Головуючий у 1 інстанції Демидова В.К.
Суддя доповідач Тимченко О.О.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2019 року

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Тимченко О.О.,

суддів: Корчистої О.І., Папоян В.В.,

за участю секретаря судового засідання: Ситніка Д.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Донецького апеляційного суду в м. Бахмуті цивільну № 234/19438/18 за позовною заявою ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в Донецькій області, прокуратури Донецької області про відшкодування шкоди, завданої незаконним рішенням, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ,

на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 01 березня 2019 року (суддя Демидова В.К.), ухваленого в приміщенні Краматорського міського суду Донецької області, повне судове рішення складено 11 березня 2019 року,-

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом в обґрунтування якого послався на те, що 03 травня 2013 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено свідчення про нібито виявлення незаконного діючого пункту прийому металобрухту за адресою: АДРЕСА_1 та 1а, під реєстраційним номером №00001244, правова кваліфікація ч. 1 ст. 213 КК України, орган досудового розслідування Центрально-Міський РВ Макіївського МУ ГУМВС України в Донецькій області. Підставою для внесення свідчень до ЄРДР послугували матеріали, відповідно до яких за адресою: м АДРЕСА_2 Макіївка -55, вул. Айвазовського 1 та 1а, де він зареєстрований було незаконно вилучено: 11 621 кілограм міді, 442, 26 кілограм алюмінію, 180 кілограм лому чорного металу, ваги у кількості 3-х штук, 7 760 грн., дві золоті обручки. Під час проведення обшуку були пошкоджені двері та інше майно, яке знаходиться на окупованій території, а тому не може бути оцінено. У період з 2013 та 2016 роки він був змушений їздити до м. Києва на особистий прийом до керівництва МВС та прокуратури України. А після того, як 29 серпня 2013 року слідчий суддя Гірницького району м. Макіївки визнав дії слідчих щодо вилучення майна під час проведення обшуку - 3 травня 2013 року, незаконними і зобов`язав слідчого повернути це майно, йому - 29 серпня 2013 року було повідомлено про підозру у скоєнні правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 213 КК України. 30 серпня 2013 року був складений обвинувальний акт. 15 квітня 2014 року вироком гірницького районного суду м. Макіївки Донецької області його визнано винним у скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 213 КК України та призначено покарання у вигляді штрафу у розмірі 700 неоподаткованих мінімумом доходів громадян (11 900 грн.)

Ухвалою Апеляційний суд Донецької області від 19 серпня 2014 року вирок Гірницького районного суду міста Макіївки Донецької області від 15 квітня 2015 року відносно ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , скасовано. Апеляційне провадження відносно ОСОБА_1 та ОСОБА_2 закрито за не встановленністю достатніх доказів для доведення їх вини і вичерпаності можливості їх отримання. Не погодившись з цим рішенням, прокуратура тричі направляла до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ касаційні скарги. Двічі суд відмовляв у відкритті касаційного провадження. І лише тоді, коли касаційну скаргу підписав заступник Генерального прокурора України, 25 січня 2016 року касаційне провадження було відкрито. 31 травня 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 19 серпня 2014 року скасовано через те, що воно постановлена без участі прокурора, а справу направлено на новий розгляд до апеляційного суду Донецької області. 19 жовтня 2017 року сторона обвинувачення надала суду постанову про відмову від звинувачення. 20 жовтня 2017 року ухвалою Краматорського міського суду кримінальне провадження № 00001244 від 03 травня 2013 року за обвинуваченням ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 213 КК України закрито на підставі п.2 ч.2 ст.284 КПК України, у зв`язку з відмовою прокурора від підтримки державного обвинувачення. Ухвалою Апеляційного суду Донецької області 21 грудня 2017 ухвалу Краматорського міського суду від 20 жовтня 2017 року залишено без змін. 22 листопада 2018 року ухвалою Верховний Суд України відмовлено у відкриті касаційного провадження. Таким чином, йому незаконно було повідомлено про підозру, його незаконно було засуджено. Вважає, що незаконними діями правоохоронних органів та суду йому було завдана моральну шкоду, яка полягає у фізичному болю та стражданнях, які він зазнав під час усього часу розслідування кримінального провадження, та слухання справи у суді протягом 4-х років; у душевних стражданнях, які він зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього, членів сім`ї та близьких родичів; у приниженні його честі, гідності та ділової репутації.

