Справа № 523/3614/16-ц
Провадження №2/523/1057/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" квітня 2019 р. м.Одеса

Суворовський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Кисельова В.К.

при секретарі - Дзюба Г.І.

за участю представника позивача, адвоката - Сіржант Ю.В.

представника відповідача, адвоката - Вездауцан І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, про стягнення упущеної вигоди, про відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

15.03.2016р. ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу. В обґрунтування позовних вимог, позивачка посилалась на наступні обставини. Так, позивачка стверджує, що при житті ОСОБА_4 продала їй домоволодіння АДРЕСА_1 про укладання договору купівлі-продажу було укладено 10.05.1998 року, на виконання укладеного договору ОСОБА_4 передала їй оригінал Свідоцтва про право власності на житловий будинок на ім`я ОСОБА_5 виданого Виконкомом Ленінської райради народних депутатів м. Одеси від 01.02.1990р. та зареєстрованого в Одеському міжміському бюро технічної інвентаризації 26.02.1990 р. № 21930 на стр. 192 книги 212, та домову книгу на зазначене домоволодіння.

З ОСОБА_4 позивачка розрахувалась повністю, після чого сплачувала за неї земельний податок та платежі за водопостачання у тому числі заборгованість. ОСОБА_4 , в свою чергу, передала їй у володіння та користування відповідні будівлі.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 09.02.2016 р. по справі № 22ц/785/443/16 фактично визначено, що ОСОБА_1 . невірно обрала спосіб захисту порушених прав. Судом встановлено, що зазначена угода купівлі-продажу є недійсною, оскільки ОСОБА_4 не мала права законних прав на продаж зазначеного житлового будинку. Таким чином ОСОБА_4 ввела ОСОБА_1 в оману. А саме повідомила відомості, що не відповідають дійсності з приводу прийняття спадщини та права на укладання договору купівлі-продажу зазначеного житлового будинку.

При цьому ОСОБА_1 в повному обсязі виконала усі обов`язки покупця, тобто сплатила грошові кошти в сумі 2600 доларів США, що дорівнює за курсом НБУ 67 600 (шістдесят сім тисяч шістсот) грн..

За таких обставин саме з рішення від 09.02.2016 р. ОСОБА_1 дізналася про те, що ОСОБА_4 не мала права продавати спірний будинок, та те, що ОСОБА_4 безпідставно отримала майно (грошові кошти), і як наслідок до відповідачки як спадкоємиці перейшла відповідальність по боргах спадкодавця.

Право вимоги у ОСОБА_1 до ОСОБА_3 врегульовано ст.. 1281 ЦК України 2003 р. «пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців».

Відповідачка не повідомила ОСОБА_1 про відкриття спадщини, хоча їй було відомо про передачу грошових коштів. Більш того, визнаючи наявність боргу, ОСОБА_3 відмовляється від його повернення.

Виходячи з того, що у разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям в натурі позивачка просить: визначити поважною причиною строку пропуску позовної давності, а також стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 67 600 (шістдесят сім тисяч шістсот) грн. (а.с.3-4 )

В процесі розгляду справи позивачка подала нову редакцію позовної заяви, згідно якої уточнила позовні вимоги.

Так у своєму уточненні позивачка посилалась на вимог ст. 57 ЦК України (1963р.) потерпілому (тобто особі, яку було введено в оману) відшкодовуються понесені втрати.

В зв`язку із чим, просила стягнути з відповідачки упущену вигоду на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 67600 (шістдесят сім тисяч шістсот) грн.

Окрім того, позивачка посилалась на те, що у зв`язку з відмовою повернення грошових коштів, постійними погрозами та образами ОСОБА_3 постійно спричиняє їй моральні страждання. Наведене негативно впливає на здоров`я позивачки, а тому вона вимушена постійно звертатись за медичною допомогою. На підставі викладеного, позивачка просила стягнути з відповідачки моральну шкоду у розмірі 67600 (шістдесят сім тисяч шістсот) гривень. (а.с.34-35)

В процесі розгляду справи стало відомо, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .. (а.с. 95-96)

Ухвалою від 26 квітня 2018р. про справі було допущено процесуальне правонаступництво та замість відповідача ОСОБА_3 було допущено в якості відповідача ОСОБА_2 . (а.с.133)

