Справа №461/3878/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2019 року місто Львів

Галицький районний суд м. Львова в складі:

головуючого - судді Стрельбицького В.В.,

за участю секретаря Іваника Р.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

її представника ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання розписок недійсними,

встановив:

25 травня 2018 року позивач звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 , в якому просить визнати розписку, складену нею 18 травня 2013 року та розписку без дати складання, в якій зазначено, що кошти позичені 15 липня 2013 року - недійсними.

Обґрунтовуючи позовні вимоги покликається на те, що у період з 1996 року з перервами по 2016 рік вона проживала спільно з відповідачем у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу. У 2013 році ОСОБА_4 подарував позивачу 40 тисяч гривень. У березні 2015 року відповідач почав вимагати від неї повернути подаровані гроші, у зв`язку з чим, змусив її написати дві розписки, датовані 18.05.2013 року та розписку без дати, за якими вона нібито отримала від ОСОБА_4 в борг 18.05.2013 року та 15.07.2013 року 13 790 доларів США. У подальшому відповідач звернувся до суду з позовом про стягнення з неї боргу за договором позики, який рішенням Галицького районного суду м. Львова від 28 грудня 2017 року було задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 373 571,10 гривень боргу за договором позики, 17 807, 00 гривень - 3% річних, а всього 391 378,10 гривень.

Зазначає, що незважаючи на назву документів, складених нею, жодних розписок в 2013 році вона не писала, грошових коштів від відповідача в борг не отримувала та не мала такого наміру. Відповідач, який хворіє психічним захворюванням, із застосуваннчям фізичного та психологічного насильства над нею, яке вона в той момент сприймала як реальну погрозу для її життя та здоров`я, змусив її скласти ці розписки, які не відповідають вільному волевиявленню та внутрішній волі позивача. Вважає, такі розписки не можуть слугувати доказом, який свідчить про отримання від ОСОБА_4 грошових коштів та виникненням між ними правовідносин з договору позики.

Позивач та її представника в судовому засіданні позов підтримали, з мотивів, наведених у ньому. Просили суд позов задоволити.

Представник відповідача в судовому засіданні позов заперечив, з мотивів, викладених у письмовому відзиві, зазначивши про необґрунтованість позовних вимог. Просив суд застосувати позовну давність та відмовити у задоволенні позову.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором (ч.1 ст.1049 ЦК України).

Згідно із ч.2 ст.1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.ч.1 та 2 ст.207 ЦК України, правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Судом встановлено наступне.

18.05.2013 року ОСОБА_1 складено розписку про те, що вона 18.05.2013 року отримала від ОСОБА_4 у позику суму 9 000 доларів США з обов`язком повернення грошових коштів 18.08.2015 року.

Також, ОСОБА_1 складено розписку про отримання 15.07.2013 року нею від ОСОБА_4 4 790 доларів США у позику, з кінцевим терміном повернення 15.08.2015 року.

Позивач стверджує, що жодних розписок вона не писала, грошових коштів від відповідача в борг не отримувала та не мала такого наміру. Відповідач, який хворіє психічним захворюванням, із застосуванням фізичного та психологічного насильства над нею, яке вона в той момент сприймала як реальну погрозу для її життя та здоров`я змусив її скласти ці розписки, які не відповідають вільному волевиявленню та внутрішній волі.

Відповідач в свою чергу пояснив, що з ОСОБА_1 знайомий близько 15-ти років. Як подружжя вони не жили. У квартирі позивача він проживав як орендар. Проживав з 2013 по 2016 роки. Кошти позивачу у розмірі 9 000 тисяч доларів США передавав у приміщенні банку. Кошти надавав у присутності сина 18.05.2013 року. 15.07.2013 року передавав позивачу кошти в сумі 4 790 доларів США для погашення кредиту.

Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного або психологічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Пунктом 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Отже, фізичний тиск, як різновид насильства, полягає у заподіянні болю потерпілому шляхом застосування сили, зокрема заподіяння тілесних ушкоджень, побиття тощо. Доказом фізичного насильства, зокрема, можуть бути фактичні обставини, які встановлені по кримінальній справі, в тому числі щодо встановлення фактів застосування до потерпілого тілесних ушкоджень різних форм тяжкості, побоїв, катування тощо. Разом із застосуванням фізичних дій, які не носять кримінального характеру, це може бути розцінено як насильство, якщо такі дії фактично змусили особу до укладення такого правочину, якого б вона не уклала без відповідного тиску.

Як видно з матеріалів справи у лютому 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про повернення суми позики за оспорюваними розписками.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 28 грудня 2017 року у справі №461/1449/16-ц позов ОСОБА_4 задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 373 571,10 гривень боргу за договором позики, 17 807, 00 гривень - 3% річних, а всього 391 378,10 гривень /а.с.124/. У відшкодування моральної шкоди відмовлено. Як видно з судового рішення, підставою позову у справі №461/1449/16-ц були розписки від 18.05.2013 року та 15.07.2013 року.

Постановою Апеляційного суду м. Львова від 06.06.2018 року рішення Галицького районного суду м. Львова від 28 грудня 2017 року у справі № 461/1449/16-ц залишено без змін.

Згідно даного судового рішення, факт вказаних написання розписок відповідачем визнається. Факт отримання відповідачем від позивача позики на суму, еквівалентну 13 790 доларів США, підтверджено написаними відповідачем розписками, жодних доказів на спростування доводів позивача відповідач суду не надавав, відтак суд прийшов до висновку про те, що між сторонами склалися правовідносини з договору позики, за якими ОСОБА_1 не виконала зобов`язання по поверненню боргу ОСОБА_4 у загальній сумі 13 790, 00 доларів США.

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Встановлені судовими рішеннями у справі №461/1449/16-ц обставини свідчать про визнання ОСОБА_1 на час розгляду справи факту написання нею розписок, які вона оспорює на даний час.

Згідно довідки Галицького ВП ГУ НП у Львівській області від 27.03.2019 року № 3011/3710119, жодних звернень від гр. ОСОБА_1 про вчинення відносно неї ОСОБА_4 протиправних, насильницьких дій не надходило/а.с.128/.

Так, у матеріалах справи відсутні докази того, що позивачка, в період наближений до написання розписок, зверталась до правоохоронних органів із заявами про застосування до неї з боку відповідача психологічного тиску, фізичного насильства чи інших незаконних дій на час написання оспорюваних розписок та після їх складення.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 показала, що є знайомою ОСОБА_1 по роботі. Бувала у позивача вдома та бачила там ОСОБА_4 Вона зрозуміла, що відповідача є співмешканцем ОСОБА_1 Приблизно 3-4 рази була в них вдома у 2012 році. Від позивача знає, що ОСОБА_4 подарував їй кошти, а потім вимагав їх назад. ОСОБА_1 говорила, що її змусили написати розписку. При написанні розписки та передачі коштів свідок присутня не була.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні показала, що є колегою позивача по роботі. Позивач і відповідач жили у цивільному шлюбі на квартирі позивача, а відповідач здавав свою квартиру. Зі слів позивача знає, що відповідач давав їй гроші через проблеми у сина.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні показала, що є невісткою ОСОБА_1 ОСОБА_4 не знає. Зі слів чоловіка і ОСОБА_1 знає, що відповідач проживав у цивільному шлюбі з позивачем. Також, зі слів чоловіка їй відомо про те, що ОСОБА_4 дав гроші її чоловіку. Їй говорили, що розписка написана під тиском.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні показав, що є сином ОСОБА_1 Позивач і відповідач з 1996 року проживали однією сім`єю. У 2013 році в нього були проблеми у бізнесі і відповідач запропонував йому допомогу та надав йому близько 65 тисяч гривень. Гроші, у валюті «українська гривня», ОСОБА_4 передавав ОСОБА_1 , яка в подальшому їх передала свідку ( ОСОБА_8 ) У 2016 році він від своєї матері дізнався, що вона посварилась з відповідачем і той (відповідач) змусив її написати розписку. Під час написання розписок він присутній не був.

