Апеляційне провадження № 22-ц/824/8820/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2019 року м. Київ

Унікальний номер справи 752/19514/14

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шахової О.В., суддів: Андрієнко А.М., Соколової В.В. за участю секретаря судового засідання Пащенко О.П.

сторони справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України" (далі - АТ «Укрексімбанк»),

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,

на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17 квітня 2019 року, ухваленого в приміщенні суду під головуванням судді Чередніченко Н.П., -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2014 року ПАТ "Укрексімбанк" звернувся з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором поруки.

Свої вимоги обґрунтовувало тим, що 07 березня 2013 року між ним та ПП «ПФ «Макс» було укладено договір кредиту № 72113К1, відповідно до умов якого банк надав позичальнику грошові кошти у розмірі 21 306 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом, з кінцевим терміном погашення кредиту 06.03.2014 року. Одночасно, з укладенням кредитного договору, в забезпечення виконання зобов`язань, між позивачем та відповідачем, який є засновником та директором ПП «ПФ «Макс», 07.03.2013 року було укладено договір поруки, відповідно до якого відповідач зобов`язався перед кредитором солідарно відповідати за своєчасне та повне погашення позичальником основного зобов`язання. Рішенням Господарського суду Черкаської області від 22.04.2014 року позов ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» до ПП «ПФ Макс» про стягнення заборгованості задоволено та 25.09.2014 року Господарським судом Черкаської області постановлено ухвалу, якою кредиторські вимоги позивача у справі ПАТ "Державний експертно-імпортний банк України" визнано в розмірі 149 401,93 грн. та включено до першої черги задоволення. Заборгованість перед банком позичальником ПП «ПФ «Макс» не погашена, а тому банк звернувся до суду за захистом своїх прав та просив суд стягнути заборгованість сумі 149 401,93 грн. із відповідача, як поручителя за кредитним договором.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 17.04.2019 позовні вимоги АТ «Укрексімбанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 а користь банку 149 401, 93 грн заборгованості за кредитним договором.

Вирішено питання щодо розподілу судового збору.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 через свого представника подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги, зокрема, зазначав, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог, оскільки банк пред`явив вимоги до нього після припинення поруки.

Вказував, що кінцевий термін погашення кредиту за договором було встановлено 6 березня 2014 року, тому вважав, що позовні вимоги до нього банком мали б бути пред`явлені до 7 жовтня 2014 року. Натомість, банк звернувся з позовом до суду лише у листопаді 2014, з пропуском передбаченого ст. 559 ЦК строку.

Вважав, що направлення вимоги банком до нього не підтверджено жодними належними та допустимим доказами. Суду не надано оригіналу опису вкладень у цінний лист та фіскального чеку, що на його думку, дає змогу стверджувати про не направлення на його адресу вимоги про повернення заборгованості, як поручителя. Вважав, що такою вимогою від 14.06.2014 строк дії поруки не переривався.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача ОСОБА_2 підтримав доводи апеляційної скарги з підстав, викладених в ній, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Представник позивача у судове засідання не з`явився. Про розгляд справи повідомлений належно та завчасно, проте про причини неявки суд не повідомив.

Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 07 березня 2013 року між позивачем та ПП «ПФ «Макс», в особі фінансового директора ОСОБА_1 ,- було укладено договір кредиту № 72113К1, відповідно до умов якого банк надав позичальнику грошові кошти у розмірі 21 306 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом, з кінцевим терміном погашення кредиту 06.03.2014.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 07.03.2013 року між банком та ОСОБА_1 було укладено договір поруки № 72113Р1, за умовами якого поручитель зобов`язався відповідати за своєчасне та повне погашення позивальником основного зобов`язання.

Відповідно до п. 3.2 вказаного договору, сторони погодили, що у випадку невиконання позичальником основного зобов`язання кредитор має право вимагати виконання цього зобов`язання у поручителя та/або позичальника, як у солідарних боржників, а також відповідно до п. 7.4 сторони узгодили те, що дія цього договору припиняється після повного виконання основного зобов`язання.

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 22.04.2014, задоволено позовні вимоги ПАТ «Державний експертно-імпортний банк» до Приватного підприємства «ПФ «Макс» про стягнення заборгованості та 25.09.2014 Господарським судом Черкаської області було постановлено ухвалу, якою кредиторські вимоги позивача у справі ПАТ "Державний експертно-імпортний банк України" визнано в розмірі 149 401,93 грн. та включено до першої черги задоволення.