Після заміни сторони, ОСОБА_1 додатково уточнила позовні вимоги, в яких посилалась на те, що вона своєчасно звернулась до спадкоємців ОСОБА_3 з повідомленням про наявність боргових зобов`язань останньої. Однак ОСОБА_2 відмовився їй сплачувати будь-які кошти, у зв`язку з чим, вона просила стягнути з ОСОБА_2 борг у розмірі 72800 гривень, упущену вигоду у розмірі 72800 гривень, моральну шкоди у розмірі 10000 гривень (а.с. 160-162)

В судовому засіданні представник позивачки підтримав позовні вимоги у повному обсязі, а також пояснив, що, померла ОСОБА_4 ввела в оману позивачку ОСОБА_1 та продала їй будинок, при цьому не маючи на те законних підстав. ОСОБА_1 розрахувалась за будинок, та стала постійно їм користуватись, проте через деякий час, вона її позбавила право користування будинком та вона фактично залишилась без будинку, а також без коштів, які вона сплатила за будинок.

Представник відповідача позовні вимоги не визнав у повному обсязі, вважаючи його необґрунтованим.

Судом встановлені наступні обставини справи та відповідні правовідносини.

Судом вивчилась в судовому засіданні цивільні справи, які пов`язанні із спірним домоволодінням, тобто справи 1527/5380/12, №523/11171/13-ц, 523/6833/14-ц.

Так, рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 30 липня 2012 року у цивільній справі №1527/5380/12 р. було задоволено позов ОСОБА_3 до Одеської міської ради про встановлення факту належності правовстановлюючого документа тощо. Суд встановив факт того, що свідоцтво про право особистої власності на жилий будинок АДРЕСА_1 , від 01 лютого 1990 року, виданий виконавчим комітетом Ленінської районної ради народних депутатів на підставі рішення Ленінської районної ради народних депутатів м. Одеси за №277/18 від 27 жовтня 1989 року на ім`я ОСОБА_5 , фактично належав ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_9 народження, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5. Окрім того, суд встановив факт прийняття ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , спадкового майна у вигляді житлового будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті матері ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , а також визначив ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 додатковий строк до 01 лютого 2013 року для подачі до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини за законом після смерті матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_7 .

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 12 листопада 2013 року у цивільній справі №523/11171/13-ц по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Одеської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом було визнано за ОСОБА_3 право власності житловий будинок з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з житлового будинку літ. «А» і господарських споруд літ.»Ж», «З», «Д», «Е», «И», «Н», «Л», розташованих на земельній ділянці площею 763 кв.м в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 померлої ІНФОРМАЦІЯ_8 .

У травні 2014 року ОСОБА_1 звернулась з позовом ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності (цивільна справа 523/6833/14-ц). Позивачка звернулася до суду та просить визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна від 10.05.1998 року, за яким ОСОБА_4 продала, а позивачка купила домоволодіння АДРЕСА_1 та просить визнати за позивачкою право власності на вказане нерухоме майно, обґрунтовуючи вимоги тим, що до моменту звернення до суду вважала себе власником цього будинку, оскільки з ОСОБА_4 за її життя вона розрахувалася за вказаний будинок, про що є відповідна розписка, після чого оплачувала за неї податок за землю та платежі з водопостачання, володіючи усіма будівлями. Виходячи з того, що ОСОБА_4 є спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_6 і вона фактично прийняла спадщину, позивачка вважає, що сторони виконали усі умови договору, однак виконання умов договору неможливе у зв`язку зі смертю ОСОБА_4 , тому позивачка вимушена звернутися до суду.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 21.09.2015р. 523/6833/14-ц у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності було відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 09.02.2016р. за апеляційною скаргою ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 21 вересня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 21 вересня 2015 року було змінено. Виключено з мотивувальної частини рішення суду посилання на те, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються нормами Цивільного кодексу України ( у редакції 2004 року). В іншій частині рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 21 вересня 2015 року залишити без змін.

Необхідно відзначити, рішенням апеляційного суду Одеської області від 09.02.2016р. не встановлено фактів того, що ОСОБА_4 ввела ОСОБА_1 в оману. (а.с. 6-9)

Встановлені судом обставини справи.

