П О С Т А Н О В А

І м е н е м У к р а ї н и

12 вересня 2019 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Мироненко І.П.

суддів: Баркова В.М., Пономарьової О.М.

за участі секретаря Сидельнікової А.В.

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство «Українська залізниця»

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Маріуполі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця», правонаступника Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», на рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області (суддя Курбанова Н.М.) від 15 липня 2019 року

в с т а н о в и в:

У вересні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ПАТ «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, одноразової грошової вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку. Просила стягнути з ПАТ «Українська залізниця» суму заборгованості із заробітної плати, грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку та одноразову грошову вихідну допомогу у розмірі одного середньомісячного заробітку, всього у розмірі 13 095 грн. 72 коп., а також суму середнього заробітку за період затримки розрахунку з 18 липня 2017 року по 25 липня 2018 року у розмірі 55 114 грн. 48 коп. та донарахувати по день фактичного розрахунку.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що перебувала у трудових відносинах з відповідачем з 10 жовтня 2016 року по 17 липня 2017 року. Їй була нарахована, але не виплачена заробітна плата за період з березня 2017 року по 17 липня 2017 року, а саме з 16 березня 2017 року у розмірі 1467 грн. 86 коп., за квітень 2017 року - 2052 грн. 10 коп., травень 2017 року - 1652 грн. 00 коп., червень 2017 року - 3515 грн. 00 коп., липень 2017 року - 4408 грн. 76 коп., а загалом 13 095 грн. 72 коп. Також, не була виплачена грошова компенсація за всі не використані дні щорічної відпустки та одноразова грошова вихідна допомога, згідно ст.44 КЗпП України. Її середньоденна заробітна плата складає - 147 грн. 76 коп. З відповідача також підлягає стягненню сума середнього заробітку за час затримки виплати належних сум при звільненні за кожен день затримки, починаючи з 18 липня 2017 року по 25 липня 2018 року у сумі 55 114 грн. 48 коп. За наведеними обставинами вважає, що її право на отримання винагороди за працю та винагороди за несвоєчасну її виплату порушене і підлягає судовому захисту.

Рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 15 липня 2019 року позовну заяву задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 нараховану, але не виплачену заборгованість із заробітної плати з березня 2017 року по липень 2017 року, а також компенсації за невикористану відпустку та одноразову грошову допомогу при звільненні у розмірі 12 983 грн. 75 коп. з утриманням ПАТ «Українська залізниця» з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при її виплаті. Допущено негайне виконання рішення в частині стягнення заборгованості по заробітній платі у межах суми платежу за один місяць. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» суму судового збору в дохід держави у розмірі 768 грн. 40 коп.

Не погодившись з рішенням Приморського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 15 липня 2019 року АТ «Українська залізниця» подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на неповне з`ясування та недоведеність обставин, що мають значення, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду в частині стягнення заборгованості по заробітній платі за період з 15 березня 2017 року по 17 липня 2017 року.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що з 16 березня 2017 року, у зв`язку з відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення господарської діяльності структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» та виробничих підрозділів підпорядкованих дирекції, викликаних припиненням переміщення вантажу через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської області шляхами залізничного та автомобільного сполучення, відповідно Рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15 березня 2017 року «Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національній безпеці України», введеного в дію Указом Президента Україні від 15 березня 2017 року №62/2017, нарахування заробітної плати було припинено. Наслідком вищевказаного рішення є відсутність зв`язку з виробничими підрозділами структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця», а також передачі з непідконтрольної території первинних документів. З 16 березня 2017 року до Дирекції не надходили первинні документи від підприємства, на якому працював позивач, для нарахування заробітної плати.

У зв`язку із захопленням невідомими особами адміністративної будівлі та виробничих об`єктів АТ «Укрзалізниця» розташованих, зокрема, у містах Донецьк, Дебальцеве у відповідача з 20 березня 2017 року відсутній доступ до документації підприємства та втрачено контроль над господарською діяльністю. За цим фактом за заявою відповідача порушено кримінальне провадження №0000286 за ознаками ст.341 КК України.