Просив стягнути з Державного казначейства України на його користь 500 000 гривень на відшкодування моральної шкоди за рахунок Державного бюджету України шляхом списання у безспірному порядку вказаної суми на його особистий рахунок.

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 01 березня 2019 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в Донецькій області, прокуратури Донецької області про відшкодування шкоди, завданої незаконним рішенням, діями чи бездіяльністю попереднього слідства, прокуратури та суду відмовлено.

Не погодившись з зазначеним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій ставить питання про скасування рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 01 березня 2019 року та ухвалення нового про задоволення його позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги послався на обставини викладені в позовній заяві та додатково зазначив, що суд першої інстанції при розгляду справи допустив порушення норма матеріального та процесуального права, не дослідив всі надані ним доказі та не надав їй належної правової оцінки. Не врахував, що у постанові прокурора про відмову від обвинувачення у кримінальному провадженні від 19 жовтня 2017 року, останній зазначає, що прокурор який підтримував стосовно нього державне обвинувачення, після дослідження усіх доказів, дійшов до переконання, що пред`явлення останньому обвинувачення не підтверджується. Таким чином, фактично кримінальна справа була закрита у зв`язку з недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні злочину. Зазначена підстава по своєї суті є реабілітуючою, що на підставі п. 2 ч.1 ст. 2 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є підставою для відшкодування шкоди.

Головним управлінням Національної поліції в Донецькій області надано відзив на апеляційну скаргу позивача в якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Краматорського міського суду Донецької області від 01 березня 2019 року без змін.

В обґрунтування доводів відзиву зазначив, що позивач вже звертався до суду із аналогічним позовом з тим самих підстав по справі № 234/11829/15-ц. Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 26 грудня 2016 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок незаконних дій органів в досудового слідства, прокуратури та суду. Оскільки вже існував спір між позивачем та відповідачами про стягнення моральної шкоди з тих самих підстав, то позов ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, прокуратури Донецької області, Головного управління Національної поліції в Донецькій області про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю попереднього слідства прокуратури та суду повинен бути залишений без розгляду. Зазначає, що скаржник помилково посилається на те, що суд першої інстанції знехтував судовою практикою та не дотримався вимог ст. 229 ЦПК України, не дослідив певним чином матеріали справи. Позивач помилково вважає, що він має право на відшкодування маральної шкоди внаслідок незаконних дій органів досудового слідства, прокуратури та суду. Позивач притягався до кримінальної відповідальності органами досудового слідства Центрально-Міського РВ Макіївського МУ ГУМВС України в Донецькій області, не ГУНП в Донецькій області. За наслідками розгляду судами кримінальної справи по відношенню до ОСОБА_1 не було винесено виправдовувального вироку, який є обов`язковою умовою для відшкодування моральної шкоди. Вважає, що судом першої інстанції правомірно було відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Відзив на апеляційну скаргу іншими учасниками справи не надано.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Позивач в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити.

Представник ГУНП в Донецькій області в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином, від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності (а.с. 205).

Представники прокуратури Донецької області в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечували, просили її відхилити.

Представник Державної казначейської служби України в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином, про що свідчать данні з сайту Укрпошти, про отримання останнім судової повістки (а.с. 212).

Апеляційний суд вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, що не з`явились, оскільки відповідно до вимог ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню за таких підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що у ОСОБА_1 відсутні передбачені законом підстави для відшкодування моральної шкоди, оскільки кримінальне провадження відносно ОСОБА_1 закрито з інших підстав, а саме через відмову прокурора від державного обвинувачення (п. 2 ч. 2 ст. 284 КПК України), які не дають підстав для відшкодування моральної шкоди відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Проте погодитись з таким висновком суду першої інстанції не можливо з наступних підстав.

Згідно статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди і відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Разом з тим згідно з частиною другою статті 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Положеннями частин першої, другої, сьомої статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Згідно із пунктом 1 статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 цього Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає в тому числі і у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається із матеріалів справи, що відносно ОСОБА_1 проводилось досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0001244 за ч. 1 ст. 213 КК України.

29 серпня 2013 року у вказаному провадженні позивачу повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 213 КК України.

30 серпня 2013 року зазначене кримінальне провадження спрямовано до Гірницького районного суду м. Макіївки Донецької області з обвинувальним актом.

Вироком Гірницького районного суду м. Макіївки Донецької області від 15 квітня 2014 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочину за ч. 1 ст. 213 КК України та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 11 900 грн.