Так у судовому засіданні встановлено, що 10.05.1998 року між позивачкою ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено угоду, за якою ОСОБА_4 продала домоволодіння по АДРЕСА_1 за усною домовленістю за 2600 доларів США, яка була оформлена у вигляді розписки, оригінал якої надавався для огляду в судовому засіданні. (а.с.163).

В пункті 9 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року зазначено, що до договорів, які були укладені до 1 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності Цивільним кодексом України застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення.

Зі змісту договору купівлі-продажу від 10 травня 1998 року та матеріалів справи вбачається, що вказаний договір укладено до 01 січня 2004 року і що зобов`язання за ним повністю виконані, а тому до спірних правовідносин необхідно застосовувати норми Цивільного кодексу УРСР.

Стаття 153 ЦК України (у редакції 1963 року) передбачає, що договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 «Про судову практику у справах про визнання угод недійсними» від 28 квітня 1978 року, чинної на час виникнення правовідносин, з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки ті угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори: довічного утримання, застави, купівлі-продажу (в тому числі при придбанні на біржових торгах), міни або дарування житлового будинку (квартири) чи його (її) частини, дарування іншого майна на суму понад 500 крб. і валютних цінностей на суму понад 50 крб.

Відповідно до вимог ст.47 ЦК України (у редакції 1963 року) нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі.

Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Разом з тим, відповідно до ст. 225 ЦК України (у редакції 1963 року) право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові.

Судом встановлено, що згідно розписки про купівлю - продаж вбачається, що ОСОБА_4 відчужила на користь ОСОБА_1 спірний будинок 10 травня 1998 року.

Судом також встановлено, що ОСОБА_4 фактично прийняла спадщину, проте не подавала заяву до нотаріальної контори та не отримала свідоцтво про право власності, не реєструвала право власності у державному реєстрі, тому не мала законних прав на продаж жилого будинку, власником якого не була.

Відповідно до ст. 57 ЦК України в редакції 1963р. встановлено, що угода, укладена внаслідок обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною, а також угода, яку громадянин був змушений укласти на вкрай

невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого або за позовом державної чи громадської організації.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд вважає, що зі сторони позивачки не надано жодного доказу, якій підтверджує, що ОСОБА_4 ввела її в оману під час передачі коштів за будинок. Окрім того, даний факт спростовується також обставинами на які посилається позивачка у своїх позовних вимогах. Так, у позові ОСОБА_1 посилалась на те, що під час передачі коштів, ОСОБА_4 передала їй оригінал свідоцтва про право власності на житловий будинок на ім`я ОСОБА_5 виданого Виконкомом Ленінської райради народних депутатів м. Одеси від 01.02.1990р. та зареєстрованого в Одеському міжміському бюро технічної інвентаризації 26.02.1990 р. № 21930 на стр. 192 книги 212, та домову книгу на зазначене домоволодіння. Отже ОСОБА_1 достовірно було відомо, про відсутність у ОСОБА_8 документів, які посвідчують належність останній права власності на домоволодіння.

Пунктом 4 постанови пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» встановлено, що судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно

розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але

одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК України в редакції 1963р. договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47

цього Кодексу).

Згідно ч. 1 ст. 47 ЦК України в редакції 1963р. нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими

частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 48 ЦК України в редакції 1963р. по недійсній угоді кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах,

якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

Отже суд вважає, що угода від 10.05.1998 року, між позивачкою та ОСОБА_4 , за якою ОСОБА_4 продала домоволодіння по АДРЕСА_1 за усною домовленістю за 2600 доларів США є нікчемною, а тому позивачка ОСОБА_1 має лише право на повернення коштів, які були нею були передані стороні, яка без будь-яких правових підстав їх отримала.

В той же час, позивачка наполягала на стягнення саме боргу, тобто наявності правовідносини щодо зобов`язань.

Відповідно ч. 1 ст. 151 ЦК України в редакції 1963р. в силу зобов`язання одна особа (боржник) зобов`язана вчинити на користь іншої особи (кредитора) певну дію, як-от: передати майно, виконати роботу, сплатити гроші та інше або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно ст. 203 ЦК України в редакції 1963р. в разі невиконання або неналежного виконання зобов`язання боржником він зобов`язаний відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Під збитками розуміються витрати, зроблені кредитором, втрата або пошкодження його майна, а також не одержані кредитором доходи, які він одержав би, якби зобов`язання було виконано боржником.

