ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/705/19 Справа № 183/856/16 Суддя у 1-й інстанції - Майна Г.Є. Суддя у 2-й інстанції - Єлізаренко І. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Єлізаренко І.А.

суддів Красвітної Т.П., Свистунової О.В.,

за участю секретаря Черкас Є.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 лютого 2018 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», третя особа ОСОБА_2 про визнання недійсними угод,-

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2016 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулися з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування своїх вимог ПАТ КБ «Приватбанк» посилалися на те, що 27 жовтня 2014 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт № б/н, на підставі якого банк надав відповідачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 66 634 грн. 55 коп., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості здійснюється починаючи з "1" по "25" число кожного місяця. Банк виконав всі умови підписаного договору і надав ОСОБА_1 кредит у зазначеному вище розмірі. Відповідач у порушення взятих на себе зобов'язань, своєчасно не сплачувала кредит та відсотки за користування кредитом, у зв'язку з чим станом на 09 лютого 2016 року виникла заборгованість за кредитом у розмірі 95 455 грн. 01 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 58 639 грн. 50 коп., заборгованості з процентів за користування кредитом у розмірі 10 666 грн. 43 коп., заборгованості за комісією у розмірі 23 434 грн. 94 коп., штрафу у розмірі 2 714 грн. 14 оп. На підставі викладеного, ПАТ КБ «Приватбанк» просив суд стягнути з ОСОБА_1 вказану заборгованість та судові витрати.

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернулася із зустрічним позовом до ПАТ КБ «Приватбанк», третя особа ОСОБА_2 про визнання угод недійсними.

В обґрунтування зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 посилалася на те, що заборгованість, про стягнення якої просить ПАТ КБ «Приватбанк», виникла за кредитним договором №б/н від 29 березня 2013 року. За генеральною угодою про реструктуризацію заборгованості від 27 жовтня 2014 року кредитні грошові кошти не видавалися, а була реструктуризована заборгованість позичальника за кредитним договором № б/н від 29 березня 2013 року. Позичальником за вищезазначеним кредитним договором була не вона, а - ОСОБА_2, про що у судовому засіданні 25 січня 2017 року заявив представник ПАТ КБ «Приватбанк». Зобов'язання позичальника ОСОБА_2 за кредитним договором № б/н від 29 березня 2013 року вона на себе у встановленому законом порядку не приймала та договору про переведення боргу зі ОСОБА_2 не укладала, тобто заміна боржника у зобов'язанні за вказаним кредитним договором не відбуласьяу встановленому законом порядку, а тому вона не може бути стороною і боржником за кредитним договором і, відповідно, не мала права укладати в якості позичальника додаткову угоду від 27 жовтня 2014 року до цього договору та генеральну угоду від 27 жовтня 2014 року про реструктуризацію заборгованості за цим кредитним договором. Зазначає, що вказані угоди не відповідають її внутрішній волі та справжнім намірам, оскільки вона не погоджувалася та не прийняла на себе у встановлений законом спосіб боргу ОСОБА_2, а їх підписання відбулось внаслідок помилки у правовій природі угод. На підставі викладеного, ОСОБА_1 просила суд визнати недійсними додаткову угоду до кредитного договору № б/н від 29 березня 2013 року та генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт, укладені 27 жовтня 2014 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк».

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 лютого 2018 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Частково задоволено зустрічний позов ОСОБА_1 до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання недійсними угод. Визнано недійсною Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до умов та правил надання продукту кредитних карт, укладену 27 жовтня 2014 року між ОСОБА_1М.(РНОКПП НОМЕР_1, Дніпропетровська область, м. Новомосковськ, вул. Декабристів, 47) та ПАТ КБ «Приватбанк»(, м. Київ, вул. Грушевського, 1д). В іншій частини вимог за зустрічним позовом відмовлено. Стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» (, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1д) на користь ОСОБА_1М.(РНОКПП НОМЕР_1, Дніпропетровська область, м.Новомосковськ, вул. Декабристів, 47) судовий збір у розмірі 320 грн.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «Приватбанк» просить рішення суду від 21 лютого 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення, про задоволення позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк», та відмовити у задоволенні зустрічних вимог ОСОБА_1, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1054 ЦК України.