14.06.2014 позивачем було направлено відповідачу вимогу, відповідно до якої ОСОБА_1 було повідомлено про те, що позичальник ПП «ПФ Макс» не виконало взяті на себе зобов`язання та не погасило заборгованість по кредиту, а тому йому, як поручителю, було запропоновано впродовж 20 днів сплатити заборгованість. Зазначена вимога повернулась на адресу позивача без вручення за закінченням терміну зберігання (т. 1 ас.ас. 31,32).

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції, застосувавши положення статей 526, 553, 1054 Цивільного кодексу України, виходив із доведеності факту порушення позичальником умов кредитного договору, забезпеченого договором поруки, та існування непогашеного боргу.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною другою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частина перша статті 554 ЦК України).

За змістом статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до вимог ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Таким чином, договір поруки є таким способом забезпечення виконання зобов`язання, який полягає у залученні третьої особи - поручителя до основного зобов`язання, яке виникло між боржником та кредитором.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Таким чином, поручитель є солідарним боржником з позичальником, а в силу ч. 1 ст. 543 ЦК України кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Частиною четвертою статті 559 ЦК України передбачені три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки; протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, якщо кредитор не пред`явить вимоги до поручителя; протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов`язання не встановлено або встановлено моментом пред`явлення вимоги), якщо кредитор не пред`явить позов до поручителя.

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (зокрема, шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не вправі.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Отже, порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом із тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Договором поруки, укладеним між сторонами, не визначено строку, після закінчення якого порука припиняється, умовами цього договору встановлено, що він діє до повного припинення всіх зобов`язань боржника за кредитним договором.

Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов`язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки у розумінні статті 251 ЦК України, а тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України.

Судом установлено, що 14.06.2014 позивач надіслав відповідачу вимогу, в якій повідомив про наявність заборгованості та про необхідність виконання всіх боргових зобов`язань за кредитним договором (т. 1 ас.31).

Відповідно до пункту 4.1.2 Розділу 4 договору поруки сторони узгодили, що кредитор має право вимагати виконання основного зобов`язання поручителем у випадку якщо протягом 20 робочих днів з моменту отримання поручителем письмового повідомлення кредитора про факт невиконання позичальником зобов`язань за кредитною угодою, вимоги не будуть виконані (т.1 ас.25).

Сторони визначили наведені правила у договорі, встановили обов`язкові для обох сторін правила поведінки, яких вони повинні дотримуватися.

Як вбачається, поручителю направлено досудову вимогу 14.06.2014, а тому, передбачений частиною четвертою статті 559 цього Кодексу шестимісячний строк підлягає обрахуванню саме від цієї дати та спливає у грудні 2014 року

Із позовом про стягнення заборгованості з поручителя банк звернувся 17.11.2014 року, тобто в межах встановленого строку, а тому доводи апеляційної скарги відповідача в цій частині апеляційний суд вважає необґрунтованими та такими, що не відповідають вимогам закону та умовам договору. У вказаному спорі наявні підстави для застосування пункту 4.1.2 Розділу 4 договору поруки та, відповідно, починаючи з 20 календарного дня після направлення банком досудової вимоги, у банка виникло право пред`явлення відповідної вимоги до поручителя - про стягнення кредитних коштів шляхом звернення з відповідною позовною заявою до суду.

Поряд з цим, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо того, що відповідач в період укладення кредитного договору та договору поруки був фінансовим директором позичальника ПП «ПФ «Макс», в період судового розгляду спору в порядку господарського судочинства достеменно знав про наявність претензій кредитора до підприємства, вимога відповідачу позивачем була направлена за відомою адресою та доказів, поважності її неотримання суду не надано.

Відтак, доводи відповідача про необізнаність досудових вимог позивача є недоведеними, та розцінюються як намагання уникнути належного виконання зобов`язань за укладеними договором.

Таким чином, оскільки з позовом до суду банк звернувся в листопаді 2014 року, а письмову вимогу про повернення заборгованості за кредитним договором було направлено в червні 2014 року, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що шестимісячний строк пред`явлення позовної вимоги до поручителя не пропущений.

Апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та відхиляє доводи відповідача, оскільки доказам та обставинам, на які посилається відповідач у своїй скарзі надана оцінка судом першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, зводяться до переоцінки доказів у справі та незгоди ОСОБА_1 із ухваленим у справі судовим рішенням.

При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Враховуючи, те що апеляційна скарга залишається без задоволення, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат, здійсненого судом першої інстанції. Судовий збір за подання апеляційної скарги слід покласти на особу, яка подала апеляційну скаргу. Іншими учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у апеляційному суді.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17 квітня 2019 року залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 - без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня її проголошення.

В разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повну постанову складено 12 вересня 2019 року.

Суддя-доповідач

Судді: