на балансі ЖЕО, які виникли та можуть виникнути у майбутньому, у зв`язку з наданням ЖЕО №3 послуг з централізованого опалення та підігріву води, а ДМП «ІФТКЕ» стає новим кредитором за цим вимогами (а.с. 25).

Так, позивач надавав послуги теплопостачання в квартиру АДРЕСА_4 . До 21.04.2010 року особовий рахунок був відкритий на відповідача ОСОБА_3

01.10.2011 року між ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» та КП «Єдиний розрахунковий центр» укладено Договір №15, згідно якого ЄРЦ уповноважив ДМП «ІФТКЕ» здійснювати функції виконавця послуг з централізованого опалення і постачання гарячої води стосовно житлових будинків, які знаходяться на балансі ЄРЦ (а.с. 26).

12.12.2012 року ДМП «ІФТКЕ» було оприлюднено договір про надання послуг централізованого опалення та підігріву води (а.с. 29-32).

Таким чином будинок АДРЕСА_5 забезпечується тепловою енергією, наданою позивачем.

Судом встановлено також, що відповідно до розрахунку боргу за теплоенергію, проведеного ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго», заборгованість по оплаті за надані послуги відповідача ОСОБА_3 станом на 21.04.2010 року становить 15574,66 грн., відповідача ОСОБА_1 за період з 21.04.2010 року по 01.10.2017 року - 26135,28 грн. (а.с. 68-74).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено отримання послуг з теплопостачання відповідачем ОСОБА_3 до 21.04.2010 року у квартирі АДРЕСА_4 . Разом з тим, відповідач ОСОБА_1 не дотримався процедури відключення належної йому квартири від системи централізованого теплопостачання, як і не надав інших доказів відсутності надання послуг позивачем, а тому з нього слід стягнути заборгованість за надані послуги в межах строку позовної давності.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками з огляду на наступне.

За положеннями частини першої ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Статтями 77, 78, 81 ЦПК України передбачено, що на сторони у справі покладається обов`язок по наданню належних та допустимих доказів як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Питання надання житлово-комунальних послуг регулюються спеціальним законодавством, а саме: Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Закону України «Про теплопостачання» та Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року №630 (із змінами) (далі - Правила).

Так, ст. 322 ЦК України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.ст. 67, 162 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, електричну і теплову енергію тощо) визначається за затвердженими у встановленому порядку тарифами.

Згідно зі ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та пункту 30 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року за №630, споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно з пунктами 18, 20 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води» плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк. Плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку.

Частиною першою статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі №6-2951цс15, постанові Верховного Суду від 25.04.2018 року у справі №344/10719/16-ц).

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають також із дій осіб, які породжують ці права та обов`язки, і такою дією є надання послуг та їх отримання відповідачем.

Крім того, за змістом статей 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок по укладанню договору про надання житлово-комунальних послуг покладено законодавцем як на споживача, так і на виконавця.

Наведене спростовує доводи апелянта про те, що позивачем не доведено легітимності здійснення ним своєї господарської діяльності, за яку просить стягнути заборгованість, а договірні відносини між даним підприємством та ОСОБА_1 взагалі відсутні.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, представник відповідача у своїй апеляційній скарзі також посилається на те, що судом безпідставно стягнуто борг за надані послуги, так як квартира відповідача ОСОБА_1 відключена від мереж централізованого теплопостачання уповноваженими державними органами при виконанні рішення суду ще до її придбання останнім.

Разом з тим, питання відключення від мереж централізованого опалення та гарячого водопостачання житлових будинків регулюється Порядком відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання, затвердженим наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 22 листопада 2005 року №4 (із змінами, внесеними наказом Мінжитлокомунгоспу від 06 листопада 2007 року №169, який набув чинності з 09 грудня 2007 року) (далі - Порядок).

Вказаним Порядком встановлено, що таке відключення відбувається на підставі рішення постійно діючої міжвідомчої комісії, створеної органом місцевого самоврядування або місцевим органом виконавчої влади.

У п.п. 2.3-2.7 Порядку визначено, що отримання технічних умов може виконуватись безпосередньо заявником або відповідно до договору проектною чи проектно-монтажною організацією. Проект індивідуального (автономного) теплопостачання і відокремлення від мереж ЦО і ГВП виконує проектна або проектно-монтажна організація на підставі договору із заявником. Проект узгоджується з усіма організаціями, які видали технічні умови на підключення будинку до зовнішніх мереж. Відключення приміщень від внутрішньобудинкових мереж ЦО і ГВП виконується монтажною організацією, яка реалізує проект, за участю представника власника житлового будинку або уповноваженої ним особи, представника виконавця послуг з ЦО і ГВП та власника, наймача (орендаря) квартири (нежитлового приміщення) або уповноваженої ними особи. Роботи з відключення будинку від мереж ЦО і ГВП виконуються у міжопалювальний період. По закінченні робіт складається акт про відключення будинку від мереж ЦО і ГВП (додаток 4) і в десятиденний термін подається заявником до Комісії на затвердження. Після затвердження акта на черговому засіданні Комісії сторони переглядають умови договору про надання послуг з централізованого теплопостачання.

Разом з тим, акту за участю теплопостачальної організації, який є завершальним етапом проходження встановленої законодавством процедури відключення від мереж централізованого опалення, відповідач не надав, а тому, суд правильно вказав, що до оформлення акту про відключення від внутрішньобудинкових мереж централізованого опалення у позивача відсутні правові підстави для припинення нарахувань за послугу з централізованого опалення.

Відповідно до пунктів 25, 26, 30 пункту 3 Правил №630 відключення споживача від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства.

У разі наміру споживача припинити надання послуг з централізованого теплопостачання, останній не позбавлений можливості у передбачений законом спосіб провести відключення квартири від мереж теплопостачання.

Отже, самовільне відключення від мереж централізованого опалення не є підставою для звільнення від оплати за послуги теплопостачання.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі №6-1192цс15.

Таким чином відповідачем та його представником не надано суду доказів правомірного відключення квартири від централізованого теплопостачання. Посилання представника відповідача на Акт опису й арешту майна серії АА №380915, із якого вбачається накладення арешту та встановлення обмеження права користування нею відділом державної виконавчої служби при примусовому виконанні виконавчого листа міського суду від 19.10.2002 року про стягнення з ОСОБА_5 3000 грн. на користь держави таким вважатися не може.

Що стосується тверджень представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про те, що в рахунках за послуги ДМП «ІФТКЕ» станом на 2016-2018 роки абонентом вказана ОСОБА_3 , то такі не можуть свідчити про відсутність заборгованості за послуги теплопостачання за вказаною адресою.

Крім того, як вбачається з долученої до апеляційної скарги копії заочного рішення Івано-Франківського міського суду від 30.03.2011 року, ОСОБА_3 визнано такою, що втратила право користування жилим приміщенням в квартирі АДРЕСА_4 (а.с. 250).

Не заслуговують на увагу також посилання апелянта на те, що суд не мав права відкривати провадження за цим позовом, незаконно залучив ОСОБА_1 як співвідповідача по справі, неправомірно шукав докази з власної ініціативи та необґрунтовано розглянув справу у відсутності відповідачів і ухвалив при цьому не заочне рішення.

Із матеріалів справи вбачається, що позовна заява була подана до суду першої інстанції 17.11.2017 року. Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 20.11.2017 року було відкрито провадження по справі.

21.11.2017 року судом було направлено запит відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Управління державної міграційної служби України в Івано-Франківській області щодо надання відомостей про реєстрацію місця проживання відповідача по справі ОСОБА_3

30.11.2017 року та 18.12.2017 року судове засідання відкладалося у зв`язку із неявкою сторін по справі, 07.02.2018 року - у зв`язку з неявкою відповідача, а 14.02.2018 року - у зв`язку з перебуванням судді на лікарняному.

14.12.2017 року представником позивача було подано клопотання про витребування від Державної реєстраційної служби України в Івано-Франківській області відомостей про власників квартири за адресою: АДРЕСА_3 ; від Управління державної міграційної служби України в Івано-Франківській області - відомостей про зареєстрованих у даній квартирі осіб (а.с. 53).

Відповідно до ч. 3 ст. 32 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» для посадових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, судів, органів Національної поліції, органів прокуратури, органів Служби безпеки України, Національного банку України, Національного антикорупційного бюро України, Національного агентства з питань запобігання корупції, приватних виконавців, адвокатів, нотаріусів інформація з Державного реєстру прав у зв`язку із здійсненням ними повноважень, визначених законом, надається за суб`єктом права чи за об`єктом нерухомого майна в електронній формі шляхом безпосереднього доступу до Державного реєстру прав, за умови ідентифікації відповідної посадової особи за допомогою електронного цифрового підпису. Порядок доступу до Державного реєстру прав визначається Кабінетом Міністрів України, крім випадків, передбачених цим Законом.