Згідно ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч.1 ст. 626, ч.1 ст. 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Договір приєднання може бути змінений або розірваний на вимогу сторони, яка приєдналася, якщо вона позбавляється прав, які звичайно мала, а також якщо договір виключає чи обмежує відповідальність другої сторони за порушення зобов'язання або містить інші умови, явно обтяжливі для сторони, яка приєдналася. Сторона, яка приєдналася, має довести, що вона, виходячи зі своїх інтересів, не прийняла б цих умов за наявності у неї можливості брати участь у визначенні умов договору.

Відповідно до ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ст. 639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

З матеріалів справи вбачається, 27 жовтня 2014 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 була укладена генеральна угода про реструктуризацію заборгованості та приєднання до умов та правил надання продукту кредитних карт (а.с.151-152).

У преамбулі до генеральної угоди зазначено, що ця угода між сторонами укладається з метою створення сприятливих умов для виконання позичальником зобов'язань по кредитному договору № б/н від 29 березня 2013 року (по тексту угоди - "договір 1"). За змістом генеральної угоди від 27 жовтня 2014 року сторони узгодили по договору 1 (кредитному договору № б/н від 29 березня 2013 року): зменшити розмір заборгованості, що виникла у період з дати надання позичальнику кредиту, а саме: проценти на 0,0 грн., комісію на 0,0 грн., пеню на 2 714 грн. 14 коп., штраф на 0,0 грн.; визначили розмір заборгованості по договору у розмірі 74 734 грн. 56 коп. та дату кінцевого погашення заборгованості по договору - 31 жовтня 2016 року

Зі змісту генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості від 27 жовтня 2014 року вбачається, що правовідносини між банком та ОСОБА_1 існували ще до моменту вчинення цього правочину та виникли з кредитного договору № б/н від 29 березня 2013 року, укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2

З листа № 20.1.0.0.0/7-20160803/2750 від 26 серпня 2016 року ПАТ КБ «Приватбанк» вбачається, що згідно генеральної угоди від 27 жовтня 2014 року грошові кошти не видавалися, а було проведено зменшення розміру заборгованості, а саме пені на 2 714 грн. 14 коп. (а.с.59, 60).

Банком, на підтвердження своїх вимог, надано суду анкету-заяву ОСОБА_1 про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 23 червня 2011 року, в якій не зазначено, що ОСОБА_1 виявила бажання на отримання кредиту у певному розмірі (а.с.65,66).

Однак, вказана Анкета-заява не містить істотних умов, притаманних кредитному договору (зокрема, предмет, розмір кредиту, строк повернення кредиту або строк користування ним).

Також ПАТ КБ «Приватбанк» надали копії: заяви СПД ОСОБА_2 від 29 березня 2013 року про відкриття поточного рахунку та картки із зразками підпису; заяви СПД ОСОБА_2 на відкриття рахунку; заяви СПД ОСОБА_2 про приєднання до умов та правил надання банківських послуг від 29 березня 2013 року, підписанням якої ОСОБА_2 висловив свою згоду з умовами та правила надання банківських послуг, тарифами банку, які разом з анкетою складають договір банківського обслуговування (а.с.120, 121, 122, 123).

Однак, кредитного договору № б/н від 29 березня 2013 року, укладеного з ОСОБА_1, як з позичальником, ПАТ КБ «Приватбанк» суду не надано.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 29 січня 2019 року витребувалися у ПАТ КБ «Приватбанк» докази, а саме: оригінал кредитного договору б/н від 19 березня 2013 року, заборгованість за яким була реструктуризована генеральною угодою від 27 жовтня 2014 року; генеральну угоду від 27 жовтня 2014 року, укладену між ОСОБА_1 до ПАТ КБ «Приватбанк» та приєднання до умов та правил надання продукту кредитних карт; оригінал додаткової угоди про переведення боргу від 27 жовтня 2014 року, укладеної між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, до кредитного договору б/н від 19 березня 2013 року; документи, які підтверджують отримання кредитних коштів, що надавались за кредитним договором б/н від 19 березня 2013 року та генеральною угодою від 27 жовтня 2014 року (а.с.227, 228).

