Постанова

Іменем України

11 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 310/10482/14-ц

провадження № 61-27433св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Яремка В. В. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач - Бердянський міськрайонний прокурор Запорізької області,

відповідачі: Бердянська міська рада Запорізької області, ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Запорізької області від 06 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Онищенка Е. А., Бєлки В. Ю., Воробйової І. А.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У грудні 2014 року Бердянський міжрайонний прокурор Запорізької області в інтересах держави звернувся до суду з позовом до Бердянської міської ради Запорізької області, ОСОБА_1 , в якому просив скасувати пункт 5.23 рішення Бердянської міської ради від 24 грудня 2009 року № 32, визнати недійсним державний акт на право власності серії ЯК №822086 на земельну ділянку площею 0,0574 га, зобов`язати ОСОБА_1 повернути земельну ділянку вартістю 34 107,08 грн, площею 0,0574 га, яка знаходиться на АДРЕСА_1 , межі якої визначені в державному акті на право власності на землю серії ЯК № 822086, виданому ОСОБА_1 , територіальній громаді м. Бердянська.

Позов мотивовано тим, що 24 грудня 2009 року Бердянською міською радою прийнято рішення № 32 «Про передачу в оренду, продовження терміну розробки проекту відведення, та надання дозволу на розроблення проекту відведення земельних ділянок», пунктом 5.23 якого затверджено проект відведення земельної ділянки та передано у власність відповідачу ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,0574 га на АДРЕСА_1 для індивідуального дачного будівництва. На підставі вказаного рішення ОСОБА_1 видано державний акт на право власності на вказану земельну ділянку серії ЯК № 822086.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 31 березня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не доведено порушення з боку громадянина, який володіє спірним майном, що жодним чином не спростовує висновки апеляційної та касаційної інстанцій, зроблені в іншій справі, але за тим самим спором між тими самими сторонами.

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 02 вересня 2015 року апеляційну скаргу заступника прокурора Запорізької області задоволено частково.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 31 березня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення.

У задоволені позовних вимог Бердянського міжрайонного прокурора Запорізької області в інтересах держави відмовлено. Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що Бердянським міжрайонним прокурором Запорізької області в інтересах держави позов пред`явлено після спливу позовної давності.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 лютого 2017 року касаційну скаргу заступника прокурора Запорізької області задоволено частково. Рішення Апеляційного суду Запорізької області від 02 вересня 2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляду до суду апеляційної інстанції.

Ухвала суду касаційної інстанції мотивована тим, що право на звернення до суду з позовом щодо визнання недійсним рішень Бердянської міської ради виникло з 25 грудня 2009 року, на момент набрання чинності Закону України № 4176-VI (15 січня 2012 року), строк давності не сплив. Тому звернення прокурора до суду з позовом у грудні 2014 року відповідає вимогам пункту 5 розділу 2 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 20 грудня 2011 року № 4176-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства».

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 06 квітня 2017 року апеляційну скаргу заступника прокурора Запорізької області задоволено.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 31 березня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення. Позовні вимоги Бердянського міжрайонного прокурора Запорізької області в інтересах держави задоволено. Скасовано пункт 5.23 рішення № 32 від 24 грудня 2009 року 77 сесії Бердянської міської ради п`ятого скликання «Про передачу в оренду, продовження термін розробки проекту відведення, та надання дозволу на розроблення проекту відведення земельних ділянок». Визнано недійсним державний акт на право власності серії ЯК № 822086 на земельну ділянку площею 0,0574 га, виданий на ім`я ОСОБА_1 для індивідуального дачного будівництва на АДРЕСА_1 . Зобов`язано ОСОБА_1 повернути земельну ділянку, вартістю 34 107,08 грн площею 0,0574 га, кадастровий номер :08:007:0337, яка знаходиться на АДРЕСА_1 , межі якої визначені в державному акті на право власності на землю серії ЯК № 822086, виданому ОСОБА_1 , територіальній громаді м. Бердянська.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що спірна земельна ділянка відноситься до земель рекреаційного призначення, водного фонду України в межах двокілометрової прибережної захисної смуги, а тому згідно з нормами Водного кодексу України (далі - ВК України) та Земельного Кодексу України (далі - ЗК України) належать до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність. Апеляційний суд дійшов висновку, що пунктом 5.23 оспорюваного рішення Бердянською міською радою порушено вимоги закону щодо підстав та порядку надання земельної ділянки у власність відповідачу, а тому рішення у цій частині є незаконним, підлягає скасуванню, а державний акт на право власності на земельну ділянку підлягає визнанню недійсним. Апеляційний суд також вважав, що на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спірна земельна ділянка підлягає поверненню територіальній громаді м. Бердянська

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників

У березні 2017 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Запорізької області від 06 квітня 2017 року в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила рішення Апеляційного суду Запорізької області від 06 квітня 2017 року скасувати, рішення Бердянського міськрайнного суду Запорізької області від 31 березня 2015 року залишити в силі.