Таким чином, допитані під час розгляду справи свідки вказали лише на факт проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_4 , ведення спільного господарства, отримання від відповідача кошти в борг та написання ОСОБА_1 розписок про отримані від відповідача кошти. Однак, жодний зі свідків не підтвердив доводів позивача, що кошти, які їй передав відповідач були подаровані, а розписки написані під впливом фізичного та психологічного насильства щодо неї з боку відповідача.

Відтак, оцінюючи покази свідків, суд приходить до переконання, що такі не доводять обставин, на які позивач покликається у позовній заяві, щодо застосування щодо неї відповідачем фізичного та психологічного насильства, з метою написання розписок, а тому є неналежними в розумінні положень ЦПК України.

Суд приходить до висновку що ОСОБА_1 були отримані від відповідача грошові кошти, що підтверджено відповідними доказами, зокрема судовими рішеннями та показами свідків, а складання розписок особисто нею свідчить, що остання надавала у письмовій формі згоду на укладення договору позики.

Інших доказів на підтвердження обставин, вкладених у позовній заяві позивач суду не надала.

При цьому, наведені вище докази свідчать, що волевиявлення ОСОБА_1 щодо укладення нею даних правочинів на час написання розписок відповідало її внутрішній волі.

Водночас, суд не бере до уваги покликання позивача на психічний стан відповідача під час написання нею розписок, оскільки відповідно до інформаційної довідки з КЗЛОР «Львівської обласної клінічної психіатричної лікарні» від 08.10.2018 року № 162/01/4.15, ОСОБА_4 на стаціонарному лікуванні та консультативній поліклініці з 1972 року по даний час не числиться. Таким чином, доводи позивач про психічний стан ОСОБА_4 є безпідставними та спростовуються матеріалами справи.

За правилами ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5. даної статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи , а ч.6 що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

За таких обставин, оцінюючи надані суду докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги та доводи ОСОБА_1 не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а договір позики, за яким ОСОБА_1 складено розписку, 18 травня 2013 року та розписку без дати складання, в якій зазначено, що кошти позичені 15 липня 2013 року є дійсними.

Таким чином, відсутні законні підстави для визнання договору позики та розписок недійсними, а така вимога позивача є необґрунтованою.

ОСОБА_4 заявлено вимогу про застосування позовної давності.

Позивач вказує, що з часу звернення ОСОБА_4 до суду з позовом про стягнення з неї боргу, тобто у лютому 2016 року, їй стало відомо про порушення її прав за складеними розписками.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Так, на час розгляду судом справи №461/1449/16-ц про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості, зустрічну позовну заяву про визнання розписок недійсними ОСОБА_1 не подавала.

Як вбачається зі змісту оскаржуваних розписок, такі були написані 18.05.2013 року та 15.07.2013 року.

Проаналізувавши обставини справи, суд приходиться висновку, що позивач ОСОБА_1 про ймовірне порушення свого права могла дізнатись 18.05.2013 року та 15.07.2013 року, в момент написання нею розписок, дійсність яких позивач оспорила подальшому, з підстав застосування щодо неї фізичного та психологічного насильства з боку відповідача.

Разом з тим, з позовною заявою до суду про визнання договору розписок недійсним позивач звернулась лише 25.05.2018 року, пропустивши таким чином, визначений ст.257 ЦК України трирічний строк позовної давності, питання про поновлення якого позивач перед судом не порушувала.

Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У відповідності до п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 N 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити, у зв`язку з безпідставністю позовних вимог.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати слід залишити за позивачем.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд -

вирішив:

У задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий суддя Стрельбицький В.В.

Повний текст рішення складено 20 травня 2019 року.