Вказана ухвала апеляційного суду була отримана ПАТ КБ «Приватбанк», однак суду витребувані докази не надані, про причини щодо неможливості їх надання також не повідомлялося (а.с.234-236).

З генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості від 27 жовтня 2014 року вбачається, що зобов'язання позичальника з повернення кредиту виникли з кредитного договору № б/н від 29 березня 2013 року, але ПАТ КБ «Приватбанк» належних доказів того, що кредитний договір №б/н від 29 березня 2013 року, за яким виникла заборгованість, укладався саме з відповідачем ОСОБА_1 суду не надано.

Таким чином, банком не доведено, що ОСОБА_1 є стороною (позичальником, боржником) кредитного договору № б/н від 29 березня 2013 року і кредитні кошти від банку саме за цим договором вона отримувала.

Відповідно ст. 520 ЦК України боржник у зобов'язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 521 ЦК України визначає, що форма правочину щодо заміни боржника у зобов'язанні визначається відповідно до положень статті 513 цього Кодексу, з якої слідує, що правочин щодо заміни боржника у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання.

Згідно з ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі, а тому правочин щодо заміни боржника у зобов'язанні, що виникло з кредитного договору, повинен вчинятись у письмовій формі.

Таким чином, заміна боржника (позичальника) у зобов'язанні за кредитним договором № б/н від 29 березня 2013 року можлива лише на підставі договору про переведення боргу, укладеного між первісним та новим боржником, вчиненого у письмовій формі, та за наявності згоди кредитора.

В матеріалах справи наявні надані ПАТ КБ «Приватбанк» заяви СПД ОСОБА_2 від 29 березня 2013 року про відкриття поточного рахунку та картки із зразками підпису; заяви СПД ОСОБА_2 на відкриття рахунку; заяви СПД ОСОБА_2 про приєднання до умов та правил надання банківських послуг від 29 березня 2013 року, підписанням якої ОСОБА_2 висловив свою згоду з умовами та правила надання банківських послуг, тарифами банку, які разом з анкетою складають договір банківського обслуговування (а.с.120, 121, 122, 123).

Однак, ПАТ КБ «Приватбанк» не надано жодних доказів на підтвердження того, що кредитний договір №б/н від 29 березня 2013 року, за яким виникла заборгованість, укладався саме з відповідачем ОСОБА_1

Також не надано доказів на підтвердження переведення боргу за кредитним договором №б/н від 29 березня 2013 року, який був укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2, на відповідача ОСОБА_1, як на нового боржника у зобов'язаннях за цим договором.

Отже, судом встановлено, що ОСОБА_1 не є позичальником та не є боржником за кредитним договором № б/н від 29 березня 2013 року, і за генеральною угодою від 27 жовтня 2014 року їй кредитні грошові кошти не надавалися, а тому відсутні правові підстави для стягнення з ОСОБА_1ї заборгованості за кредитним договором.

Щодо зустрічних позовних вимог ОСОБА_1, слід зазначити відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 203 ЦК України передбачено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

З огляду на вищевикладене, судом встановлено, що ОСОБА_1 не є позичальником та не є боржником за кредитним договором № б/н від 29 березня 2013 року, та за генеральною угодою від 27 жовтня 2014 року їй кредитні грошові кошти не надавалися, а тому відсутні правові підстави для стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості та приєднання до умов та правил надання продукту кредитних карт від 27 жовтня 2014 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» не укладалася у встановленому законом порядку, ОСОБА_1 зазначену Угоду не підписувала, а тому суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про часткове задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 в цій частині.

Посилання в апеляційній скарзі банку на невідповідність висновків суду обставинам справи є необґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права є безпідставними та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи зводяться до переоцінки висновків рішення суду, тлумачення норм права.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга відхиленню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» - залишити без задоволення.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 лютого 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя

Судді