Постанова

Іменем України

15 травня 2019 року

м. Київ

справа № 520/16979/13-ц

провадження № 61-35269св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Висоцької В. С., Лесько А. О., Пророка В. В. (суддя-доповідач), Сімоненко В. М., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивачОСОБА_4 ,
відповідачі: Департамент міського господарства Одеської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Виконавчий комітет Одеської міської ради, Київський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Комунальне підприємство «Міське агентство з приватизації житла»,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Одеської області у складі колегії суддів: Кравця Ю. І., Журавльова О. Г., Таварткіладзе О. М., від 02 серпня 2017 року.

Встановив:

У вересні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Департаменту міського господарства Одеської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Виконавчого комітету Одеської міської ради (далі - ВК Одеської міської ради), Київського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (далі - Київський РВ ГУ ДМС України в Одеській області) та Комунального підприємства «Міське агентство з приватизації житла» (далі - КП «Міське агентство з приватизації житла») про визнання недійсним ордеру та визнання права користування та володіння кімнатами.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_4 з двома малолітніми дітьми у жовтні 1997 року надані дві кімнати № № 2,3 в квартирі АДРЕСА_1 .

У травні 2007 року у вказаній квартирі звільнені попередніми мешканцями дві кімнати № № 5, 6 , які позивач намагалась приєднати, зазначаючи, що з 1988 року перебуває на обліку як така, що потребує поліпшення житлових умов і неодноразово зверталась до уповноважених органів місцевого самоврядування про приєднання спірних кімнат. Проте вказані житлові кімнати рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради від 28 березня 2013 року № 110 виділено ОСОБА_2 без дотримання Порядку надання і користування житловими приміщеннями з фондів житла для тимчасового проживання та ОСОБА_2 і ОСОБА_3 оформлено право власності на спірні кімнати.

Таким чином, просила визнати недійсним ордер на жиле приміщення для тимчасового проживання від 28 травня 2013 року, виданий Департаментом міського господарства Одеської міської ради на заселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в кімнати № 5 та № 6 квартири АДРЕСА_1 , визнати недійсним договір найму житлового приміщення № 44 від 25 вересня 2013 року укладеного між комунальним підприємством «Домоуправління № 18» (далі - КП «Домоуправління № 18») та ОСОБА_2 , визнати недійсним розпорядження Департаменту міського господарства від 30 вересня 2013 року № 220475 про приватизацію 406/1000 частини квартириАДРЕСА_1 , визнати недійсним свідоцтво про право власності на 406/1000 частини квартири АДРЕСА_1 , видане Департаментом міського господарства Одеської міської ради від 30 вересня 2013 року № 19-26116 на ім`я ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , визнати недійсною та скасувати приватизацію за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 406/1000 частини квартири АДРЕСА_1 , визнати за ОСОБА_4 та членами її сім`ї право на проживання та користування кімнатами № № 5,6 у квартирі АДРЕСА_1 .

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 19 липня 2016 року позов задоволено частково; визнано недійсним ордер на жиле приміщення для тимчасового проживання від 28 травня 2013 року, виданий Департаментом міського господарства Одеської міської ради на заселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в кімнати № 5 та № 6 квартири АДРЕСА_1 ; визнано недійсним договір найму житлового приміщення від 25 вересня 2013 року № 44 укладеного між КП «Домоуправління № 18» та ОСОБА_2 ; визнано недійсним розпорядження Департаменту міського господарства від 30 вересня 2013 року № 220475 про приватизацію 406/1000 частини квартири АДРЕСА_1 ; визнано недійсним свідоцтво про право власності на 406/1000 частини квартири АДРЕСА_1 , видане Департаментом міського господарства Одеської міської ради від 30 вересня 2013 року № 19-26116 на ім`я ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Визнано за ОСОБА_4 та членами моєї сім`ї право на проживання та користування кімнат АДРЕСА_4 . В іншій частині вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем обґрунтовано позовні вимоги належними та допустимими доказами, тому позов підлягає частковому задоволенню.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 02 серпня 2017 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 19 липня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову; вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції не з`ясував всіх обставин справи та не звернув уваги на те, що позивач вже зверталася до суду з аналогічними позовними вимогами та рішенням апеляційного суду Одеського області від 04 грудня 2013 року у задоволенні позову відмовлено у зв`язку з недоведеністю позовних вимог.

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Обґрунтовуючи вимоги касаційної скарги, ОСОБА_4 посилається на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права та зазначає, що апеляційним судом не враховано того, що до апеляційного суду надавалися всі судові рішення по спірних кімнатах, крім того, судом витребовувалися матеріали аналогічної справи для дослідження. Зазначає, що апеляційний суд не взяв до уваги всі докази та обставини подані до суду самем позивачем.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 грудня 2018 року, серед іншого, відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали справи з Київського районного суджу м. Одеси, зупинено виконання рішення апеляційного суду Одеської області від 13 листопада 2017 року.

11 червня 2018 року касаційну скаргу передано на розгляд Верховного Суду.

14 серпня 2019 року вказана справа передана на розгляд Верховного Суду.

Інші учасники справи не скористалися правом на подання відзиву (заперечень) на касаційну скаргу.

Ухвалою Верховного Суду від 06 лютого 2019 року справа призначена до судового розгляду.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

До спірних правовідносин підлягають застосуванню такі норми права.

Відповідно до статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Складовими права на житло є забезпечення умов з приводу можливості кожного громадянина мати житло і гарантовану непорушність права користування житлом.