Вказані форс-мажорні обставини унеможливлювали виконання відповідачем своїх зобов`язань згідно ст.ст.47, 83- 115, 116 КЗпП України, останній не мав об`єктивної можливості перевірити факт виконання позивачем своїх професійних обов`язків та виконати свої зобов`язання за трудовим договором.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, обґрунтовуючи тим, що ПАТ «Укрзалізниця» в апеляційній скарзі фактично визнає факт невиплати заробітної плати внаслідок відсутності первинної документації, таким чином позивач вважає факт невиплати заробітної плати позивачу за період з березня 2017 року по липень 2017 року встановленим.?

Доводи відповідача про неможливість оплати простою внаслідок простою є беззмістовними та необґрунтованими, оскільки зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами умов є простоєм згідно ст. 34 КЗпП України, а розрахунки заробітної плати, що подані позивачем, містять посилання саме про оплату простою підприємства.

Посилання відповідача на висновок Торгово-промислової палати Україна від 16 січня 2018 року про форс-мажорні обставини є безпідставними, тому що керуючись ст.1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» Торгово-промислова палата є недержавною, самоврядною організацією, яка не може припинити чи відмінити дію законів України. Питання нарахування та виплати заробітної плати працівнику є обов`язком роботодавця, що, також, закріплено як невід`ємне конституційне право громадянина в ст.43 Конституції України на своєчасне одержання винагороди за працю. Відтак, навіть за наявності поважних причин неможливості нарахування та виплати належних працівнику у строки визначені ст. 116 КЗпП, роботодавець зобов`язаний вчинити всі можливі дії для усунення таких причин, а в разі неможливості усунення таких причин, зобов`язаний вчинити всі можливі дії для відновлення інформації та необхідних документів для виконання свого обов`язку по виплаті винагороди за працю. Щодо відсутності первинної документації на підконтрольній території України, то позивач вказує, що втрата контролю владою України над частиною території Донецької та Луганської областей відбулось ще у 2014 році, що є загальновідомими фактом і не підлягає доказуванню сторонами. В той же час, протягом 2016-2017 року відповідач сплачував заробітну плату належним чином фактично здійснюючи господарську діяльність на неконтрольованій території.

Доводи про те що відповідач фактично відсутній за фактичним місцем ведення діяльності та розташуванням офісу, зокрема у місті Донецьк є необґрунтованими, оскільки підприємство знаходилось у простої з березня по день скорочення штату 17 липня 2017 року, позивач 17 липня 2017 була звільнена згідно п.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату і їй була видана трудова книжка оформлена належним чином, позивач підписала наказ про припинення трудового договору, який був підписаний в.о. начальника дирекції структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» Подлузським В.О., оригінал наказу направлено до структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» (м.Лиман) до робочої комісії з опрацювання первинних документів.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідач АТ «Українська залізниця», будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, свого представника в судове засідання не направив, заяв про відкладення розгляду суду не надав.

Виходячи з положень ч.2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку представника відповідача такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні сторонами не оскаржується, у зв`язку з цим апеляційним судом в цій частині не переглядається.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 , яка заперечувала проти доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи скарги та відзиву на неї колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду в частині стягнення заборгованості по заробітній платі - скасуванню з ухваленням нового рішення.

Згідно ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіряючи справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд виходить з наступного.

Згідно зі ст.1 Закону України «Про оплату праці», ч.1 ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правила, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Стаття 47 КЗпП України передбачає обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Частина перша цієї норми права наголошує, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі звільнення працівника йому також виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи (ч.1 ст.83 КЗпП України).

Відповідно до ст.44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у п.6 ст.36 та п.1, п.2 і п.6 ст.40 КЗпП України, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Отже, виходячи з положень Кодексу Законів про працю України, Закону України «Про оплату праці», заробітна плата працівникам виплачується за умови виконання ними функціональних обов`язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи за умови провадження підприємством господарської діяльності.

Відповідно до ст.113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Про початок простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити власника або уповноважений ним орган чи бригадира, майстра, інших посадових осіб. За час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров`я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток.

Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатний розклад, розцінки та норми праці, накази та розпорядження (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табель обліку використання робочого часу, розрахункова-платіжна відомість.

ПАТ «Українська залізниця», правонаступником якого є АТ «Українська залізниця», є юридичною особою, що утворене відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», постанови Кабінету Міністрів України від 25 червня 2014 року № 200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (п.1). ПАТ Українська залізниця» утворено на базі Державної адміністрації залізничного транспорту, яка реорганізовується шляхом злиття, у тому числі на базі ДП «Донецька залізниця» згідно з додатком №1. Товариство є правонаступником усіх прав і обов`язків Укрзалізниці та підприємств залізничного транспорту.

Як встановлено судом і це вбачається з матеріалів справи, позивачка ОСОБА_1 з 10 жовтня 2016 року перебувала у трудових відносинах з ДП «Донецька залізниця», а саме згідно копії трудової книжки відповідно до наказу №86/ос від 10 жовтня 2016 року була прийнята на роботу завідуючим гуртожитку (а.с.15).

Згідно наказу від 10 липня 2017 року № 7186/ДН-ОС ОСОБА_1 було звільнено з 17 липня 2017 року у зв`язку зі скороченням штату на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. (а.с.17).

Відповідно до розрахунків, наданих позивачем, заборгованість по заробітній платі складається: за березень 2017 року в сумі 1467 грн. 86 коп.; квітень 2017 року - 2052 грн. 10 коп.; травень 2017 року - 1652 грн. 00 коп.; червень 2017 року - 3515 грн. 00 коп.; липень 2017 року - 4408 грн. 76 коп., а всього 13 095 грн. 72 коп. (до цієї суми входить компенсація за невикористану щорічну відпустку та вихідна допомога без врахування податків та обов`язкових платежів).

За довідкою структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень», ОСОБА_1 з 01 березня по 15 березня 2017 року нараховано 1649 грн. 90 коп., а з урахуванням утримання податків і обов`язкових платежів позивачці було виплачено 24 липня 2017 року 1311 грн. 97 коп., що підтверджується відомостями на виплату грошей №1 за березень 2017 року (а.с.57-58, 59) та не заперечувалось позивачем.

Висновком Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2 засвідчено унеможливлення виконання роботодавцем обов`язків щодо здійснення із звільненими працівниками розрахунку через вплив форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), а саме захоплення озброєними формуваннями підприємства, що розташоване у м. Донецьку , по вул. Артема , 68, через що роботодавцем втрачено контроль і доступ до виробничих потужностей та іншого майна, документації підприємства (ас. 61-69).

Згідно зі ст.4 КЗпП України законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно ч.1 ст.9 ЦК України кореспондується з вищевказаною статтею КЗпП України щодо застосування ЦК України до врегулювання відносин, зокрема трудових, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

З огляду на неврегульованість трудовим законодавством відносин з приводу відшкодування майнової шкоди положення цивільного законодавства можуть поширюватися на ці відносини.

Враховуючи позовні вимоги у даній справі, зокрема, вимоги щодо виплати заробітної плати, застосуванню підлягають положення трудового і цивільного законодавства.

Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У п.1 ч.1 ст. 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла її відвернути, і ця подія завдала збитків.

Згідно ст.141 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи, але не обмежуючись, ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо (ч.2 ст.141 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні»).

Аналогічний правовий висновок висловлено Верховним Судом України у постановах: від 11 листопада 2015 року у справі № 6-2159цс15, від 23 березня 2016 року у справі № 6-364цс16, від 11 травня 2016 року, у справі № 6-383цс15, від 25 травня 2016 року у справі № 6-948цс16, а також в постановах Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі № 408/5985/17-ц, від 16 січня 2019 року у справі № 335/9304/-17, від 11 жовтня 2018 року у справі № 408/2391/17-ц, від 03 жовтня 2018 року у справі № 408/2305/17-ц, в яких були встановлені подібні правовідносини та аналогічні фактичні обставини.

Відповідно до постанов Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 254-VIII «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» та № 252-VIII «Про визначення окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей, в яких запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування» місто Донецьк Донецької області визнано тимчасово окупованою територією України.

