Сквирський районний суд Київської області
Справа № 376/393/18
Провадження № 2/376/27/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" лютого 2019 р. Сквирський районний суд Київської області

в складі: головуючого судді - Клочко В.М.,

при секретарі судових засідань - ОСОБА_1,

за участю позивача ОСОБА_2,

представників відповідача ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Сквира Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Сквирської районної державної адміністрації Київської області про стягнення невиплачених при звільненні грошових коштів та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із позовною заявою у якій просить стягнути заборгованості по виплаті компенсацій та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку посилаючись на те, що розпорядженням голови Сквирської районної державної адміністрації Київської області від 16.02.2016 року за № 20 він був призначений на посаду начальника служби у справах дітей та сім'ї Сквирської районної державної адміністрації ( далі по тексту Сквирська РДА).

Згідно розпорядження голови Сквирської районної державної адміністрації Київської області від 02.12.2016 року за № 98-К його було звільнено із займаної посади відповідно до п.2 ст. 36 КЗпП України. При звільненні з роботи з ним не було проведено повного розрахунку, а саме не сплачено компенсацію витрат на відрядження, а тому вважає, що відповідач на підставі статті 117 Кодексу законів про працю України має сплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити на вище зазначених підставах.

Представники відповідача позов не визнали в повному обсязі, зазначаючи, що дійсно ОСОБА_2 було звільнено 02.12.2016 року із посади начальника служби у справах дітей Сквирської РДА. В день звільнення відповідно до вимог ст.ст. 47, 116,117 КЗпП України з ним було проведено повний розрахунок по виплаті заробітної плати та інших витрат крім витрат повязаних із відрядженням в сумі 1 030 грн., у звязку із браком коштів. Заборгованість повязана із витратами на відрядження ОСОБА_2 була погашена 28.03.2017 року, шляхом порахунку коштів на картковий рахунок та вважають, що дані кошти не входять до структури заробітної плати, а тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог.

Суд, заслухавши позивача, представників відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив обставини справи та дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити з таких підстав.

Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується (ч.1 ст.43 Конституції України).

Судом встановлено, що позивача прийнято на посаду начальника у справах дітей сім'ї Сквирської РДА.

Розпорядженням голови Сквирської РДА за № 98-К від 12.12.2016 року позивача було звільнено із займаної посади відповідно до п.2 ст. 36 КЗпП України з виплатою заробітної плати, а саме : посадовий оклад, надбавки за ранг, надбавки за вислугу років, оплати додаткової відпустки у звязку з навчанням, грошову компенсацію за невикористанні дні щорічної та додаткової відпустки.

Станом на 13.12.2016 року Сквирська районна державна адміністрація Київської області мала заборгованість перед ОСОБА_2 по витратах повязаних із відрядженням в сумі 1 030 грн., у звязку з тим, що по КЕКВ 2250 «Видатки на відрядження» були відсутні кошторисні призначення.

16.12.2017 року Сквирська РДА на картковий рахунок ОСОБА_2 зарахувала грошові кошти в сумі 370 грн., а 28.03.2018 року в сумі 660 грн., що не заперечується сторонами та підтверджується наявними в матеріалах справи виписками по картковому рахунку ОСОБА_2

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтями 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

У відповідності до ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно ч. 1 ст. 94 Кодексу законів про працю України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу.

Згідно п.2 ст.36 КЗпП України, пiдставами припинення трудового договору є: закiнчення строку (пункти 2 i 3 статтi 23), крiм випадкiв, коли трудовi вiдносини фактично тривають i жодна з сторiн не поставила вимогу про їх припинення.

Згідно ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Статтею 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Із змісту ст.117 КЗпП України вбачається, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 КЗпП, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної у справі № 6-64цс13, згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Як вбачається із роз'яснень даних у Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, якщо роботодавець не доведе відсутності у цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Одночасно слід зазначити, що відповідно до статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.

Позовні вимоги ґрунтуються на стягненні з відповідача витрат на відрядження, виплата яких регулюється положеннями статті 121 КЗпП України.

Згідно із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітною платою є винагорода у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу.

До структури заробітної плати, визначеної у статті 2 цього Закону, входять: основна заробітна плата, додаткова заробітна плата та інші заохочувальні та компенсаційні виплати.

До інших заохочувальних та компенсаційних виплат належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми (частина третя статті 2 Закону України «Про оплату праці»).

Згідно з підпунктом 3.15 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5, не належать до фонду оплати праці витрати на відрядження: добові (у повному обсязі), вартість проїзду, витрати на наймання житлового приміщення.

