ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2019 року

м.Суми

Справа №587/3393/17

Номер провадження 22-ц/816/1865/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Криворотенко В. І. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Ткачук С. С.

за участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Сумського районного суду Сумської області від 14 січня 2019 року в складі судді Степаненка О.А., ухвалене у м. Суми Сумської області,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2017 року ОСОБА_1 пред'явив позов до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину домоволодіння та земельної ділянки та їх реальний розподіл.

Свої вимоги мотивував тим, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 з 03 серпня 1993 року. В січні 1994 року за спільні кошти ними було придбано домоволодіння АДРЕСА_1 розташоване на земельній ділянці площею 0,3143 га, з яких земельна ділянка площею 0,0970 га для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель і споруд та земельна ділянка площею 0,2173 га для ведення особистого селянського господарства. 14 грудня 2006 року шлюб між сторонами розірваний, а з кінця листопада 2012 року припинені подружні стосунки.

На підставі викладеного ОСОБА_1 просив суд визнати за ним право власності на 1/2 частину будинку та земельної ділянки, поділити між сторонами домоволодіння АДРЕСА_1 та земельну ділянку відповідно до першого варіанту судово-технічної експертизи та стягнути на його користь з відповідача 19452 грн 50 коп. в рахунок компенсації різниці вартості часток, 5100 грн витрат, пов'язаних із проведенням експертизи.

Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 14 січня 2019 року визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1.

Проведено реальний розподіл домоволодіння АДРЕСА_1, виділено ОСОБА_1 на праві власності наступні приміщення: в будинку літ. «А-І» загальною площею 33,1 м2, інвентарною вартістю 42828 грн: житлову кімнату «3» площею 20,1 м2; житлову кімнату «6» площею 13,0 м2; та господарські споруди: літня кухня літ. «Б», вартістю 13016 грн, навіс літ. «Г», вартістю 1676 грн, 1/2 огорожі №1-4 загальною вартістю 10643 грн, що складає 39/100 ідеальних частин.

Виділено ОСОБА_1 на праві власності із земельної ділянки площею 0,0970 га (кадастровий номер НОМЕР_1) земельну ділянку площею 460 кв.м, яка розташована в АДРЕСА_1 (відображена блакитним кольором у додатку 3 арк.1 висновку експертизи №1123/33 від 18 липня 2018 року), визнавши за ОСОБА_1 право особистої власності на цю частину земельної ділянки.

Зобов'язано ОСОБА_1 провести наступні переобладнання: закласти дверний отвір між коридором «4» та кімнатою «3», закласти дверний отвір між коридором «4» та кімнатою «6», влаштувати дверний отвір між кімнатою «3» та кімнатою «6», у вікні кімнати «3» влаштувати дверний отвір з установкою подвійних утеплених дверей.

Переобладнання необхідно провести відповідно до вимог ДБН А.3.1-5-96 «Організація будівельного виробництва» і наказу Держкомбуду №453 від 09 серпня 2012 року. «Положення про порядок видачі дозволу (повідомлення) на виробництво будівельних робіт» за наявності будівельного паспорту, виданого відділом архітектури місцевої Ради депутатів.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 5100 грн витрат, пов'язаних із проведенням експертиз.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 19452 грн 50 коп. грошової компенсації різниці вартості часток.

В іншій частині відмовлено за безпідставністю позовних вимог.

У лютому 2019 року ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу на рішення суду, просила його скасувати з підстав неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, та постановити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначила, що суд першої інстанції ухвалюючи рішення застосував норми СК України, які не підлягають застосуванню у даному спорі, оскільки спірне майно було набуте під час дії КпШС України, не з'ясував походження коштів, за які було придбано спірне домоволодіння, не врахував неузгодженість між сторонами питання про сплату компенсації, а також безпідставно відніс до спільного майна, що підлягає поділу, земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель і споруд, яка є особистою приватною власністю відповідача, безпідставно не врахував пропуску позивачем строку позовної давності, що є підставою для відмови у позові, допустив порушення норм процесуального закону, крім іншого, врахував експертний висновок який є недопустимим доказом.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначив, що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні, а тому заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1, його представника адвоката ОСОБА_3, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, пояснення відповідача ОСОБА_2, її представника адвоката Матішинця В.В., які підтримали доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої-третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 03 серпня 1993 року (а.с. 6).

У січні 1994 року за спільні кошти ними було придбане домоволодіння АДРЕСА_1.

Домоволодіння розташоване на земельній ділянці площею 0,3143 га, яка складається із: земельної ділянки площею 0,0970 га з цільовим призначенням «для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель і споруд» та земельної ділянки площею 0,2173 га для ведення «особистого селянського господарства».

14 грудня 2006 року шлюб між сторонам розірваний (а.с. 7).

07 червня 2007 року ОСОБА_2 отримала державні акти на право власності на земельну ділянку площею 0,0970 га з цільовим призначенням «для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель і споруд» та земельну ділянку площею 0,2173 га для ведення «особистого селянського господарства» (а.с. 93-96). Тобто право власності на землю відповідач набула вже після розірвання шлюбу.