Указом Президента України від 15 березня 2017 року № 62/2017 введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України, яким тимчасово до реалізації пунктів 1 і 2 Мінського комплексу заходів від 12 лютого 2015 року, а також до повернення захоплених підприємств до функціонування згідно із законодавством України припинено переміщення вантажів через лінію зіткнення у межах Донецької і Луганської областей шляхом залізничного сполучення.

Виробничі підрозділи Регіональної філії «Донецька залізниця», а саме: Донецька дирекція залізничних перевезень, у зв`язку з відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення діяльності з 15 березня 2017 року (дати введення в дію вищевказаного рішення Ради національної безпеки і оборони України) припинили виконання своїх функцій із забезпечення перевізного процесу.

Як у відзиві на позов, так і в апеляційній скарзі відповідач вказує, що «Донецька дирекція залізничних перевезень» за дорученням ПАТ «Укрзалізниця» самостійно виконувала функції роботодавця, тому кадрові накази, особисті справи, трудові книжки, табеля обліку робочого часу, графіки роботи тощо знаходились у будівлях в місті Донецьку.

У зв`язку із захопленням 17 березня 2017 року озброєними невідомими особами адміністративної будівлі та виробничих об`єктів ПАТ «Укрзалізниця», розташованих у місті Донецьку у відповідача з 17 березня 2017 року відсутній доступ до документації підприємства (кадрової, первинної, технічної, договірної, податкової, архівної та іншої) до комп`ютерних баз та втрачено контроль над господарською діяльністю.

За цим фактом за заявою відповідача від 20 березня 2013 року порушено кримінальне провадження № 0000286 за ознаками ст.341 КК України «Захоплення державних або громадських будівель чи споруд».

З 16 березня 2017 року у зв`язку із відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення господарської діяльності структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» нарахування заробітної плати працівникам було припинено.

Науково-консультативним висновком Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2 засвідчено настання обставин непереборної сили (наявність воєнного конфлікту на території Донецької області та здійснення у зв`язку із цим антитерористичної операції). Із фактичним захопленням з 17 березня 2017 року адміністративної будівлі та виробничих об`єктів ПАТ «Укрзалізниця», розташованих, зокрема у місті Донецьку (дати фактичного захоплення невстановленими озброєними особами виробничих та адміністративно-інформаційних потужностей підприємства) відповідачем втрачено контроль і доступ до трудових книжок працівників; оригіналів наказів, особових справи працівників, посадових інструкцій, табелів обліку робочого часу, примірників звітів, що подавалися до контролюючих органів, комп`ютерної техніки із встановленими програмами забезпечення трудових відносин з працівниками, зокрема з приводу здійснення поточних виплат заробітної плати працівникам, так і виплат у день їх звільнення.

Цим висновком підтверджено настання обставин (а саме, непередбачуваної події захоплення), які не залежать від волі сторін за трудовим договором, а також мають надзвичайний і невідворотний характер, що унеможливили здійснення згідно зі статтями 47, 83, 115 і 116 КЗпП України повного розрахунку із звільненим позивачем в день його звільнення і згодом.

Відтак, твердження суду про те, що роботодавець міг передбачити настання негативних наслідків у вигляді можливого неотримання відповідних документів суперечить змісту поняття «форс-мажору», унормованого ст. 263 ЦК України. Сам по собі факт тривання озброєного конфлікту на Донбасі з 2014 року не міг безумовно означати захоплення адміністративної будівлі роботодавця у місті Донецьку у березні 2017 року, що відповідач міг передбачити.

Втрата контролю і доступу ПАТ «Українська залізниця» до своїх виробничих потужностей та іншого майна, що знаходиться на території міста Донецька і перебувають під контролем незаконних збройних формувань, у тому числі до первинних документів з обліку трудових відносин з працівниками, починаючи з 20 березня 2017 року, коли фактично вийшло з-під контролю управління вищезазначеними структурними підрозділами і виробничими потужностями, що були закріплені за ним, а таким чином і припинене провадження господарської діяльності, знівелювала можливість роботодавця виконати зобов`язання згідно зі статтями 47, 83, 115 і 116 КЗпП України.

