ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1435/19 Справа № 174/56/15 Суддя у 1-й інстанції - Шаповал Г.І. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2019 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду області в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Городничої В.С.

при секретарі - Кошара О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 23 травня 2016 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання факту, що має юридичне значення, треті особи у справі: ОСОБА_4, ОСОБА_1, Правобережна товарна біржа та за позовом третьої особи на боці позивача, ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсною біржової згоди, треті особи у справі: ОСОБА_2, ОСОБА_4, Правобережна товарна біржа,-

ВСТАНОВИЛА:

В січні 2015 року до Вільногірського міського суду Дніпропетровської області надійшов позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання факту, що має юридичне значення, треті особи у справі: ОСОБА_4, ОСОБА_1, Правобережна товарна біржа.

В березні 2016 року до Вільногірського міського суду Дніпропетровської області надійшов позов третьої особи на боці позивача, ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсною біржової згоди, треті особи у справі: ОСОБА_2, ОСОБА_4, Правобережна товарна біржа

Рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 23 травня 2016 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання факту, що має юридичне значення, треті особи у справі: ОСОБА_4, ОСОБА_1, Правобережна товарна біржа - відмовлено.

Відмовлено у встановленні факту проживання ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2., з 11 липня 2006 року до дня його смерті - ІНФОРМАЦІЯ_3.

Судові витрати за первісним позовом, у виді судового збору - 243.60 грн., покладено на позивачку, ОСОБА_2.

В задоволенні позову третьої особи на боці позивача, ОСОБА_1, відмовлено в повному обсязі.

Відмовлено у визнанні недійсною з моменту укладення, з 14 квітня 2001 року, біржову згоду № 12508 від 14.04.2001 р., щодо продажу ОСОБА_5 автомобіля «DAEWOO Lanos», виробник ЗАТ «ЗАЗ», двигун № НОМЕР_3, кузов № НОМЕР_1, реєстраційний номер НОМЕР_2, 2000 року випуску, ОСОБА_6, як укладену без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Судові витрати за позовом третьої особи на боці позивача, в виді судового збору - 551.20 грн., та в виді оплати третьою особою юридичної допомоги та представництва інтересів в суді адвокатом В'язовим В.В., в сумі - 6050.00 грн., покладено на позивача, тобто на третю особу з самостійними вимогами, ОСОБА_1.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 вересня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задоволено частково.

Рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 23 травня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання факту, що має юридичне значення, треті особи у справі: ОСОБА_4, ОСОБА_1, Правобережна товарна біржа, та за позовом третьої особи на боці позивача, ОСОБА_1, до ОСОБА_3 про визнання недійсною біржової згоди, треті особи у справі: ОСОБА_2, ОСОБА_4, Правобережна товарна біржа,- в частині визнання недійсною біржової згоди - скасовано, в позовних вимогах - відмовлено.

В іншій частині судове рішення залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 13 червня 2018 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_8 задоволено частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 вересня 2016 року скасовано і передано справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 23 травня 2016 року по цивільній справі № 174/56/15-ц та ухвалити рішення, яким задовольнити позовні вимоги третьої особи з самостійними позовними вимогами ОСОБА_1 в повному обсязі.

Відзивів на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 23 травня 2016 року від інших учасників справи до суду не надходило.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_5 з 1981 року знаходився у шлюбі з його матір'ю ОСОБА_9. Були зареєстровані та проживали сім'єю за адресою АДРЕСА_1.

15 березня 2000 року розірвано шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_9

24 лютого 2001 року ОСОБА_5 придбав автомобіль «Деу Ланос», 2000 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_4, який 14 квітня 2001 року на підставі біржової угоди продав своїй знайомій ОСОБА_6, у зв'язку з чим змінено державний номерний знак автомобіля на НОМЕР_5.

У період з 02 листопада 2001 року по 31 жовтня 2005 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі.

