ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2019 року

м.Суми

Справа №573/2044/18

Номер провадження 22-ц/816/2219/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Кононенко О. Ю. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенко В. І. , Ткачук С. С.

з участю секретаря судового засідання -Попової А.П.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - фізична особа - підприємець ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Конорєва Володимира Олексійовича

на рішення Білопільського районного суду Сумської області від 17 січня 2019 року, ухваленого в складі судді Свиргуненко Ю.М., в приміщенні Білопільського районного суду Сумської області,

В С Т А Н О В И В:

01 листопада 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ФОП ОСОБА_2, в якому просив поновити його на роботі, стягнути заборгованість із заробітної плати та середній заробіток за час вимушеного прогулу. Свої вимоги мотивував тим, що з 05 січня 2017 року був прийнятий на роботу до відповідача, про що в трудовій книжці зроблено відповідний запис за № 12. Працюючи у ФОП ОСОБА_2 до травня 2018 року, отримував заробітну плату у розмірі 500 грн щомісячно, тоді як у відомостях розписувався за отримання мінімальної заробітної плати. У вересні 2018 року звернувся до відповідача з вимогою щодо повного розрахунку із заробітної плати, в противному випадку висловив намір звільнитися за власним бажанням, а 02 жовтня 2018 року поштою йому надійшов наказ про звільнення з роботи за прогул, на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України, тоді як згідно з записом у трудовій книжці його звільнено за згодою сторін, за п. 1 ст. 36 КЗпП України. У зв'язку з цим він звернувся до відповідача з вимогою про виправлення помилки щодо його звільнення і виплату заборгованості із заробітної плати, однак ФОП ОСОБА_2 його вимогу не задовольнив, лише нарахував компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 1722 грн 22 коп. Посилаючись на викладені вище обставини, просив його позовні вимоги задовольнити.

Рішенням Білопільського районного суду Сумської області від 17 січня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Конорєв В.О., посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що при ухваленні оскаржуваного рішення, поза увагою суду залишився факт порушення порядку звільнення позивача, що є підставою позовних вимог. Запис у трудовій книжці позивача про звільнення є поважною причиною відсутності його на роботі з 03 вересня 2018 року по 14 вересня 2018 року. Зазначає, що при звільненні позивачу не дали можливості надати пояснення щодо причин відсутності на роботі. Стверджує, що судом проігноровано наявну в трудовому праві презумпцію обов'язку роботодавця доводити правомірність своїх дій при звільненні працівника, натомість суд зазначив, що позивач не довів, що його права при звільненні були порушені. Вважає, що при звільненні позивача роботодавцем був порушений перелік положень Кодексу законів про працю, а при розгляді справи судом був порушений ряд норм процесуального права.

У відзиві на апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, оскільки доводи скарги є безпідставними. Вважає, що судом ухвалене законне та обґрунтоване рішення, тому підстав для його скасування немає.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та його представника - адвоката Конорєва В.О., які підтримали доводи апеляційної скарги, представника ФОП ОСОБА_2 - адвоката Дрозденка М.М., який проти скарги заперечував, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що наказом ФОП ОСОБА_2 № 1 від 05 січня 2017 року ОСОБА_1 прийнято на роботу кур'єром на посаду для працевлаштування інваліда з 06 січня 2017 року по переводу з ТОВ «Шлях», з посадовим окладом 3200 грн, але не менше мінімальної заробітної плати, встановленої державою (а.с. 26).

06 січня 2017 року між сторонами у справі укладено безстроковий трудовий договір, за яким відповідач прийняв позивача на роботу на посаду кур'єра, з виплатою заробітної плати у розмірі 3200 грн на місяць, але не нижче законодавчо встановленого розміру мінімальної заробітної плати. За умовами договору, робочий час ОСОБА_5 встановлено з 08-00 до 17-00 години, з перервою з 12-00 до 13-00 години, але не більше 40 годин на тиждень, вихідні субота, неділя, тривалість щорічної відпустки 28 календарних днів (а.с. 6).

Відповідно до запису у трудовій книжці позивача за № 13 від 30 червня 2018 року, скріпленого печаткою ФОП ОСОБА_2, ОСОБА_1 звільнено з роботи за згодою сторін, за п. 1 ст. 36 КЗпП України на підставі наказу № 7 від 30 червня 2018 року (а.с. 5).

У той же час, з матеріалів справи вбачається, що в період липня-серпня 2018 року позивачу була нарахована заробітна плата у розмірі 3723 грн на місяць без відрахування податків, що підтверджується розрахунково-платіжними відомостями за вказаний період (а.с. 23-24).

Відповідно до табелю обліку робочого часу за вересень 2018 року по ФОП ОСОБА_2, позивач ОСОБА_1 був відсутній на роботі з 03 по 14 вересня 2018 року включно, тобто 10 робочих днів (а.с. 61-62).