Касаційна скарга мотивована тим, що спір з приводу передачі їй спірної земельної ділянки вже був предметом розгляду у справі № 310/176/13-ц з тими самими сторонами, за наслідками якого рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 04 червня 2013 року у задоволенні позову відмовлено. Таким чином, оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції суперечить висновкам судового рішення у справі № 310/176/13-ц, яке розглядалась за тим самим спором між тими самими сторонами. На думку заявника у цій справі позивач навів лише інші, додаткові порушення з боку публічного органу, до яких заявник не причетна.

Заперечення на касаційну скаргу не надходили.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 липня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній цивільній справі.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою та підлягає залишенню без задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У справі встановлено, що рішенням Бердянської міської ради Запорізької області від 24 грудня 2009 року № 32 «Про передачу в оренду, продовження терміну розробки проекту відведення, та надання дозволу на розроблення проекту відведення земельних ділянок» ОСОБА_1 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0574 га на АДРЕСА_1 для індивідуального дачного будівництва.

На підставі вказаного рішення ОСОБА_1 видано державний акт на право власності на вказану земельну ділянку серії ЯК № 822086.

Вказана земельна ділянка відноситься до земель рекреаційного призначення, проекти землеустрою щодо відведення яких підлягають обов`язковій державній експертизі землевпорядної документації, що у спірному випадку зроблено не було.

Також спірна земельна ділянка знаходиться в межах прибережної захисної смуги, що відповідно до статей 85, 88, 90 ВК України унеможливлює передачу у власність фізичній особі.

Згідно зі статтями 13, 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про охорону земель» визначено, що об`єктом особливої охорони держави є всі землі в межах території України.

Відповідно до статті 84 ЗК України (тут і надалі у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

Згідно зі статями 19, 20 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі землі: землі житлової та громадської забудови й землі водного фонду; віднесення їх до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення є підставою для визнання відповідно до статті 21 ЗК України недійсним рішень про надання земель, угод щодо земельних ділянок, відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною тощо.

Згідно зі статтею 4 ВК України, пунктом «б» частини першої статті 58 ЗК України до земель водного фонду належать, зокрема, землі, зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів.

Крім того, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоч і не розташований водний фонд, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню водного фонду.

Відповідно до статті 60 ЗК України та статті 88 ВК України уздовж морів та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх відсутності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги.

Крім того відповідно до частини четвертої статті 88 ВК України у межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням конкретних умов, що склалися.

Згідно з пунктом 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 05 листопада 2004 року № 434, у разі відсутності землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо прибережних захисних смуг водних об`єктів, природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08 травня 1996 року № 486 «Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них», з урахування конкретної ситуації.

Згідно з пунктом «г» частини третьої статті 83 ЗК України до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі водного фонду, крім випадків визначених цим Кодексом.

Відповідно до частини четвертої статті 59 ЗК України лише на умовах оренди громадянам та юридичним особам органам виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися земельні ділянки прибережних захисних смуг для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо.

Спірна земельна ділянка розташована в межах двокілометрової зони прибережної захисної смуги Азовського моря.

Отже, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що під час прийняття пункту 5.23 оспорюваного рішення № 32 77 сесії V скликання Бердянської міської ради Запорізької області від 24 грудня 2009 року «Про передачу в оренду та у власність земельних ділянок, продовження терміну розробки проекту відведення, та надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок» Бердянською міською радою порушено вимоги чинного на той час законодавства в частині підстав та порядку надання земельної ділянки у власність відповідачу, тому, зазначений пункт рішення є незаконним та підлягає скасуванню, а державний акт на право власності на земельну ділянку, що виданий на підставі вказаного рішення, має бути визнаний недійсним.

Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно без достатньої правової підстави, зобов`язана його повернути. Особа зобов`язана повернути майно тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Спірна земельна ділянка розташована в адміністративних межах м. Бердянська Запорізької області.

У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності (стаття 83 ЗК України).

Верховний Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, що спірна земельна ділянка підлягає поверненню територіальній громаді м. Бердянська.

У справі, яка розглядається, з огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані правові норми, не вбачається невідповідності заходу втручання держави в право власності ОСОБА_1 критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Прийняття рішення про передачу у приватну власність землі державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі, відповідно, державної чи комунальної власності. В цьому контексті у сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України).

Отже, правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.

Витребування спірної земельної ділянки із володіння відповідача відповідає критерію законності.

Відповідач не мала перешкод у доступі до законодавства й у силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак спірної земельної ділянки, проявивши розумну обачність, могла і повинна була знати про те, що ділянка перебувають у межах прибережної захисної смуги, а тому вибула з володіння територіальної громади м. Бердянська з порушенням вимог закону, що ставить добросовісність відповідача під час набуття земельної ділянки у власність під обґрунтований сумнів.

Такий висновок сформований у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16-ц, від 15 травня 2018 року № 372/2180/15-ц.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За наслідками розгляду касаційної скарги встановлено, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Отже, відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, оскільки відсутні підстави для скасування судового рішення.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в цьому випадку оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Запорізької області від 06 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Яремко

А. С. Олійник

С. О. Погрібний