З огляду на зазначене суд першої інстанції дійшов висновку про те, що земельна ділянка площею 0,2173 га з цільовим призначенням «для ведення особистого селянського господарства» не є спільною сумісною власністю подружжя, а тому не підлягає розподілу між сторонами. Сторони погодились із зазначеним висновком про відмову у задоволенні позову в частині розподілу земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства у апеляційному порядку не оскаржували.

Відповідно до вимог ст. 22 КпШС України (в редакції чинній на час набуття права власності на спірне домоволодіння) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

За змістом ст. 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Встановивши, що спірне домоволодіння було придбане сторонами у січня 1994 року під час перебування у шлюбі, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про рівність часток ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у праві власності на спільне сумісне майно.

Проте судом не було враховано наступних обставин.

Договір купівлі-продажу домоволодіння АДРЕСА_1 укладений у січні 1994 року ОСОБА_2

14 грудня 2006 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Згідно зі ст. 72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

ОСОБА_1 знав, що право власності на домоволодіння, придбане сторонами під час перебування у шлюбі, зареєстровано за ОСОБА_2, оскільки сам, діючи на підставі доручення від імені ОСОБА_2 та в її інтересах, підписував договір купівлі продажу, що не заперечують сторони.

У квітні 2013 року ОСОБА_1 звертався до Сумського районного суду Сумської області з позовом про визнання за ним права власності на ? частину домоволодіння та про виділення його частки в натурі, проте під час розгляду справи по суті, подав заяву про закриття справи у зв'язку з відмовою від позовних вимог (а.с. 33-35).

Ухвалою Сумського районного суду Сумської області від 07 травня 2013 року у справі №587/1048/13-ц прийнято відмову ОСОБА_1 від позову, справу закрито (а.с. 36).

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду та повторно заявив вимогу про визнання права власності на ? частину домоволодіння, крім того просив визнати за ним право власності на 1/2 частину земельних ділянок для обслуговування частини житлового будинку, господарчих будівель та ведення особистого селянського господарства.

12 січня 2018 року представник ОСОБА_2 подав до суду клопотання про застосування наслідків пропуску позивачем строків позовної давності та про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 з цих підстав (а.с. 40).

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 не заперечував, що про порушення своїх прав на домоволодіння він знав з моменту розірвання шлюбу, так як відповідачка заперечувала належність йому будь-якої частини домоволодіння, тому він у 2013 році звертався до суду з позовом про визнання права власності на ? частину домоволодіння та його реальний поділ. Проте відмовився від позову. Відмова була обумовлена не добровільним задоволенням чи визнанням вимог відповідачем, а сподіванням, що така відмова від позову сприятиме покращенню подружніх відносин між ними.

Відповідно до вимог ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За змістом ч.ч. 2, 3 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За встановлених обставин, апеляційний суд дійшов висновку про обґрунтованість доводів апеляційної скарги щодо пропуску позивачем строку позовної давності при зверненні з позовом у даній справі та наявності підстав для застосування наслідків, визначених ч. 4 ст. 267 ЦК України, а саме для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

В частині оскаржених вимог позивача про визнання права власності на ? частину земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд апеляційний суд зважає на такі обставини.

За змістом ст. 4 ЦПК України, ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту у спосіб передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, або у спосіб не передбачений законом, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом ст.ст 125, 126 ЗК України (в редакції від 13 січня 2007 року) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України.

07 червня 2007 року ОСОБА_2 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0970 га з цільовим призначенням «для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель і споруд» та державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,2173 га для ведення «особистого селянського господарства» (а.с. 93-96).

Отже, право власності на спірні земельні ділянки ОСОБА_2 набула вже після розірвання шлюбу з ОСОБА_1, тому спірні земельні ділянки є особистою приватною власністю відповідача.

Звертаючись з позовом про визнання права власності на ? частину земельної ділянки площею 0,0970 га з цільовим призначенням «для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель і споруд» за адресою: АДРЕСА_1, яка на праві власності належить відповідачу, позивач посилався на ту обставину, що він має право на вказану частину земельної ділянки для обслуговування своєї частини будинку.

Апеляційний суд не може погодитися з такими доводами з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

За змістом ч. 4 ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. Згідно з цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду.

З огляду на висновок апеляційного суду про відсутність правових підстав для задоволення вимоги ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на ? частку домоволодіння, правові підстави для визнання за ним права власності на частку земельної ділянки, призначеної для обслуговування цього домоволодіння, також відсутні. Інших доводів на підтвердження свого права на спірну земельну ділянку позивач не заявляв.

За таких обставин суд апеляційної інстанції приймає наведені в апеляційній скарзі доводи.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення є порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.

Установивши, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права і порушив норми процесуального права, суд апеляційної інстанції задовольняє апеляційну скаргу, рішення суду першої інстанції скасовує і ухвалює нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на задоволення вимог апеляційної скарги судовий збір у розмірі 2880 грн, сплачений ОСОБА_2 за апеляційний перегляд справи, покладається на позивача.

Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст.ст. 381- 384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Сумського районного суду Сумської області від 14 січня 2019 року скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину домоволодіння та земельної ділянки, їх реальний розподіл - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені нею судові витрати у розмірі 2880 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 05 квітня 2019 року.

Головуючий - В.І. Криворотенко

Судді:

О.Ю. Кононенко

С.С. Ткачук