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 19 серпня 2014 року скасовано вирок суду першої інстанції, кримінальне провадження відносно ОСОБА_1 закрито за п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з невстановленістю достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпання можливості їх отримати.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 травня 2016 року ухвалу суду апеляційної інстанції скасовано, справу направлено на новий апеляційний розгляд.

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 19 жовтня 2016 року вирок Гірницького районного суду м. Макіївки Донецької області від 15 квітня 2014 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до Краматорського міського суду Донецької області.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції прокурор 19 жовтня 2017 року відмовився від підтримання державного обвинувачення, про що надав відповідну постанову.

Ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 20 жовтня 2017 року кримінальне провадження відносно ОСОБА_1 закрито на підставі п. 2 ч. 2 ст. 284 КПК України у зв`язку з відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення.

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 21 грудня 2017 року ухвалу Краматорського міського суду Донецької області від 20 жовтня 2017 року про закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишено без змін.

Суд першої інстанції обґрунтовуючи відмову в задоволені позовних вимог ОСОБА_3 виходив з того, що статтею 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачені підстави, які дають право на відшкодування моральної шкоди, серед яких відсутня така підстава, як відмова прокурора від обвинувачення.

Як вбачається з ухвали Краматорського міського суду Донецької області від 20 жовтня 2017 року, прокурор як підставу відмови від державного обвинувачення, зазначає, що під час судового слідства, за результатами дослідження всіх обставин кримінального провадження, оцінки досліджених в судовому засіданні доказів, не встановлені достатні докази для доведення в суді винуватості ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 213 КК України.

Тобто, прокурор відмовився від державного обвинувачення саме з підстави не встановлення достатніх доказів для доведення в суді винуватості позивача. Така підстава є реабілітуючою по своїй суті та передбачена п. 2 ч.1 ст. 2 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» як підстава для відшкодування шкоди.

Аналогічна правова позиція викладено в Постанові Верховного Суду від 24 квітня 2019 року, справа № 613/158/17.

Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про відсутність у ОСОБА_1 підстав для відшкодування моральної шкоди, доводи апеляційної скарги в цій частині є обґрунтованими.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнового) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних або фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають:наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші підстави, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до п.2 ч.2 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт.

Відповідно до ч.5 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Статтями 3,4 Закону визначено, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Відповідно до ч.2 ст. 1 Закону, у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду.

Дійсно, протягом тривалого періоду, а саме з 29 серпня 2013 року по 21 грудня 2017 року (дата постановлення ухвали Апеляційним судом Донецької області) ОСОБА_1 був вимушений регулярно приймати участі у слідчих діях та судових засіданнях, витрачаючи на це час, що вимагало від нього додаткових зусиль необхідних для організації життя. Сам факт знаходження під кримінальним переслідуванням мали для нього та його родини стресові наслідки він був змушений захищатись від пред`явленого обвинувачення, що призводило до цілком природних хвилювань.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 має право на відшкодування завданої йому моральної шкоди, при цьому вважає, що шкода була завдана в період перебування під слідством та судом з 29 серпня 2013 року (повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення) по 21 грудня 2017 року(дата постановлення ухвали Апеляційним судом Донецької області).

Вирішуючи питання про розмір відшкодування, суд виходить з наступного.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).

Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Тобто, законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати.

В п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди зазначено, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Згідно із правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, відповідно до частини 3 статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому при вирішенні цього питання необхідно виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Таким чином, розмір відшкодування моральної шкоди необхідно розраховувати, виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, що на час розгляду справи становить 4 173 грн. згідно зі ст.8 Закону України «Про державний бюджет України на 2019 рік».

Згідно з пунктом 1-1 частини першої статті 2 Закону встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів є підставою для виникнення права на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом.

За приписами пункту 14 частини першої статті 3 КПК України притягнення до кримінальної відповідальності - це стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення.

Відповідно до частин першої та другої статті 42 КПК України підозрюваним є особа, якій у порядку, передбаченому статтями 276-279 цього Кодексу, повідомлено про підозру, особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, або особа, щодо якої складено повідомлення про підозру, однак його не вручено їй внаслідок невстановлення місцезнаходження особи, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень. Обвинуваченим (підсудним) є особа, обвинувальний акт щодо якої переданий до суду в порядку, передбаченому статтею 291 цього Кодексу.

У частині першій статті 278 КПК України визначено, що письмове повідомлення про підозру вручається в день його складення слідчим або прокурором, а у випадку неможливості такого вручення - у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень.

У пунктах 1.1, 1.2 Рішення Конституційного Суду України від 27 жовтня 1999 року у справі № 1-15/99 зазначено, що кримінальна відповідальність настає з моменту набрання законної сили обвинувальним вироком суду. Притягнення до кримінальної відповідальності, як стадія кримінального переслідування, починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчиненні злочину.

Таким чином, період перебування під слідством та судом у спірних правовідносинах має бути обрахований за час, починаючи з моменту вручення позивачу письмового повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення до набрання остаточного рішення суду у справі законної сили.

Враховуючи зазначене суд вважає, що період перебування під слідством та судом у спірних правовідносинах має бути обрахований за час, починаючи з моменту вручення позивачу письмового повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення 29 серпня 2013 року до набрання ухвалою суду законної сили 21 грудня 2017 року (дата постановлення ухвали Апеляційним судом Донецької області).

Отже, розмір відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 визначається з мінімальної заробітної плати в розмірі 4 173 грн. за період з моменту повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення - з 29 серпня 2013 року до набрання ухвалою суду законної сили 21 грудня 2017 року, що загалом становить: 4 173,00 грн. * 51 місяць 22 дня = 215 784,48 грн.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди апеляційний суд враховує характер та обсяг душевних страждань позивача за час перебування під слідством протягом 51 місяця 22 днів, приниженням честі та гідності у зв`язку із звинуваченням у вчиненні злочину, вимушеним перебуванням у м. Макіївка в період проведення АТО, однак, заявлений позивачем розмір відшкодування в сумі 500 000 грн. є занадто великим. Посилання позивача, як на обґрунтування моральної шкоди, на завдання йому фізичного болю та страждань, а також на приниження ділової репутації не підтверджене жодними доказами. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

З врахуванням викладеного, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості апеляційний суд вважає за необхідне стягнути на користь позивача у відшкодування моральної шкоди - 215 784,48 грн.

Згідно зі статтею 2 ЦК України держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави. ЇЇ в таких випадках представляє орган, який здійснює функції держави у цих правовідносинах.

Відповідно до частини другої статті 25 Бюджетного кодексу України відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Згідно з пп. 1 п. 3 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, реалізацію державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів здійснює Державна казначейська служба України.

Відповідно до покладених завдань Державна казначейська служба України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 цього Положення).

Відповідно до положень статей 3, 4 Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

Пунктом 35 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845, передбачено, що казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду.

Отже, у спірних правовідносинах відповідачем є держава Україна в особі відповідних органів, оскільки відшкодування шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи, органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, здійснюється державою, у порядку визначеному законом, а Державна казначейська служба України є органом влади, яка саме здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

З огляду на викладене, суму відшкодування моральної шкоди на користь позивача необхідно стягнути з державного бюджету шляхом списання в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України, спеціально визначеного для відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, що визначається судом як ефективний спосіб захисту порушеного права позивача, відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України.

Доводи прокуратури та ГУНП в Донецькій області про те, що за наслідками розгляду кримінальної справи по відношенню до ОСОБА_1 не було винесено виправдовувального вироку, який є обов`язковою умовою для відшкодування моральної шкоди є безпідставними, оскільки пунктом 2 частини першої статті 2 цього Закону передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає в тому числі і у випадку закриття кримінального провадження у зв`язку невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати, а в цьому конкретному випадку прокурор відмовився від державного обвинувачення саме з цих підстав.

Відповідно до ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: 2) скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

На підставі ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права, неповно з`ясовані обставин, що мають значення для справи; висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення Краматорського міського суду Донецької області від 01 березня 2019 року скасуванню, з ухваленням нового про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За частиною 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно п.13 ч.2 ст. 3 Закону України від 08.07.2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.

Згідно ч.6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи зазначене судові витрати мають бути віднесені на рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 01 березня 2019 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої незаконним рішенням, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 215 784 ( двісті п`ятнадцять тисяч сімсот вісімдесят чотири) гривні 48 копійок.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Судові витрати віднести на рахунок держави.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: О.О. Тимченко

Судді: О.І. Корчиста

В.В. Папоян

Повне судове рішення складено 13 червня 2019 року.

Головуючий: О.О.Тимченко