Відповідно до ст.233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.

Позовні вимоги ґрунтуються на стягненні з відповідача витрат на відрядження, виплата яких регулюється положеннями ст.121 КЗпП України, якою встановлено, що працівники мають право на відшкодування витрат та одержання інших компенсацій у зв'язку з службовими відрядженнями, працівникам, які направляються у відрядження, виплачуються: добові за час перебування у відрядженні, вартість проїзду до місця призначення і назад та витрати по найму жилого приміщення в порядку і розмірах, встановлюваних законодавством, за відрядженими працівниками зберігаються протягом усього часу відрядження місце роботи (посада), працівникам, які направлені у службове відрядження, оплата праці за виконану роботу здійснюється відповідно до умов, визначених трудовим або колективним договором, і розмір такої оплати праці не може бути нижчим середнього заробітку.

Згідно з підпунктом 3.15 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої Наказом Державного комітету статистики України №5 від 13 січня 2004 року, не належать до фонду оплати праці витрати на відрядження: добові (у повному обсязі), вартість проїзду, витрати на наймання житлового приміщення.

Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку про те, що заявлена позивачем сума невиплачених витрат на відрядження та сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не входять до фонду оплати праці та не є заробітною платою, з позовом про стягнення якої працівник має право звернутися до суду без обмеження будь-яким строком, а тому до таких позовних вимог застосовується передбачений ст.233 КЗпП України тримісячний строк звернення працівника до суду із заявою про вирішення такого трудового спору, який починає свій перебіг з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Аналогічна позиція викладена в ухвалі Верховного суду України від 25 грудня 2008 року у справі №6-16282вов08 (ЄДРСРУ №2984580) та від 04 лютого 2009 року у справі №6-17656св08 (ЄДРСРУ № 3111400), а також постанові Верховного суду України від 11.10.2017 року по справі № 311/136/16-ц (ЄДРСРУ № 69649885).

Враховуючи наведене, а також те, що Сквирська РДА погасила заборгованість перед позивачем частково 15.12.2017 року в сумі 370, а іншу частину заборгованості 28.03.2018 року в сумі 660 грн. Крім того, суд, звертає увагу, що відповідач листом від 07.12.2017 року повідомляв позивача про наявність такої заборгованості, а також те, що про факт невиплати йому такої заборгованості відповідачем у момент звільнення позивач повинен був дізнатися в момент його звільнення з роботи 02.12.2016 року, суд приходить до висновку, що позивач пропустив передбачений статтею 233 КЗпП України тримісячний строк на звернення до суду за вирішенням трудового спору, оскільки з позовом про стягнення сум невиплачених витрат на відрядження та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні він звернувся поза межами строку передбаченими статтею 233 КЗпП України, а саме 28.02.2018 року.

За правилами ч.1 ст.234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст.233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Разом з тим позивач під час судового розгляду даної справи з відповідними клопотаннями про поновлення строку звернення до суду не звертався, про причини пропущення такого строку, їх поважність, не вказував.

Оскільки в ході судового розгляду справи позивачем не заявлялось клопотання про поновлення пропущеного строку на звернення до суду із заявою про вирішення такого трудового спору, крім того, позивачем не наведено суду та не доведено належними та допустимими доказами наявності поважних причин пропуску такого строку, суд приходить до висновку про відсутність передбачених законом підстав для поновлення передбаченого статтею 233 КЗпП України тримісячного строку звернення позивача до суду із заявою про вирішення такого трудового спору.

Окремо суд, звертає увагу, що на момент звернення до суду, Відповідач не мав заборгованості перед Позивачем, а посилання відповідача про те, що він не міг знати, що за кошти були зараховані на його заробітну картку то суд, вважає, що це є зловживання процесуальними правами.

Зважаючи на вищенаведене, суд вважає, що наявні передбачені законом підстави для відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 до Сквирської районної державної адміністрації Київської області про стягнення невиплачених при звільненні грошових коштів та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Керуючись ст.ст. 9-13, 76-83, 95, 209-250, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273 ЦПК України Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

У позові ОСОБА_2 (адреса проживання: 09000, м. Сквира, вул. Успенська 18, Київської області ідентифікаційний номер - НОМЕР_1) до Сквирської районної державної адміністрації Київської області (адреса місцезнаходження: 09000, м. Сквира вул. Богачевського, 28, код ЄДРПОУ - 24208857), про стягнення невиплачених при звільненні грошових коштів та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Текст судового рішення складений 04 лютого 2019 року.

Суддя В.М. Клочко