Наведене спростовує доводи позивача ОСОБА_2 про те, що відповідач був обізнаний про обов`язки перед нею про виплату заборгованості по заробітній платі та мав виконати їх у повному обсязі, та те, що висновок Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року про настання форс-мажорних обставин не є обов`язковим для застосування та носить рекомендувальний характер.

Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.ст. 77, 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування та докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Проте, суд першої інстанції ухвалюючи рішення в частині стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану щорічну відпустку та одноразову грошову вихідну допомогу у сумі 12 983 грн. 75 коп., не дав належної оцінки встановленим у справі обставинам та доказам, поданими сторонами, з рахуванням положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України.

Так, встановивши, що у трудових правовідносинах між відповідачем ПАТ «Українська залізниця» та його працівниками, зокрема ОСОБА_2 , з 20 березня 2017 року виникли та дотепер існують обставини непереборної сили, які відповідач не міг передбачити чи відвернути, що завдали збитків як підприємство в цілому, так і його працівникам, у період існування яких ПАТ «Українська залізниця» об`єктивно, з незалежних від нього причин було позбавлено можливості виконати зобов`язання, передбачені умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язки згідно із законодавчими та іншими нормативними актами щодо своїх працівників, у тому числі щодо позивача, дійшов помилкового висновку, що вимоги ОСОБА_2 в цій частині підлягають задоволенню, оскільки позивачем не було надано суду належних доказів на підтвердження своїх позовних вимог.

Копії документів, додані позивачем до позовної заяви на підтвердження своїх вимог, не завірені належним чином, їх походження не відомо, тож вони не можуть бути визнані судом належними та допустимими доказами.

Сам по собі факт звільнення позивачки з АТ «Українська залізниця» не може бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки відповідно до ч.1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникові за виконану роботу, а не за факт перебування у трудових відносинах.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підстави для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції допущені порушення норм процесуального закону, зроблені висновки, які не відповідають встановленим у справі обставинам та неправильно застосовані норми матеріального права, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення з ПАТ «Українська залізниця» заборгованості із заробітної плати , компенсації за невикористану щорічну відпустку та одноразової грошової вихідної допомоги в сумі 12 983 грн. 75 коп., та в частині стягнення судового збору підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ПАТ «Українська залізниця», правонаступником якого є АТ «Українська залізниця», в цій частині.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Статтею 141 ЦПК України, яка регулює розподіл судових витрат між сторонами, передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у разі задоволення позову - на відповідача, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

При подачі апеляційної скарги відповідач АТ «Укрзалізниця», яке є правонаступником ПАТ «Укрзалізниця», сплатив судовий збір в розмірі 1152 грн. 60 коп.

Оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги відповідача та відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористану щорічну відпустку та одноразову грошову вихідну допомогу, яка звільнена від сплати судового збору, понесені відповідачем витрати по сплаті судового збору у розмірі 1152 грн. 60 коп. за подачу апеляційної скарги повинні бути компенсовані за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця», правонаступника Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 15 липня 2019 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі за період з березня 2017 року по липень 2017 року, а також компенсації за невикористану відпустку та одноразову грошову допомогу при звільненні у розмірі 12 983 грн. 75 коп., з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при її виплаті, та стягнення судового збору, скасувати.

У задоволені позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Українська залізниця», про стягнення заборгованості по заробітній платі, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, одноразову грошову вихідну допомогу відмовити.

Судові витрати понесені відповідачем Акціонерним товариством «Українська залізниця», яке є правонаступником Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (03680, м. Київ, вул. Тверська, 5, ; регіональна філія «Донецька залізниця» 84404, м. Лиман Донецької області, вул. Привокзальна, 22) по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1152 (одна тисяча сто п`ятдесят дві) грн. 60 коп. компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст судового рішення складено 16 вересня 2019 року.

Головуючий І.П. Мироненко

Судді: В.М. Барков

О.М. Пономарьова