Справа № 308/1352/19
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 лютого 2019 року м. Ужгород

Суддя Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області Фазикош О.В. розглянувши матеріали скарги ОСОБА_1, на бездіяльність державного виконавця та зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із скаргою на бездіяльність державного виконавця та зобов'язання вчинити певні дії.

Відповідно до вимог ст.450 ЦПК України скарга розглядається за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються.

Скарга має відповідати загальним вимогам щодо форми та змісту позовної заяви, передбаченим положеннями ЦПК, та містити відомості, перелічені п. 4 ст. 74 Закону «Про виконавче провадження», зокрема зміст оскаржуваних рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби та норму закону, яку порушено, а також обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.

З 15.12.2017 року внесено зміни до Цивільно-процесуального кодексу України. Відповідно до вимог п.9 Розділу XIII Перехідні положення справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно ч. 9 ст. 10 ЦПК України, якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

У разі відсутності спеціальної норми щодо вирішення певних питань, що виникають при розгляді скарг на рішення, дії або бездіяльність посадових осіб державної виконавчої служби, при розгляді таких скарг мають застосовуватися положення ЦПК, якими врегульовано аналогічні питання.

Положення статі, що визначає підстави залишення позовної заяви без руху викладені в ст.121 ЦПК України ( в редакції закону до 15.12.2017 року) кореспондуються з нормою ст. 185 ЦПК України.

Ст.185 ЦПК України визначено, що суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175і177цього Кодексу, протягом пяти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Таким чином, якщо скарга за формою і змістом не відповідає загальним вимогам щодо форми та змісту позовної заяви, передбачених положеннями ЦПК, а саме ст.ст.175, 177 ЦПК України то застосовуються положення статті 185 ЦПК України.

Дослідивши матеріали скарги вважаю, що така підлягає залишенню без руху, оскільки подана з порушенням вимог ст.ст. 175, 177, ЦПК України.

Відповідно до п.2 ч.3 ст. 175 ЦПК України, повне найменування (для юридичних осіб) або ім'я (прізвище, ім'я та по батькові - для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), а також реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості позивачу відомі), відомі номери засобів зв'язку, офіційної електронної адреси та адреси електронної пошти.

В порушення вказаної норми заявником не зазначено усіх сторін виконавчого провадження, а відповідно і відомостей про них. Відсутні і відомості відносно державного виконавця, бездіяльність якого оскаржується.

Відповідно до п.5 ч. 3 ст. 175 ЦПК України передбачає, що в позовній заяві має бути виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини. Згідно ч.ч 1,2 ст. 177 ЦПК України, позивач повинен додати до позовної заяви її копії та копії всіх документів, що додаються до неї, відповідно до кількості відповідачів і третіх осіб.

З дослідженої скарги та доданих до неї документів, встановлено, що ОСОБА_1, не додано скарги та додатків до неї для інших сторін виконавчого провадження.

Окрім того, заявником не чітко викладено зміст вимог і обставин, якими обґрунтовує свої вимоги.

З прохальної частини скарги вбачається, що скаржник просить суд визнати вимоги державного виконавця Ужгородської МВ державної виконавчої служби ГТУЮ у Закарпатській області Венжега М.Р., незаконними та зобов'язати вчинити ним необхідні дії щодо винесення постанови про зняття арешту з майна і вилучити арешт з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

При цьому у скарзі не вказано в якому процесуальному порядку звертається до суду.

Зі змісту скарги вбачається, що 29.08.2018 року був укладений між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс груп»» договір про відступлення прав за іпотечним договором, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Данич О.Ф., за реєстровим № 2199. Відповідно до умов договору ОСОБА_1 є новим іпотеко держателем та / або кредитором за договором іпотеки №014/4030/74/26573 від 09 червня 2006 року, що укладений між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» та позичальником ОСОБА_4.

Зі змісту заяви та доданих документів до неї вбачається, що постановою від 04.12.2018 року про стягнення з ОСОБА_4 на користь держави виконавчого збору в сумі 61575,74 гривень, державним виконавцем Ужгородського міського відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Закарпатській області при примусовому виконанні постанови №56431952 від 29.11.2018 року що видав Ужгородський МВ ДВС ГТУЮ у Закарпатській області про повернення виконавчого листа №301/206/14 від 10.04.2014 року виданого Іршавським районним судом Закарпатської області накладено арешт на все майно що належить боржнику ОСОБА_4.

Відповідно до вимог ст.447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Стаття 448 ЦПК України, передбачає, що скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Так, з матеріалів що додано до скарги вбачається, що виконавчий лист, на підставі якого було відкрито виконавче провадження видано Іршавським районним судом у справі за №301/206/14-ц за позовом ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_4, про стягненя боргу за договором кредиту.

Згідно ч.1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Водночас, ч.2 ст. 74 зазначеного Закону передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

З наведених норм вбачається, що Законом України «Про виконавче провадження» встановлено спеціальний порядок судового оскарження рішення, дії чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця щодо накладення штрафу, згідно з яким відповідні спори відносяться до юрисдикції адміністративних судів та підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.06.2018 року у справі № 921/16/14-г/15.

Таким чином, в поданій скарзі не викладені обставини, якими обґрунтовує заявник своє право вимоги та правові підстави звернення до суду відповідно до норм матеріального та процесуального права, а тому не визначено характер заяви та не окреслено його предмет.

Суд не може вийти за межі вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову (заяви, скарги).

Дослідивши матеріали скарги, вважаю, що така підлягає залишенню без руху, оскільки подана з порушенням вимог ст.ст.175, 177 ЦПК України. А тому з огляду на викладене приходжу до переконання, що без зазначення наведених вище обставин, вирішити питання про відкриття провадження у справі неможливо, вважаю за необхідне подану до суду скаргу залишити без руху та надати скаржнику строк для усунення недоліків скарги з подачею її до суду в новій редакції з врахуванням вимог ст.ст. 175, 177 ЦПК України.

Згідно ст. 185 ЦПК України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених устаттях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п'яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Враховуючи наведене вважаю, що провадження у справі неможливо відкрити до усунення вказаних недоліків.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) виходить з того, що реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції прозахист правлюдини іосновоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури. На відміну від права на справедливий суд, право на доступ до суду не є абсолютним. Воно може бути обмежено, зокрема задля забезпечення нормального функціонування судової системи. Ще у справі Trukh v. Ukraine ((dec.), no. 50966/99, 14 October 2003) Європейський суд дав оцінку застосуванню процесуальних обмежень у вигляді обовязку сплатити мито, надати копії документів у певній кількості та направити звернення до конкретного суду. Європейський суд не виявив жодних підстав вважати, що застосування згаданих процесуальних обмежень у цій конкретній справі було свавільним чи невиправданим.

Право на звернення в суд не є абсолютним і на цьому неодноразово зауважував Європейський суд з прав людини, оскільки певна визначена процедура звернення за захистом свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права повинна бути передбачена нормами національного законодавства. І за таких обставин кожна особа, звертаючись до суду із позовом, повинна його (цього порядку) дотримуватися (рішення «Голдер проти Великої Британії» від 21 грудня 1975 року).

За таких обставин скаргу необхідно залишити без руху та надати заявнику час, достатній для усунення вищезазначених недоліків шляхом оформлення скарги до суду з врахуванням вимог ст.ст. 175, 177 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 185, 258-260, 447, 450 ЦПК України, суддя, -

ПОСТАНОВИВ:

Подану скаргу ОСОБА_1, на бездіяльність державного виконавця та зобов'язання вчинити певні дії - залишити без руху.

Повідомити позивача про необхідність виправити зазначені недоліки позовної заяви протягом трьох днів з дня отримання копії даної ухвали. Роз'яснити, що інакше заява буде вважатися неподаною та повернута заявнику. Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду О.В. Фазикош