П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2019 року

м. Рівне

Справа № 569/4533/19

Провадження № 22-ц/4815/628/19

Ухвалу Рівненського міського суду

постановлено під головуванням Панас О. В.

в м. Рівне 12.03.2019

Час постановлення: не зазначений

Учасники справи:

заявник: державний виконавець Рівненського міського відділу

державної виконавчої служби Головного

територіального управління юстиції у Рівненській області;

стягувач: Публічне акціонерне товариство комерційний

банк "Приватбанк";

боржник: ОСОБА_2 ;

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Ковальчук Н.М., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Ковальчук Л.В.

за участі: державного виконавця Кирилюк Надії Михайлівни; ОСОБА_2 та його представника - адвоката Ващишина Олександра Петровича,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Рівненського міського суду від 12 березня 2019 року у цивільній справі за поданням державного виконавця Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області про тимчасове обмеження ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України,

в с т а н о в и в:

У березні 2019 року в суд звернувся ст. державний виконавець Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області (далі - ст. державний виконавець) про обмеження ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України.

Ухвалою Рівненського міського суду від 12 березня 2019 року подання державного виконавця задоволено:

Тимчасово обмежено ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт НОМЕР_1 , що виданий 16.09.2003 року Рівненським МВ УМВСУ в Рівненській області, з.п. НОМЕР_2 , виданий 26.04.2011 року, у праві виїзду за межі України до виконання своїх зобов`язань, покладених на нього виконавчим листом (справа №2-2591/2011).

На ухвалу суду боржником подано апеляційну скаргу, де вважав її незаконною і необґрунтованою, що полягало у порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

На її обґрунтування зазначалось про неврахування судом правил ст.ст. 441 і 151 ЦПК України, розділу Х "Обмеження у праві виїзду за межі України та заборона в`їзду в Україну" Інструкції з організації примусового виконання рішень, що затверджена наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5, щодо форми і змісту подання ст. державного виконавця, яких воно не містить. При цьому вказував про необізнаність з існуванням рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 жовтня 2011 року про стягнення заборгованості.

Вважає, що судом також не додержано вимог ст. 187 ЦПК України і розділу VІ ЦПК України щодо ухвали про відкриття провадження у справі, а саме подання розглянуто поза судовим засіданням.

Покликався на те, що він жодного разу не був повідомлений про час і місце розгляду справи судом, який ухвалював рішення про стягнення заборгованості. Йому не відомо про відкриття виконавчого провадження з виконання зазначеного судового рішення, а також про обмеження його у праві на виїзд за кордон. Про це він дізнався лише 20 березня 2019 року від свого представника.

На його думку, ст. державний виконавець, знаючи, що на нього покладений обов`язок довести факти ухилення боржника від виконання рішення суду, таких не надав суду зовсім. Тобто державним виконавцем порушено положення ч. 1 ст. 68, ч. 1 ст. 76 Закону України "Про виконавче провадження" щодо можливості звернути стягнення на заробітну плату для покриття в повному обсязі належних до стягнення сум, а також про відповідальність винної особи у разі несвоєчасного подання або неподання звітів про відрахування з заробітної плати та інших доходів боржника, неподання чи подання неправдивих відомостей про доходи і майновий стан боржника тощо.

Переконаний, що обране судом обмеження його немайнових прав суперечить обставинам справи, оскільки він обіймає посаду керівника господарського товариства, яке займається комерційними перевезеннями. З огляду на заборону виїзду-в`їзду в Україну оскаржувана ухвала грубо порушує його конституційні права та свободи на вільне пересування. При цьому посилався на Загальну декларацію прав людини, Міжнародний пакт про громадянські та політичні права, Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та рішення Європейського суду з прав людини від 26 листопада 2009 року у справі "Гочев проти Болгарії".

З наведених міркувань просив ухвалу суду першої інстанції скасувати і постановити нову, якою відмовити ст. державному виконавцю у задоволенні подання про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України.

У поданому відзиві ст. державний виконавець, вважаючи оскаржувану ухвалу законною та обґрунтованою, просив залишити її без змін, а апеляційну скаргу - залишити без задоволення. При цьому покликався на відсутність порушень вимог закону при зверненні до суду з поданням про обмеження боржника у праві виїзду за кордон. Зокрема, факт ухилення його від виконання зобов`язань за рішенням суду стверджено тим, що було оголошено в розшук транспортні засоби, які рахуються за ОСОБА_2 , два з яких розшукано і реалізовано. Однак існує залишок нестягнутої суми. Вважає, що помилково постановлено питання і про правильність застосування ч. 1 ст. 68 Закону України "Про виконавче провадження".

Поготів, дізнавшись про звернення державного виконавця з поданням, боржник вимагав надати йому інформацію і копію рішення суду, на підставі чого видано виконавчий документ. Писати заяву він відмовився, про що було складено відповідний акт, де також повідомлено його усно про оскаржувану ухвалу та наявність заборгованості.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи боржника, колегія суддів прийшла до висновку про відхилення апеляційної скарги.

Задовольняючи подання державного виконавця, суд першої інстанції правильно виходив з його доведеності та обґрунтованості. Так, державним виконавцем надано докази, які безспірно вказують на те, ОСОБА_2 в добровільному порядку не лише не виконує зобов`язань перед стягувачем, однак навмисно уникає їх виконання, тоді як державним виконавцем вжито усіх передбачених законом заходів для примусового стягнення заборгованості.

В розумінні "Сучасного тлумачного словника української мови" дієслову "Ухилятися" дано два визначення: 1.) Відступати, відхилятися, відскакувати тощо назад чи вбік від когось, чого-небудь. 2.) Не брати участі в чомусь, не робити чогось; уникати, наприклад, ухилятися від зобов`язань (Х.: Видавничий дім "Школа", 2011. - С. 886).

З матеріалів справи вбачається, що на виконанні Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області перебуває виконавче провадження з виконання рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 жовтня 2011 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ "Приватбанк" 703 411, 07 гривень заборгованості за кредитним довгоором №0801/85 від 29 січня 2008 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України "Про порядок виїзду з України та в`їзд в Україну громадян України" громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон у випадках, передбачених пунктами 1-9 частини першої цієї статті.

В контексті пунктів 2-5 частини 1 ст. 6 Закону України "Про порядок виїзду з України та в`їзд в Україну громадян України" підставою для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян України за кордон являються випадки, коли діють неврегульовані договірні чи інші невиконані зобов`язання - до виконання зобов`язань; стосовно громадянина у порядку кримінально-процесуального законодавства, застосовано запобіжний захід, за умовами якого йому заборонено виїжджати за кордон, - до закінчення кримінального провадження або скасування відповідних обмежень; він засуджений за вчинення кримінального правопорушення - до відбуття покарання або звільнення від покарання; він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням - до виконання зобов`язань.

Згідно зі ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права та ст. 2 Протоколу №4 Конвенції про захист прав та свобод людини на здійснення прав щодо вільного пересування не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Правовою підставою для необхідності додаткового заходу впливу у вигляді тимчасового обмеження виїзду боржника за межі України є діючі законодавчі акти України, які поширюються на дані правовідносини, а саме Закон України "Про виконавче провадження" (ст. 11), Закон України "Про порядок виїзду з України та в`їзд в Україну громадян України" (пункти 2-5 ст. 6), постанова Кабінету Міністрів України від 31.03.1995 року №231 (підпункти 4-5 п. 22), Указ Президента України від 24.03.2008 року №261 "Про додаткові заходи щодо підвищення ефективності виконання рішень судів" (пункт 2), а також відповідні норми Цивільного та Цивільного процесуального кодексів України, роз`яснення рекомендації Міністерства юстиції України від 17.09.2012 року "Тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України", лист від 06.06.2008 року №25-32/507 "Щодо виїзду за кордон осіб, які мають невиконані зобов`язання, покладені на них рішеннями судів", ч. 3 спільного листа від 27.05.2008 року №25-32/463 і №25-5347 Міністерства юстиції України та Адміністрації Прикордонної служби України "Щодо запровадження єдиного порядку застосування державними виконавцями деяких норм чинного законодавства".

За положеннями ст. 1291 Конституції України, ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими для виконання фізичними особами на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом, і це дає законні підстави та право прийняти до боржника додаткові заходи примусового виконання рішення суду.

Як правильно стверджено судом, і ці обставини ним перевірено в судовому засіданні повно та об`єктивно, державним виконавцем було вжито всіх необхідних заходів на стягнення заборгованості. Зокрема, 10 липня 2018 року сторонам виконавчого провадження направлено повістки з вимогою з`явитися до державного виконавця у встановлений час (а.с. 14). 15 листопада 2018 року державним виконавцем винесено постанову, якою оголошено розшук майна боржника (а.с. 6). Головним Управлінням Національної поліції в Рівненській області своїм листом від 28.01.2019 №132/116/27/01-2019 надано відповідь про внесення в систему "Відеоконтроль-Рубіж" відомостей про розшук транспортних засобів "Богдан А-09201", д.н.з. НОМЕР_3 , "Богдан А-09201", д.н.з. НОМЕР_4 (а.с. 7).

В подальшому, 20 лютого 2019 року державним виконавцем затребувано Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, Державного реєстру іпотек (а.с. 9-13). Також витребовувалася інформація з Державної фіскальної служби України про номери рахунків, відкритих юридичними особами та/або фізичними особами - підприємцями. Внаслідок цього встановлено, що боржника як фізичну особу-підприємця припинено (а.с. 8).

Згідно зі ст. 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення.

Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням, на строк до повного виконання такого судового рішення.

Ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена за поданням державного або приватного виконавця, яким відкрито відповідне виконавче провадження. Суд негайно розглядає таке подання без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного (приватного) виконавця.

Відповідно до ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів до примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

У разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішення, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника-фізичної особи або керівника боржника-юридичної особи за межі України - до виконання зобов`язань за рішенням.

Згідно із ст. 6 Закону України "Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України" ухилення громадянина від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи) або якщо щодо нього діють неврегульовані аліментні, договірні чи інші невиконані зобов`язання, є підставою для тимчасової відмови громадянину у виїзді за межі України.

Нормами п. 4 ст. 20 Закону України "Про державну прикордонну службу" надано право органам, підрозділам, військовослужбовцям, а також працівникам Державної виконавчої служби в т.ч. не пропускати через державний кордон України осіб, яким Державною прикордонною службою України за порушення законодавства з прикордонних питань та про правовий статус іноземців чи за мотивованим письмовим рішенням суду та правоохоронних органів не дозволяється в`їзд в Україну або тимчасово обмежено право виїзду з України.

Повно і правильно з`ясувавши обставини процесуального питання та застосувавши норми матеріального і процесуального права, які підлягали до застосування при його вирішенні, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив подання ст. державного виконання, тимчасово обмеживши боржнику право на його виїзд за межі України.

Щодо доводів апеляційної скарги про нез`ясування судом тих обставин, які свідчать про навмисне уникнення боржника від виконання грошових зобов`язань, то вони є необґрунтованими і не заслуговують на увагу колегії суддів.

Доказів про існування таких фактів, що потягли би помилкове вирішення цивільно-процесуального питання, ОСОБА_2 надано не було, а апеляційним судом не було здобуто. Тому покликання апеляційної скарги про недодержання судом вимог процесуального закону є припущеннями.

Не погоджується колегія суддів і з твердженнями боржника про відсутність в нього умислу на ухилення від примусового виконання рішення суду, адже за обставинами справи ця обставина є доведеною і обґрунтованою.

Необґрунтованими є і покликання заявника про необхідність застосування вимог ст. 446 ЦПК України.

Так, згідно із цією статтею процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах, вирішуються судом, який розглядав справу як суд першої інстанції, якщо інше не визначено цим розділом.

Процесуальні питання, пов`язані з виконанням рішень інших органів (посадових з осіб), вирішуються судом за місцем виконання відповідного рішення.

Між тим, питання тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України регулюється положеннями ст. 411 ЦПК України та ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження". При цьому колегія суддів вважає, що його не слід ототожнювати з процесуальними питаннями, пов`язаними з виконанням рішення суду, підсудність яких регулюються ст. 446 ЦПК України. Стаття 18 Закону України "Про виконавче провадження", яка є спеціальною нормою, не містить вказівки про необхідність звернення державного виконавця з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Зокрема, відповідно до пункту 19 ч. 3 цієї статті у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, державний виконавець вправі звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішенням про стягнення періодичних платежів.

Натомість вирішення процесуальних питань при примусовому виконанні судових рішень віднесено цією статтею до підсудності суду, який видав виконавчий документ.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Тому доводи особи, що подала апеляційну скаргу, на необхідність та вимушеність захисту її прав, порушуючи тим самим права стягувача, є неприйнятними для апеляційного суду.

Підставою для залишення оскаржуваної ухвали без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є її постановлення судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 383, 384, 388, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а ухвалу Рівненського міського суду від 12 березня 2019 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: о 16 год. 35 хв. 21.05.2019

Головуючий: С.В.Хилевич

Судді: Н.М.Ковальчук

С.С.Шимків