З доповідної бухгалтера ОСОБА_6 вбачається, що позивач не з'являвся на роботі протягом двох тижнів, з 03 по 14 вересня 2018 року (а.с. 64).

Ця доповідна стала підставою для видачі наказу по ФОП ОСОБА_2 №8 від 18 вересня 2018 року про створення комісії у складі трьох осіб: керівника ОСОБА_2, бухгалтера ОСОБА_6 та менеджера по збуту ОСОБА_7 для з'ясування відсутності на роботі кур'єра ОСОБА_1 з 03 по 14 вересня 2018 року (а.с. 65).

Зі змісту акту службового розслідування від 19 вересня 2018 року вбачається, що на засіданні комісії було заслухано ОСОБА_2, який доповів, що з метою з'ясування причин відсутності на роботі телефонував ОСОБА_1, на що останній повідомив, що працювати не буде, при цьому дійсних причин своєї відсутності не вказав. Позивачу було запропоновано з'явитися на роботу, отримати догану та продовжити працювати далі, однак, ОСОБА_1 на роботу так і не з'явився. З огляду на викладені обставини, комісією було прийнято рішення про звільнення позивача з роботи за прогули, на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України (а.с. 63).

Наказом ФОП ОСОБА_2 № 9 від 19 вересня 2018 року ОСОБА_1 звільнено з посади кур'єра за п. 4 ст. 40 КЗпП України з 19 вересня 2018 року відповідно до акту розслідування за прогули (а.с. 7). Відповідну відмітку про звільнення позивача з роботи за п. 4 ст. 40 КЗпП України зроблено і в укладеному між сторонами у справі трудовому договорі від 06 січня 2018 року (а. с. 6).

Зі змісту листа ФОП ОСОБА_2 від 28 вересня 2018 року, якого згідно з поштовою відміткою на конверті ОСОБА_1 отримав 02 жовтня 2018 року, вбачається, що у зв'язку з відмовою позивача в ознайомленні з наказом про звільнення, останньому була направлена його копія та повідомлено про необхідність отримання у бухгалтерії підприємства компенсації за невикористану відпустку за 2018 рік тривалістю 17 днів у розмірі 1722 грн 22 коп (а.с. 4, 8).

Відповідно до видаткового касового ордеру від 19 вересня 2018 року позивач ОСОБА_1 отримав у ФОП ОСОБА_2 відпускні за вересень 2018 року у сумі 1722 грн 22 коп 03 жовтня 2018 року (а.с. 21).

Як вбачається з платіжного доручення №211 від 04 січня 2019 року ФОП ОСОБА_2 перерахував на рахунок позивача НОМЕР_3, відкритий у ПАТ КБ «ПриватБанк», заборгованість по заробітній платі за липень-серпень 2018 року у розмірі 5982 грн 04 коп (а.с. 67).

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача є законним, оскільки невихід на роботу без поважних причин є підставою для звільнення за прогул. Суд вважав, що позивач не надав належних і допустимих доказів на підтвердження поважності причин своєї відсутності на роботі у ФОП ОСОБА_2 в період з 03 по 14 вересня 2018 року включно.

Проте, з такими висновками місцевого суду колегія суддів апеляційного суду погодитись не може, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно з положеннями ст. 139 КЗпП України працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватись трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці.

Однією з підстав припинення трудового договору, передбачених ст. 36 КЗпП України є угода сторін.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

З матеріалів справи вбачається, що наказом ФОП ОСОБА_2 № 1 від 05 січня 2017 року ОСОБА_1 прийнято на роботу кур'єром на посаду для працевлаштування інваліда з 06 січня 2017 року по переводу з ТОВ «Шлях», з посадовим окладом 3200 грн, але не менше мінімальної заробітної плати, встановленої державою (а.с. 26).

06 січня 2017 року між сторонами у справі укладено безстроковий трудовий договір, відповідно до умов якого, позивач був прийнятий на роботу кур'єром з виплатою заробітної плати у розмірі 3200 грн на місяць, але не нижче законодавчо встановленого розміру мінімальної заробітної плати. Сторони погодили, що робочий час ОСОБА_5 встановлено з 08-00 до 17-00 години, з перервою з 12-00 до 13-00 години, але не більше 40 годин на тиждень, вихідні субота, неділя, тривалість щорічної відпустки 28 календарних днів (а.с. 6). Посилання позивача на те, що в трудовому договорі за нього зроблений підпис іншою особою не підтверджені жодними доказами, тому не беруться до уваги.

Із запису у трудовій книжці позивача за № 13 вбачається, що 30 червня 2018 року ОСОБА_1 звільнено з роботи за згодою сторін, за п. 1 ст. 36 КЗпП України на підставі наказу № 7 від 30 червня 2018 року. Цей запис зроблений за підписом ФОП ОСОБА_2 та скріплений його печаткою (а.с. 5). Відповідачем не надано доказів внесення цього запису неправомірно чи без його згоди та доказів звернення з цього приводу до правоохоронних органів чи принягнення винних осіб до відповідальності, тому суд першої інстанції безпідставно не взяв цей доказ до уваги та не надав йому оцінку при вирішенні спору.

