Провадження № 2/428/743/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2019 року м. Сєвєродонецьк

Сєвєродонецький міський суд Луганської області у складі:

головуючого судді Посохова І.С.,

за участю секретаря судового засідання Колядінцевої П.В.,

позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Сєвєродонецька Луганської області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке обєднання Азот» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовом до Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке обєднання Азот» (далі ОСОБА_2 «Сєвєродонецьке обєднання Азот») про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначила, що 03.04.2017 вона припинила трудові відносини з відповідачем на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України. При звільненні їй не виплатили заробітну плату, внаслідок чого утворилась заборгованість у сумі 28 571, 28 грн. На виконання судового наказу від 24.04.2017 № 428/3963/17 заборгованість із заробітної плати була виплачена в повному обсязі 10.05.2017. Просила суд стягнути з ОСОБА_2 «Сєвєродонецьке обєднання Азот» на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.04.2017 по 10.05.2017 у сумі 7 657, 99 грн.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити. Щодо пропуску строку звернення до суду пояснила, що вона декілька разів зверталась до відповідача з вимогою видати їй довідку про середню заробітну плату, однак відповідач відмовляв їй. З цієї причини вона пропустила строк звернення до суду.

У судове засідання представник відповідача ОСОБА_2 «Сєвєродонецьке обєднання Азот» не зявився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причину неявки суд не повідомив. До суду подав заяву про відмову у задоволенні позову з підстав пропуску позивачем строків звернення до суду.

На підставі п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, враховуючи, що відповідач був належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, що підтверджується даними повідомлення про вручення поштового відправлення ОСОБА_2 «Сєвєродонецьке обєднання Азот», про причину неявки в судове засідання суд не повідомив, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника ОСОБА_2 «Сєвєродонецьке обєднання Азот».

Вислухавши позивача, дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини.

З матеріалів справи судом встановлено, що ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з ОСОБА_2 «Сєвєродонецьке обєднання Азот» по 03.04.2017 включно.

Трудові відносини припинились 03.04.2017 за власним бажанням ОСОБА_1 на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки.

На момент звільнення ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі становила 28571,29 грн., про стягнення якої 24.04.2017 Сєвєродонецьким міським судом Луганської області був виданий судовий наказ.

10.05.2017 ОСОБА_2 «Сєвєродонецьке обєднання Азот» виплатило ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у повному обсязі у сумі 28 571, 29 грн., що підтверджується копією виписки з банківського рахунку позивача.

Отже, з вищенаведеного судом достовірно встановлено, що у відповідача існувала заборгованість перед позивачем ОСОБА_1 із виплати заробітної плати на день її звільнення 03.04.2017, яка була сплачена тільки 10.05.2017, тобто позивачем доведений факт порушення відповідачем строків виплати їй заробітної плати в день звільнення.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 року № 13, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Таким чином, для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні необхідно встановити факт порушення строків виплати заробітної плати, розмір якої не оспорюється, та наявність вини підприємства у не проведенні такого розрахунку.

Як вже встановлено судом, у відповідача існувала заборгованість перед позивачем ОСОБА_1 із виплати заробітної плати на день її звільнення 03.04.2017, яка була сплачена 10.05.2017, тобто позивачем доведений факт порушення відповідачем строків виплати їй заробітної плати.

З вищенаведеного суд доходить висновку, що в даному випадку наявна вина підприємства у не проведенні розрахунку з позивачем в день звільнення, оскільки доказів відсутності вини підприємства або існування будь-яких поважних причин, які б виключали відповідальність підприємства за порушення трудового законодавства, відповідачем суду не надано.

Визначаючи розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, який підлягає стягненню на користь позивача, суд вважає, що розмір середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку з позивачем має обчислюватися з дня, наступного за днем звільнення, та до дня, коли позивачу було сплачено заборгованість із нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у повному обсязі, тобто за період з 04.04.2017 по 09.05.2017 включно, в порядку, визначеному Постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок).

Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Відповідно до пункту 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку).

Аналогічна правова позиція щодо розрахунку розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку викладена у постанові Верховного Суду України від 21.01.2015 у справі № 6-195цс134.

Середньогодинна заробітна плата позивача ОСОБА_1 становить 34,31 грн., а середньомісячна кількість робочих годин 167,2 год., що підтверджується довідкою ОСОБА_2 «Сєвєродонецьке обєднання Азот» від 30.07.2018 № 36734.