Частиною 1 ст. 374 ЦК України в редакції 1963р. за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і якості.

Однак між сторонами не виникало жодних зобов`язань, оскільки угода, яка була укладена між сторонами є нікчемною, а доказів обману під час її здійснення не надано.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦК України в редакції 1963р. суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Отже, оскільки позивачка не просила застосувати наслідки здійснення нікчемної угоди, а наполягала на стягнені боргу внаслідок омани та упущеної вигоди, то і відсутні підстави для застосування судом даних наслідків.

З матеріалів цивільної справи 1527/5380/12 р. за позовом ОСОБА_3 до Одеської міської ради про встановлення факту належності правовстановлюючого документа вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_8 померла ОСОБА_4 , що підтверджується Свідоцтвом про її смерть серії НОМЕР_1 , виданого 14 грудня 2008 року Третім Приморським відділом РАЦС Одеського міського управління юстиції. Позивачка по справі, ОСОБА_3 , поховав матір, в строки, встановлені законом, заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини не подала, оскільки захворіла. Інших спадкоємці, після смерті ОСОБА_4 в судовому засіданні не встановлено, що також підтверджується листом Четвертої одеської державної нотаріальної контори за №1759/02-14 від 21 вересня 2012 року.

В даному випадку застосовуються положення ЦК України в редакції 2004р..

Необхідно відзначити, що ОСОБА_1 під час життя ОСОБА_4 не заявляла до неї жодних вимог.

З позовної заяви вбачається, що з рішення апеляційного суду Одеської області від 09.02.2016р. дізналася про те що ОСОБА_4 не мала права продавати спірний будинок, позивачка дізналася, що ОСОБА_4 безпідставно отримала майно (грошові кошти), і як наслідок до відповідачки як спадкоємиці перейшла відповідальність по боргах спадкодавця.

Однак ще у травні 2014 року ОСОБА_1 звернулась з позовом ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності, тобто необхідно вважати, що саме з цього періоду позивачка дізналась про порушення її прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 1281 ЦК України в редакції 2004р. (станом на 19.04.2014р.) Спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги.

Згідно ч. 2 даної статті кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги.

Відповідно до ч. 3 даної статті якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги.

У відповідності до ч. 4 ст. 1281 ЦК України в редакції 2004р. (станом на 19.04.2014р.) кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

В судовому засіданні встановлено, ОСОБА_1 не заявляла жодних вимог до ОСОБА_3 , як спадкоємця померлої ОСОБА_4 в порядку ст. 1281 ЦК України.

З матеріалів спадкової справи вбачається, що ОСОБА_1 звернулась лише із заявою в порядку ст. 1281 ЦК України, до спадкоємців ОСОБА_3 , що підтверджується матеріалами спадкової справи. (а.с. 123-зворот)

На підставі викладеного, суд вважає, що відсутні підстави для стягнення боргу у розмірі 72800 гривень, про стягнення упущеної вигоди у розмірі 72800 гривень.

Суд також вважає, що відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди, які передбачені ст.ст. 23, 1167 ЦК України, оскільки судом не встановлено фактів неправомірних дій зі сторони відповідача.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України витрати на правничу допомогу покладаються на позивача, оскільки судом відмовлено у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 23,1167,1281 ЦК України в редакції 2004р., ст.ст. 47,48,57,151,203,225,227,374 ЦК України в редакції 1963р., ст.ст. 2,5,10,12,258,259,263-265,268,274-279 ЦПК України , суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу у розмірі 72800 гривень, про стягнення упущеної вигоди у розмірі 72800 гривень, про відшкодування моральної шкоди у розмірі 10000 гривень, про відшкодування витрат на правничу допомогу - залишити без задоволення у повному обсязі.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку через Суворовський районний суд м. Одеси шляхом подачі апеляційної скарги в 30-ти денний строк з дня отримання копії повного тексту рішення.

Копію повного тексту рішення сторони можуть отримати у п`ятиденний строк з дати проголошення рішення.

Суддя

Повний тест рішення складено та підписано 15.04.2019р.