Вважаючи, що звільнення позивача з роботи відповідає вимогам чинного трудового законодавства, суд не врахував, що всупереч вимогам ст. 149 КЗпП України відповідач до застосування дисциплінарного стягнення не зажадав від позивача письмові пояснення. Крім того, суд дійшов помилкового висновку про те, що позивач був відсутній на роботі без поважних причин. Оскільки позивачу була видана трудова книжка, в якій зроблений запис про звільнення за згодою сторін, у нього були всі підстави не з'являтися на роботу до відповідача.

Разом з тим, заперечення ФОП ОСОБА_2 щодо наявності наказу № 7 від 30 червня 2018 року про звільнення позивача за згодою сторін, його заяви про звільнення з цих підстав та наявності у трудовій книжці останнього запису про звільнення за згодою сторін, на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, свідчить про порушення роботодавцем трудових прав позивача та недоведеність правомірності своїх дій при його звільненні.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для поновлення позивача на роботі, оскільки з матеріалів справи вбачається, що його звільнено без дотримання вимог трудового законодавства.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Таким чином, оскільки позивач був звільнений незаконно, відповідач повинен виплатити йому середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Відповідно до п. 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 з відповідними змінами (далі Порядок), цей Порядок застосовується, зокрема у випадку, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.

Пунктом 2 Порядку передбачено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

У випадку збереження середньої заробітної плати, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Згідно п. п. 3, 4 Порядку, при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітникам-почасовикам; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші. При обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов'язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю.

Відповідно до п. п. 7 та 8 Порядку, нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях, провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом останніх двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

З розрахунково-платіжної відомості на заробітну плату по ФОП «ОСОБА_2.» вбачається, що за останні два календарні місяці роботи (за липень і серпень 2018 року) позивачу нарахована заробітна плата у розмірі 3723 грн 00 коп в місяць (а.с. 23-24), яка була виплачена йому згідно з платіжним дорученням № 211 від 04 січня 2019 року (а.с. 67).

Таким чином, середньоденна заробітна плата позивача, відповідно до Порядку становила 169,23 грн (7446 грн (3723 грн + 3723 грн) : 44 робочі дні). Середній заробіток підлягає стягненню за час вимушеного прогулу з 20 вересня 2018 року (наступний день після звільнення) по 17 квітня 2019 року (день ухвалення рішення) за 145 робочих днів та складає 24538,35 грн (169,23 грн х 145 днів).

У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13 роз'яснено, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині відмови ОСОБА_1 у стягненні заборгованості із заробітної плати, оскільки ОСОБА_1 не довів належними і допустимими доказами ту обставину, що з моменту прийняття його на роботу до ФОП ОСОБА_2 з 06 січня 2017 року до червня 2018 року включно заробітна плата йому виплачувалася не в повному розмірі, а у сумі 500 грн на місяць. Крім того, у судовому засіданні позивач підтвердив, що у відомостях про виплату заробітної плати ставив свій підпис про отримання авансу і заробітної плати у повному розмірі. За липень і серпень 2018 року позивачу нарахована заробітна плата у розмірі 3723 грн 00 коп за місяць (а.с. 23-24), яка була виплачена йому згідно з платіжним дорученням № 211 від 04 січня 2019 року (а.с. 67). Крім того, 03 жовтня 2018 року позивач отримав 1722,22 грн компенсації за невикористану відпустку.

З урахуванням викладеного, рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу на підставі п. п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 24538,35 грн.

В іншій частині рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, з ФОП ОСОБА_2 в дохід держави підлягають стягненню судові витрати в розмірі 1409,60 грн за розгляд справи судом першої інстанції та 2114, 40 грн за апеляційний перегляд справи.

Керуючись ст. ст. 368 - 369, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Конорєва Володимира Олексійовича задовольнити частково.

Скасувати рішення Білопільського районного суду Сумської області від 17 січня 2019 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та прийняти постанову.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Поновити ОСОБА_1 на посаді кур'єра у фізичної особи - підприємця ОСОБА_2.

Стягнути з фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_2) середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 24538 грн 35 коп. При виплаті здійснити утримання податків та інших обов'язкових платежів.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути з фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1) в дохід держави (отримувач коштів: ГУК у м. Києві (м. Київ) 22030106, код отримувача (код за ЄДРПОУ): 37993783, банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), код банку отримувача (МФО): 899998, рахунок отримувача: 6001, Код класифікації доходів бюджету: 22030106) судові витрати в розмірі 1409 грн 60 коп за розгляд справи судом першої інстанції та 2114 грн 40 коп за апеляційний перегляд справи.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді: О.Ю. Кононенко

В.І. Криворотенко

С.С. Ткачук