Загальна кількість робочих годин за період з 04.04.2017 року по 09.05.2017 року включно становить 191, 84 год., яка складається з кількості робочих годин за 18 робочих днів у квітні 2017 року та 4 робочих дні у травні 2017 (167,2 год./19 робочих днів у квітні 2017 року х 18 робочих днів затримки розрахунку) + (167,2 год./20 робочих днів у травні 2017 року х 4 робочих дні затримки розрахунку) = 191,84 год.)

Загальна сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 6582,03 грн. (визначається шляхом множення середньогодинної заробітної плати на кількість робочих годин затримки, тобто 34,31 грн. х 191,84 = 6582,03 грн.).

За таких обставин, суд вважає, що розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, здійснений позивачем, не відповідає вимогам Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 № 100 та не може бути прийнятий судом до уваги.

Проте, розглянувши заяву представника відповідача ОСОБА_3 про відмову у задоволенні позову з підстав пропуску позивачем строків звернення до суду, суд дійшов наступного.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

З аналізу вищенаведеної норми КЗпП України суд доходить висновку, що для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Вищевказаний висновок суду узгоджується із правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 08 листопада 2017 року по справі № 6-1626цс17, а також із позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 23 січня 2018 року по справі № 373/908/16-ц. Крім того, аналогічного висновку дійшов Конституційний Суд України у рішенні від 22 лютого 2012 року по справі № 4-рп/2012.

Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобовязаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд зясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи, права і обовязки сторін.

Вищевказана позиція Пленуму Верховного Суду України не є нормою права, яка підлягає обовязковому застосуванню, а носить рекомендаційний характер, однак, на думку суду, вона є обґрунтованою, адже встановлені статтею 233 КЗпП строки, є строками звернення до суду, а не строками позовної давності, у звязку з чим такі строки звернення до суду мають перевірятися та застосовуватися судом з власної ініціативи.

Під час судового розгляду даної справи судом встановлено, що позивач в період з 10 травня 2017 року по день звернення до суду 14 серпня 2018 року не перебувала на стаціонарному чи амбулаторному лікуванні або за кордоном, жила звичайним повсякденним життям та мала можливість звернутися до суду. Однак, як вбачається з пояснень позивача, наданих у судовому засіданні, остання пропустила строк звернення до суду, оскільки довго чекала, що відповідач надасть їй довідку про середню заробітну плату, без якої вона не могла звернутися до суду. Вказана обставина, на яку посилається позивач, судом не вважається поважною, оскільки позивач мала право звернутися до суду і без подання такого доказу як довідка про середню заробітну плату, а суд у відповідності до ст. 12 ЦПК України мав сприяти позивачу в реалізації нею своїх прав, зокрема шляхом витребування такої довідки за клопотанням позивача. Крім того, суд вважає нерозумним очікування довідки від відповідача і не звернення з цієї підстави до суду протягом 1 року і 3 місяців. Наявності будь-яких поважних причин пропуску позивачем строку звернення до суду не встановлено. Про погашення заборгованості з виплати заробітної плати позивач дізналася 10 травня 2017 року, адже згідно із випискою з її банківського рахунку в цей день на її банківський рахунок надійшли вищевказані грошові кошти.

Питання про поновлення пропущеного строку позивачем не порушувалось.

Отже, встановивши вину відповідача у порушенні трудових прав позивача, визнавши часткову обґрунтованість позовних вимог та визначивши суму, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд, на підставі ч. 1 ст. 233 КЗпП України, вважає за необхідне у задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке обєднання Азот» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відмовити з підстав пропуску позивачем строків звернення до суду.

Керуючись ст. 12, 13, 81, 223, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке обєднання Азот» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Луганського апеляційного суду через Сєвєродонецький міський суд шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи:

- позивач: ОСОБА_1, місце проживання: 93412, Луганська область, м. Сєвєродонецьк, вул. Курчатова, б. 8-а, кв. 54, реєстраційний номер ОКПП НОМЕР_1;

- відповідач: Приватне акціонерне товариство «Сєвєродонецьке обєднання Азот», місцезнаходження: 93400, Луганська область, м. Сєвєродонецьк, вул. Пивоварова, буд. 5, ;

- представник відповідача: ОСОБА_3, місце проживання: 93400, Луганська область, м. Сєвєродонецьк, вул. Лисичанська, б. 5-а, кв. 37, паспорт ЕМ № 236104, виданий 21.06.1999 року Сєвєродонецьким МВ УМВС України в Луганській області.

Повне рішення складено 09.04.2019 року.

Суддя І. С. Посохов