Справа № 161/5218/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Гринь О. М.
Провадження № 22-ц/802/393/19 Категорія: 2 Доповідач: Матвійчук Л. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 квітня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Матвійчук Л.В.,

суддів - Русинчука М.М., Федонюк С.Ю.,

з участю секретаря - Лимаря Р.С.,

представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства "ВіЕс Банк"(правонаступником якого є АТ «Таскомбанк») до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 серпня 2016 року

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2015 року ПАТ «ВіЕс Банкк» звернулось в суд з даним позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_3, обґрунтовуючи його тим, що 25 вересня 2008 року між ВАТ «Фольксбанк» правонаступником якого є ПАТ «ВіЕсБанк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № KF 52552 про надання кредиту на суму 50 000,00 доларів США строком на 15 років з кінцевим строком погашення не пізніше 24.09.2023 року зі сплатою 13,5 % річних за користування кредитом в порядку і на умовах, визначених Кредитним договором. Зазначає, що позивачем умови кредитного договору виконано та надано кредит на суму та на умовах визначених кредитним договором, що підтверджується розпорядженням по договору № 52552 від 26.09.2008 року та заявою на видачу готівки № 1789_8 від 26.09.2008. Для забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 25 вересня 2008 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 було укладено договір поруки № РО 95701, згідно з умовами якого ОСОБА_3 являється поручителем по зобов'язаннях ОСОБА_1 та відповідає солідарно в повному обсязі за зобов'язаннями боржника по кредитному договору.

Відповідач ОСОБА_1 свої зобов'язання щодо погашення кредитної заборгованості за вказаним договором не виконала і станом на 25.03.2015 року загальна сума заборгованості за кредитним договором становить 37 590,48 доларів США, з яких: 35 419,53 долари США - основний борг, 2 013,10 доларів США - нараховані та несплачені відсотки за користування кредитними коштами, 157,85 доларів США - пеня в розмірі подвійної облікової ставки.

Просить суд, стягнути солідарно з відповідачів в користь ПАТ «ВіЕс Банк» кредитну заборгованість в розмірі - 37 590,48 доларів США, що станом на 25.03.2015 становить 875 401,23 гривень та судові витрати пов'язані з розглядом справи.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 серпня 2016 року позов задоволено.

Ухвалено стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» заборгованості по кредитному договору № KF 52552 від 25.09.2008 року в розмірі 37 590,48 (тридцять сім тисяч п'ятсот дев'яносто доларів 48 центів) доларів США що станом на 25.03.2015 становить 875 401 (вісімсот сімдесят п'ять тисяч чотириста одну) гривню 23 копійки.

Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в користь Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» судовий збір в розмірі 3 654 (три тисячі шістсот п'ятдесят чотири) грн. 00 коп., по 1827 (одній тисячі вісімсот двадцять сім) грн. 00 коп. з кожного.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1, покликаючись на порушення та неправильне застосування норм матеріального і процесуального права неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи просить скасувати це рішення суду та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Колегія суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 25.09.2008 року між ВАТ «Фольксбанк» правонаступником якого є ПАТ «ВіЕсБанк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № KF 52552 про надання кредиту на суму 50 000,00 доларів США строком на 15 років з кінцевим строком погашення не пізніше 24.09.2023 року зі сплатою 13,5 % річних за користування кредитом в порядку і на умовах, визначених Кредитним договором (а.с. 8-16).

Позивачем умови кредитного договору виконано та надано кредит на суму та на умовах визначених кредитним договором, що підтверджується розпорядженням по договору № 52552 від 26.09.2008 року та заявою на видачу готівки № 1789_8 від 26.09.2008 року.

Для забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 25 вересня 2008 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 було укладено договір поруки № РО 95701, згідно з умовами якого ОСОБА_3 являється поручителем по зобов'язаннях ОСОБА_1 та відповідає солідарно в повному обсязі за зобов'язаннями боржника по кредитному договору.

Станом на 25.03.2015 року загальна сума заборгованості за кредитним договором становить 37 590,48 доларів США, що становить 875 401,23 гривень з яких: 35 419,53 долари США - основний борг, 2 013,10 доларів США - нараховані та несплачені відсотки за користування кредитними коштами, 157,85 доларів США - пеня в розмірі подвійної облікової ставки, що підтверджується письмовим розрахунком заборгованості (а.с. 19).

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Стаття 530 ЦК України визначає, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

Згідно п. 3 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Частиною першою статті 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

З огляду на те, що в порушення умов кредитного договору та вимог ст.ст. 526, 1054 ЦК України, відповідачем ОСОБА_1 умови кредитного договору належним чином не виконувались, висновок суду про стягнення з неї та поручителя ОСОБА_3 на користь банку кредитної заборгованості, що складається з основного боргу, нарахованих відсотків та пені є правильним, підтверджується наявними у справі доказами та узгоджується з нормами матеріального права.

Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За умовами кредитного договору KF 52552 від 25.09.2008 року сторони погодили погашення кредиту щомісячно частинами в термін не пізніше останнього робочого дня місяця. Процент за користуванням кредитом встановлюється в розмірі 13,5 % річних.

Відтак, у межах строку кредитування відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами не пізніше останнього робочого дня кожного місяця.

Як встановлено судом, позичальник свої зобов'язання за договором належним чином не виконувала, що стало підставою для звернення банку 23 лютого 2015 року з вимогою дострокового повернення кредиту протягом 30 календарних днів з дати одержання цього повідомлення, але в будь - якому випадку не пізніше 45 календарних днів з дня направлення банком цього повідомлення. Дане повідомлення направлено банком позичальнику ОСОБА_1 23.02.2015 року та повернулось без вручення з відміткою «за терміном зберігання»(а.с. 20-23). Отже, у кредитодавця право на нарахування процентів за користування кредитом та штрафних санкцій припинилось 11 квітня 2015 року(після спливу 45 днів), а з позовом до суду про стягнення кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами, а також пені банк звернувся 03 квітня 2015 року та просив стягнути заборгованість за кредитом станом на 25 березня 2015 року.

З огляду на викладене, покликання в апеляційній скарзі на висновки викладені в Постанові Великої Палати Верховного суду у справі № 444/9519/12, щодо припинення права у кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти після пред'явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, як підставу для відмови у позові є безпідставними.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не було враховано, що відповідачем сплачено повністю заборгованість за кредитним договором до винесення повторного заочного рішення від 25.08.2016 року не заслуговують на увагу, оскільки відповідачем такі докази не подавались як суду першої інстанції так і суду апеляційної інстанції як при поданні апеляційної скарги та до постановлення ухвали про закінчення підготовки та призначення справи до розгляду в суді апеляційної інстанції. Як пояснив представник відповідача в суді апеляційної інстанції, що довідка банку про погашення заборгованості за кредитним договором у відповідача відсутня.

Таким чином, місцевий суд в даному випадку правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення.

Зміст оскаржуваного судового рішення та доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 серпня 2016 року в даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді