Постанова
Іменем України
12 вересня 2019 року
м. Київ

справа № 324/837/17

провадження № 61- 40698св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Шиповича В. В.

учасники справи:
позивач ОСОБА_1 ,

представник позивача ОСОБА_2 ,

відповідач Міністерство оборони України,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргуОСОБА_1 на рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 02 лютого 2018 року у складі судді Іванченка М. В. та постанову Апеляційного суду Запорізької області від 11 червня 2018 року у складі колегії суддів: Крилової О. В., Кухаря С. В., Воробйової І. А.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог
У червні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони Українипро відшкодування моральної шкоди.

Позов мотивовано тим, що він проходив військову службу у Збройних Силах СРСР та в період з 06 квітня 1988 року по 03 лютого 1989 року приймав участь у бойових діях на території Афганістану, про що свідчить довідка Пологівсько-Чернігівського об`єднаного районного військового комісаріату Запорізької області № 1/256 від 19 лютого 2015 року та запис у його військовому квитку серія НОМЕР_1 . Указом Президента України від 10 жовтня 2014 року № 765 він був нагороджений відзнакою Президента України пам`ятною медаллю «25 років виведення військ з Афганістану». У червні 1988 року під час виконання інтернаціонального обов`язку на території Афганістану, він отримав множинні вогнепальні осколкові поранення голови, контузія головного мозку. Це підтверджується висновком спеціаліста у галузі судово-медичної експертизи від 03 лютого 2015 року № 6, у якому встановлено наявність у нього слідів загоєння ран, отриманих у 1988 році при перебуванні в Демократичній Республіці Афганістан. Після звільнення з військової служби його впродовж тривалого часу турбували головні болі. З часом головні болі стали мати постійний характер, посилилась їх частота та інтенсивність. У 2015 році стан його здоров`я суттєво погіршився, з`явилися запаморочення, безсоння, похитування при ходьбі, загальна слабкість. На засіданні Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишніх військовослужбовців (Протокол № 364 від 05 лютого 2015 року) було встановлено, що отримані ним поранення, контузія, захворювання пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні у країнах, де велися бойові дії. Також зазначено, що в подальшому отримані ним поранення призвели до розвитку негативних наслідків. 31 березня 2015 року за результатами огляду медико-соціальної експертної комісії йому було первинно встановлено третю групу інвалідності. Як зазначено у довідці до акту огляду МСЕК від 31 березня 2015 року серії АВ № 0280833, причиною інвалідності визнано поранення, контузія, захворювання, пов`язані з виконанням обов`язку військової служби при перебуванні у країнах, де велися бойові дії. Окрім того, йому було встановлено обмеження щодо умов і характеру праці, рекомендовано нагляд та лікування у невропатолога, терапевта, окуліста, санаторно-курортне лікування. 04 квітня 2017 року за результатами повторного огляду МСЕК йому було підтверджено третю групу інвалідності. Як зазначено у виписці з акту огляду МСЕК від 04 квітня 2017 року серії АВ № 0825626, причиною інвалідності визнано поранення, контузія, захворювання, пов`язані з виконанням обов`язку військової служби при перебуванні у країнах, де велися бойові дії. Також, йому було підтверджено обмеження щодо умов і характеру праці, рекомендовано «Д» (диспансерний) нагляд та лікування у невропатолога, кардіолога, психолога, сімейного лікаря, стаціонарне лікування. Він неодноразово перебував на стаціонарному лікуванні у госпітальному відділенні для інвалідів та ветеранів війни КУ «Запорізька обласна клінічна лікарня» ЗОР, зокрема: з 23 лютого 2015 року по 06 березня 2015 року (виписка з медичної карти № 3580),

з 06 листопада 2015 року по 18 листопада 2015 року (виписка з медичної карти № 19241), з 04 жовтня 2016 року по 13 жовтня 2016 року (виписка з медичної карти № 17288), з 13 лютого 2017 року по 23 лютого 2017 року (виписка з медичної карти № 2830). У зв`язку з інвалідністю він відчуває глибокі моральні переживання та страждання, що зумовлені ушкодженням його здоров`я. Звичні життєві зв`язки його порушені, адже, він вимушений багато часу витрачати на амбулаторне та стаціонарне лікування. МСЕК вже не передбачає повного відновлення його здоров`я та лише надає рекомендації, що направлені на запобігання його погіршення. Про цей факт свідчать данні індивідуальної програми його реабілітації від 04 квітня 2017 року № 245, де зазначено, що реабілітаційний потенціал його середній, а метою реабілітації є лише часткове відновлення обмеження життєдіяльності, соціально-побутового стану, професійної та трудової діяльності. Він постійно відчуває душевний дискомфорт, оскільки не може у звичному для нього режимі спілкуватися з родиною та друзями, він вимушений займатися реабілітацією тоді як бажав би приділяти свій час близьким людям. Моральну шкоду, спричинену йому, не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевних переживань та страждань. Будь-яка компенсація моральної школи не може бути адекватною його дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати лише суто умовний вираз. Враховуючи зазначене, позивач оцінює моральну шкоду, що йому спричинено, у розмірі 50 000 грн, та вважає зазначену суму справедливою та адекватною глибині його душевних страждань. Відповідно до посвідчення, виданого Управлінням соціального захисту населення Пологівської райдержадміністрації Запорізької області 31 березня 2015 року, серії НОМЕР_2 , він має статус інваліда війни. Так як інвалідність його пов`язана з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії, на нього розповсюджується сфера дії Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», відповідно до статті 17 Закону відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної та матеріальної шкоди провадиться у встановленому законом порядку. Датою виникнення права на відшкодування моральної шкоди за рахунок Міністерства оборони України у нього є дата, коли йому було первинно було встановлено інвалідність, причиною якої є поранення, контузія і захворювання пов`язані з виконанням обов`язків військової служби перебуванні в країнах, де велися бойові дії, а саме 31 березня 2015 року.

Посилаючись на зазначені обставини ОСОБА_1 просив суд стягнути з Міністерства оборони України на його користь позивача 50 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я (встановленням інвалідності), що пов`язано з виконанням обов`язків військової служби.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Пологівського районного суду Запорізької області від 02 лютого 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення районного суду мотивовано тим, що позивачем не доведені належними та допустимими доказами протиправність дій або бездіяльності Міністерства оборони України, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діями Міністерства оборони України, шкоди та вини відповідача в її завданні, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Сам факт отримання ушкодження здоров`я при виконанні службових обов`язків та отримання інвалідності не є доказом протиправних дій, бездіяльності або рішень Міністерства оборони України та не є підставою для відповідальності за частиною другою статті 1167 ЦК України.

Військова служба пов`язана із захистом Вітчизни, тому військовослужбовцям визначені законами пільги та гарантії, та в такий спосіб їх моральні страждання вже враховані чинним законодавством, зокрема вони мають право на безоплатну кваліфіковану медичну допомогу у військово-медичних закладах охорони здоров`я, щорічно проходять медичний огляд, щодо них проводяться лікувально-профілактичні заходи, вони приймаються на обстеження і лікування до військово-медичних закладів охорони здоров`я в порядку, встановленому Міністерством оборони України, іншими утвореннями відповідно до законів України військовими формуваннями та правоохоронними органами тощо.
З огляду на викладене, позивачем та його представником не було надано суду належних і допустимих доказів завдання йому будь-якого розміру моральної шкоди, яка б підлягала стягненню з відповідача на користь позивача за рішенням суду.
При цьому, суд зазначив, що позивач отримав поранення у 1988 році, перебуваючи на службі у лавах Збройних Сил Союзу РСР, які підпорядковувались Міністерству оброни Союзу РСР, в той час як з 24 серпня 1991 року на підставі постанови Верховної Ради України «Про військові формування утворено Міністерств оборони України та відбулось створення нових Збройних Сил України, якою не передбачено відповідальності Міністерства оборони України за спричинену шкоду під час проходження військової служби у Збройних Силах Союзу РСР. Не встановлено такої відповідальності і у Законі України «Про правонаступництво України» від 12 вересня 1991 року.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими, а підстави, визначені статтею 1167 ЦК Українита Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», для відшкодування моральної шкоди позивачу відсутні, тому вважав, що у задоволенні позову слід відмовити.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 11 червня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 02 лютого 2018 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивовано тим, що відповідно до статті 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», із змінами та доповненнями, відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди провадиться у встановленому законом порядку.

Таким чином, наявність шкоди ще не породжує обов`язку її компенсації, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності.
Недоведеність протиправності дій або бездіяльності Міністерства оборони України, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діями Міністерства оборони України, шкоди та вини відповідача в її завданні, є підставою для відмови у задоволенні позову.
Також погодився з висновками суду першої інстанції про те, що військова служба пов`язана із захистом Вітчизни, тому військовослужбовцям визначені законами пільги та гарантії, та в такий спосіб їх моральні страждання вже враховані зазначеними нормами чинного законодавства, наведеними у рішенні суду.
Судом першої інстанції було враховано, що позивач отримав поранення у 1988 році, перебуваючи на службі у лавах Збройних Сил СРСР, які підпорядковувались Міністерству оброни СРСР, в той час як з 24 серпня

1991 року на підставі постанови Верховної Ради України «Про військові формування» утворено Міністерств оборони України та відбулось створення нових Збройних Сил України, якою не передбачено відповідальності Міністерства оборони України за спричинену шкоду під час проходження військової служби у Збройних Силах Союзу РСР. Не встановлено такої відповідальності і у Законі України «Про правонаступництво України» від 12 вересня 1991 року.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи
У касаційній скарзі, поданій у липні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення його позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення першої та апеляційної інстанції є незаконними, необґрунтованими й такими, що ухвалені з неправильним застосуванням норм чинного законодавства. Посилався на те, що він відноситься до осіб сержантського складу, а, отже, був військовозобов`язаним запасу Збройних сил України другого розряду, є інвалідом війни, й на його думку, він має право на відшкодування моральної шкоди на підставі Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», і обов`язок по її відшкодуванню покладається на Міністерство оборони України.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 28 серпня 2018 року було відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано з Пологівського районного суду Запорізької області зазначену цивільну справу.

У листопаді 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відзив на касаційну скаргу учасники справи до суду не подали.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 проходив військову службу у Збройних Силах СРСР з 05 травня 1987 року по 28 квітня 1989 року, що підтверджується військовим квитком серії НОМЕР_1 , виданим 20 березня 1989 року. В період з 06 квітня 1988 року по 03 лютого 1989 року приймав участь в бойових діях в Афганістані, що підтверджується довідкою ІНФОРМАЦІЯ_1 від 19 лютого 2015 року № 1/256.
Відповідно до переліку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1994 року № 63, на території Афганістану у період з квітня 1978 року по грудень 1989 року велися бойові дії.

Причиною виникнення інвалідності у ОСОБА_1 стали травми, які пов`язанні з проходженням ним військової служби. У 1988 року при виконанні військового службового обов`язку у Демократичній Республіці Афганістан він отримав множинні вогнепальні осколкові поранення голови (контузію головного мозку) та кінцівок, що підтверджується висновком спеціаліста від 03 лютого 2015 року № 6.
З копії витягу з протоколу Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв від 05 лютого 2015 року № 364, вбачається, що отримані колишнім військовослужбовцем ОСОБА_1 . множинні вогнепальні осколкові поранення голови (контузія головного мозку) та захворювання, пов`язані з виконанням ним обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії. Також у вказаному протоколі зазначено, що у подальшому отримані ним ушкодження здоров`я призвели до розвитку стійких залишкових явищ перенесеної контузії головного мозку у вигляді після травматичної та дисциркулярної енцефалопатії II ступеня з двобічною пірамідною недостатністю, помірною вестибулоатаксією, стійким цефалгічним, лікворно-гіпертензивним, астено-невротичним синдромами, емоційно-вольовим, когнітивним зниженням, вираженим вегето-судинним синдромом, диссомією нейросенсорна туговухість І-ІІ ступеню, післятравматичний церебральний арахноїдит з вираженими кризами, стійкою цефалгією, розповсюджений остеохондроз хребта.
За результатами огляду за висновками медико-соціальної експертної комісії ОСОБА_1 була встановлена третя група інвалідності, яка пов`язана з виконанням ним обов`язків військової служби при перебуванні у країнах, де велись бойові дії, що підтверджується довідкою до акта огляду МСЕК

від 31 березня 2015 року серії АВ № 0280833, випискою та довідкою до акта огляду МСЕК від 04 квітня 2017 року серії АВ № 0825626.
ОСОБА_1 має статус інваліда війни, що підтверджується копією безтермінового посвідчення, виданого Управлінням соціального захисту населення Пологівської районної державної адміністрації Запорізької області 31 березня 2015 року серії НОМЕР_2 .
Погіршення здоров`я ОСОБА_1 зумовило його тривале перебування на стаціонарному лікуванні в КУ «Запорізька обласна клінічна лікарня» ЗОР, що підтверджується копіями виписок із медичної карти стаціонарного хворого.
Тож судом встановлено та не заперечується сторонами, що ОСОБА_1 отримав інвалідність внаслідок бойових дій під час перебування на військовій службі.
Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає з таких підстав.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувана постанова апеляційного суду прийнято з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Так, за частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

У пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», із змінами та доповненнями, відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди провадиться у встановленому законом порядку.

Таким чином, наявність шкоди ще не породжує обов`язку її компенсації, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності.
Також у пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Відповідно до пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»судам слід мати на увазі, що на правовідносини, які виникли до набрання чинності відповідним законодавчим актом про відшкодування моральної шкоди, обов`язок по її відшкодуванню не поширюється, в тому числі й на ті випадки, коли позивач після набрання чинності цим актом ще зазнає моральних чи фізичних страждань від раніше вчинених неправомірних дій. Однак моральна шкода підлягає відшкодуванню, якщо неправомірні дії (бездіяльність) відповідача, що завдають позивачеві моральних або фізичних страждань, почалися до набрання законної сили актом законодавства, яким встановлена відповідальність за заподіяння такої шкоди, і продовжуються після набрання цим актом чинності.

У позивача захворювання виникли внаслідок виконання службових обов`язків у Демократичній Республіці Афганістан у 1988 році, тобто до набрання чинності Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», який набув чинності 20 грудня 1991 року, та Цивільного кодексу України 2003 року, який набув чинності 01 січня 2014 року, коли діючим законодавством взагалі не передбачалось регулювання правовідносин з відшкодування моральної шкоди.

У відповідності із пунктами 2, 3 рішення Конституційного Суду України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України(справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів)

від 09 лютого 1999 року за загальновизнаним принципом права, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час якого вони настали або мали місце. Проте надання зворотної сили в часі нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті.

Недоведеність протиправності дій або бездіяльності Міністерства оборони України, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діями Міністерства оборони України, шкоди та вини відповідача в її завданні, стали підставою для відмови у задоволенні позову.
При цьому судами було враховано, що військова служба пов`язана із захистом Вітчизни, тому військовослужбовцям визначені законами пільги та гарантії, та в такий спосіб їх моральні страждання вже враховані чинним законодавством. Зокрема, за положеннями Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», військовослужбовці, військовозобовязані та резервісти, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, мають право на безоплатну кваліфіковану медичну допомогу у військово-медичних закладах охорони здоров`я. Військовослужбовці щорічно проходять медичний огляд, щодо них проводяться лікувально-профілактичні заходи.

Військовослужбовці, звільнені з військової служби внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби, члени сімей військовослужбовців приймаються на обстеження і лікування до військово-медичних закладів охорони здоров`я в порядку, встановленому Міністерством оборони України, іншими утвореннями відповідно до законів України військовими формуваннями та правоохоронними органами тощо.
Також, окрім Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» були прийняті і діють Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», відповідно до статті 4 якого ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни.

Правильними є висновки судів про те, що позивач отримав поранення у 1988 році, перебуваючи на службі у лавах Збройних Сил Союзу РСР, які підпорядковувались Міністерству оброни Союзу РСР, в той час як з 24 серпня 1991 року на підставі постанови Верховної Ради України «Про військові формування» утворено Міністерств оборони України та відбулось створення нових Збройних Сил України, якою не передбачено відповідальності Міністерства оборони України за спричинену шкоду під час проходження військової служби у Збройних Силах Союзу РСР. Не встановлено такої відповідальності і у Законі України «Про правонаступництво України» від 12 вересня 1991 року.

Посилання касаційної скарги про те, що позивач відноситься до осіб сержантського складу, а, отже, був військовозобов`язаним запасу Збройних сил України другого розряду, є інвалідом війни, а тому, на його думку, має право на відшкодування моральної шкоди на підставі Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не спростовують висновків судів про недоведеність позову та відсутність правових підстав для покладення обов`язку по відшкодуванню моральної шкоди на Міністерство оборони України, і ці доводи були предметом судового розгляду, яким судами надана правильна оцінка.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

При вирішенні справи суди правильно визначили характер правовідносин між сторонами, правильно застосували закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідили матеріали справи та надали належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 02 лютого 2018 року та постанову Апеляційного суду Запорізької області від 11 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ф. Хопта
Є. В. Синельников
В. В. Шипович