Згідно сформованої суддею Татаріновою О.А. інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №113126390 від 07.02.2018 року власником квартири АДРЕСА_4 з 21.04.2010 року є ОСОБА_1 (а.с. 56-58).

12.02.2018 року представником позивача було подано клопотання про залучення до участі у справі співвідповідача ОСОБА_1 (а.с. 63) та уточнення до позовної заяви (а.с. 65-75).

Таким чином ухвалою Івано-Франківського міського суду від 19.02.2018 року було залучено до участі у справі ОСОБА_1 в якості співвідповідача до розгляду справи по суті.

Представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 була присутня в судовому засіданні 31.05.2018 року (а.с. 118-119), знайомилася з матеріалами справи (а.с. 122), подавала клопотання про перенесення розгляду справи 12.07.2018 року (а.с. 125-126), подавала відзив на позов (а.с. 144-158), була присутня в судовому засіданні 06.11.2018 року (а.с. 159-160), 11.12.2018 року (а.с. 183), 24.01.2019 року (а.с. 194-195), 18.04.2019 року (а.с. 216), повідомлена про розгляд справи на 28.05.2019 року у встановленому законом порядку, про що свідчить її підпис на розписці (а.с. 217), а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про можливість розгляду справи у відсутності відповідача та його представника на підставі поданих сторонами доказів у загальному порядку.

З огляду на викладені норми права та обставини справи апеляційний суд вважає, що у даному випадку заборгованість відповідача ОСОБА_1 перед позивачем за надані послуги теплопостачання є обґрунтованою, доказів, які б спростовували факт надання таких послуг до квартири відповідача суду не представлено. Також стороною відповідача не надано доказів неправильності здійсненого позивачем розрахунку заборгованості.

Разом з тим, в суді першої інстанції представником відповідача також заявлялося клопотання про необхідність застосування наслідків спливу строку позовної давності до даних правовідносин (а.с. 149).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

В силу ч. 1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частинами 3-5 ст. 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Таким чином суд першої інстанції вірно вирішив, що на час розгляду справи у відповідача існує заборгованість перед ДМП «ІФТКЕ» за період з квітня 2010 року по жовтень 2017 року, але оскільки позивач звернувся до суду з позовом в листопаді 2017 року, то з відповідача ОСОБА_1 підлягає стягненню на користь позивача заборгованість за послуги теплопостачання за період з 01.11.2014 року по 01.10.2017 року.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав для зміни чи скасування судового рішення, ухваленого у встановленому законом порядку.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

У зв`язку з наведеним, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду постановлено з додержанням вимог норм матеріального та процесуального права, а тому відповідно до положень ст. 376 ЦПК України підстав для скасування рішення суду не встановлено.

Щодо зазначення в апеляційній скарзі про необхідність постанолення окремої ухвали щодо судді Івано-Франківського міського суду ОСОБА_6 . з приводу винесення нею завідомо неправосудного рішення та ухвали, слід зазначити наступне.

Статтею 385 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції у випадку і в порядку, встановлених статтею 262 цього Кодексу, може постановити окрему ухвалу.

Згідно з ч. 10 ст. 262 ЦПК України суд вищої інстанції може постановити окрему ухвалу в разі допущення судом нижчої інстанції порушення норм матеріального або процесуального права, незалежно від того, чи є такі порушення підставою для скасування або зміни судового рішення.

Окрема ухвала суду є процесуальним засобом судового впливу на виявлені під час судового розгляду грубі порушення законності, а також причини та умови, що цьому сприяли.

Правовими підставами постановлення окремої ухвали є виявлені під час розгляду справи порушення матеріального або процесуального права, встановлення причин та умов, що сприяли вчиненню таких порушень.

Однак, колегія суддів вважає, що твердження представника відповідача стосовно винесення суддею суду першої інстанції завідомо неправосудного рішення та ухвали по даній справі не знайшли свого підтвердження, відтак, підстави для поставлення окремої ухвали відносно судді відсутні.

Частиною шостою ст. 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа незначної складності, то вона відноситься до малозначних справ.

За приписами п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 28 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п. 2. ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 17 вересня 2019 року.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: Г.П. Мелінишин

Л.В. Ясеновенко