Згідно із статтею 31 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) громадяни, які потребують поліпшення житлових умов мають право на одержання у користування жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду в порядку, передбаченому законодавством.

Статтями 58, 59 ЖК України визначені підстави і порядок видачі ордера та визнання ордера на жиле приміщення недійсним, зокрема, ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень.

Відповідно до частини третьої статті 131 ЦПК України (у редакції, чинній на час ухвалення апеляційним судом оскаржуваного рішення) сторони до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті, зобов`язані повідомити суд про всі відомі їм рішення судів, що стосуються предмету спору, а також про всі відомі їм незавершені судові провадження, що стосуються предмету спору.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 , з двома малолітніми дітьми у жовтні 1997 року надано дві кімнати № № 2,3 в квартирі АДРЕСА_1 .

У травні 2007 року у вказаній квартирі звільнені попередніми мешканцями дві кімнати № 5, 6 . З того часу позивач неодноразово зверталась із заявами до ВК Одеської міської ради, Управління житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу про приєднання до її житлової площі даних кімнат, так як згідно з рішенням виконавчого комітету Київської райради народних депутатів № 485 від 17 червня 1988 року ОСОБА_4 з членами своєї сім`ї перебуває на квартирному обліку, до теперішнього часу не знята з квартирного обліку та потребує поліпшення житлових умов.

Рішенням ВК Одеської міської ради від 28 березня 2013 року № 110 внесено зміни до рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 28 лютого 2013 року № 74 «Про надання житлових приміщень громадянам у фонді житла для тимчасового проживання» та доповнено додаток пунктами 13, 14 наступного змісту:

«13. ОСОБА_5 .

14. ОСОБА_2 ».

Станом на день видачі ОСОБА_2 ордеру, тобто на 28 травня 2013 року, будинок на АДРЕСА_1 віднесено до фонду житла для тимчасового проживання.

Відповідно до Рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 15 серпня 2014 року № 324 «Про впорядкування діяльності Комунального підприємства «Домоуправління № 18», житловий будинок на АДРЕСА_6 , де проживає позивач зі своєю родиною, було віднесено до державного житлового фонду, в якому дозволяється проведення приватизації жилих приміщень у відповідності до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Апеляційним судом установлено, що позивач вже зверталась з аналогічним позовом, з обґрунтуванням та доводами, щодо визнання недійсним ордеру на жиле приміщення для тимчасового проживання від 28 травня 2013 року, виданого Департаментом міського господарства Одеської міської ради на заселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в кімнати № 5 та № 6 квартири АДРЕСА_1 , в 2013 році.

За наслідками розгляду зазначеної справи апеляційний суд Одеської області 04 грудня 2013 року скасував рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 жовтня 2013 року та ухвалив нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 до Департаменту міського господарства, ОСОБА_2 , третя особа - Виконавчий комітет Одеської міської ради, про визнання ордеру недійсним відмовив.

Виходячи з наведеного апеляційний суд дійшов висновку про те, що оспорюваний ордер за формою та змістом відповідає вимогам діючого законодавства. ОСОБА_2 на підставі вказаного ордеру зареєстрував своє місце проживання та ІНФОРМАЦІЯ_1 року приватизував вказані приміщення на своє ім`я та на ім`я ОСОБА_3 , яка була включена в ордер.

Відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України (у редакції, чинній на час ухвалення апеляційним судом оскаржуваного рішення), обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Отже, правильними є висновок апеляційного суду про те, що рішенням апеляційного суду Одеської області від 04 грудня 2013 року вже було надано оцінку доводам позивача щодо відповідності ордеру на заселення.

Таким чином, апеляційний суд дійшов обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову в цілому, оскільки інші позовні вимоги є похідними від вимоги про визнання ордеру недійсним, тому позов задоволенню не підлягає.

Доводи касаційної скарги вказаних висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 посилається на те, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкових висновків про відмову у задоволенні позову, оскільки вони не відповідають матеріалам справи та вимогам закону. Зазначає, що судом не враховано того, що відповідачі не перебували на квартирному обліку та до реєстру досудових розслідувань внесено відомості щодо відповідачів про вчинення кримінального правопорушення по незаконному заволодінню спірними кімнатами.

Суд апеляційної інстанції відмовляючи в задоволенні позову обгрунтовано виходив з того, що матеріалами справи підтверджено законність отримання відповідачами ордеру на кімнати 5 та 6 в квартирі АДРЕСА_1 . Доказів притягнення відповідачів до кримінальної відповідальності за вчинення зазначеного позивачем правопорушення до суду не надано.

Інші наведені в касаційній скарзі доводи висновків суду апеляційної інстанції не спростовують і фактично зводяться до переоцінки доказів, що згідно зі статтею 400 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд апеляційної інстанції правильно встановив характер правовідносин між сторонами у справі та обґрунтовано застосував норми статей 31, 58, 59 ЖК України, що регулюють спірні правовідносини, тому наявні підстави для залишення касаційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Враховуючи, що рішення суду апеляційної інстанцій слід залишити без змін, а скаргу без задоволення, суд касаційної інстанції не має підстав для зміни розподілу судових витрат, визначених судами попередніх інстанцій. Сторони не заявляли до відшкодування судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 та підпунктом 4 пункту 1 розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України,

Постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 02 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

А. О. Лесько

В. В. Пророк

В. М. Сімоненко

І. М. Фаловська