14 квітня 2001 року ОСОБА_5 за біржової угодою № 12508 від 14.04.2001 року зазначений автомобіль продав своїй знайомій, ОСОБА_6, в зв'язку з чим змінився реєстраційний номер автомобіля на НОМЕР_5.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 помер, у зв'язку із чим після смерті останнього відкрилася спадщина, до якої, на думку ОСОБА_1, входить спірний автомобіль «Деу Ланос», державний номерний знак НОМЕР_5, оскільки він вважав, що цей автомобіль проданий ОСОБА_5 відповідачці за фіктивною біржовою угодою, тому така угода не тягне за собою юридичних наслідків, передбачених цим правочином, а отже ОСОБА_5 був єдиним власником спірного автомобіля.

Пунктами 4, 6, 7 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, що набрав чинності 01 січня 2004 року, передбачено, що цей Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. До позовів про визнання заперечуваного правочину недійсним і про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, право на пред'явлення якого виникло до 01 січня 2004 року, застосовується позовна давність, встановлена для відповідних позовів законодавством, що діяло раніше.

Згідно ст. 86 ЦК України 1963 р., право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності в Україні охороняється законом. Держава забезпечує стабільність правовідносин власності. Власність в Україні виступає в таких формах: приватна, колективна, державна. Усі форми власності є рівноправними. Відносини власності регулюються Законом України "Про власність", цим Кодексом, іншими законодавчими актами.

Згідно ст. 4 ЗУ «Про власність», власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Власник, здійснюючи свої права, зобов'язаний не завдавати шкоди навколишньому середовищу, не порушувати права та охоронювані законом інтереси громадян, юридичних осіб і держави. У випадках і в порядку, встановлених законодавчими актами України, діяльність власника може бути обмежено чи припинено, або власника може бути зобов'язано допустити обмежене користування його майном іншими особами.

Згідно ст. 224 ЦК України 1963 р., за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст. 225 ЦК України 1963 р., право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. Якщо продавець майна не є його власником, покупець набуває права власності лише в тих випадках, коли згідно з статтею 145 цього Кодексу власник не вправі витребувати від нього майно.

Згідно ст. 145 ЦК України 1963 р., якщо майно за плату придбане у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не повинен був знати (добросовісний набувач), то власник вправі витребувати це майно від набувача лише в разі, коли майно загублене власником або особою, якій майно було передане власником у володіння, або викрадено у того чи іншого, або вибуло з їх володіння іншим шляхом поза їх волею. Витребування майна з підстав, зазначених у частині першій цієї статті, не допускається, якщо майно було продано в порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно набуто безоплатно від особи, яка не мала права його відчужувати, власник вправі витребувати майно в усіх випадках.

Згідно ст. 239 ЦК України 1963 р., якщо в силу рішення суду, арбітражу або третейського суду продана річ вилучена у покупця, продавець зобов'язаний відшкодувати покупцеві понесені ним збитки. Угода сторін про звільнення або обмеження відповідальності продавця недійсна, якщо продавець, знаючи про існування прав третьої особи на продавану річ, навмисно приховав це від покупця.

Згідно ч.2 ст. 4 ЦК УРСР 1963 р., цивільні права і обов'язки виникають: з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно ст. 41 ЦК України 1963 р., угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори).

Згідно ст. 44 ЦК України 1963 р., повинні укладатись у письмовій формі:

1) угоди державних, кооперативних та інших громадських організацій між собою і з громадянами, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та окремих видів угод, для яких інше передбачено законодавством Союзу РСР і Української РСР;

2) угоди громадян між собою на суму понад сто карбованців, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та інших угод, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР;

3) інші угоди громадян між собою, відносно яких закон вимагає додержання письмової форми.

Письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають.

Згідно ст. 153 ЦК УРСР 1963 р., договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Згідно ст. 48 ЦК України, 1963 р., недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемляє особисті або майнові права неповнолітніх дітей; по недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

Згідно ст.49 ЦК України 1963 р., якщо угода укладена з метою, завідомо суперечною інтересам соціалістичної держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання угоди обома сторонами - в дохід держави стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання угоди однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею і все належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності ж умислу лише у однієї з сторін все одержане нею за угодою повинно бути повернуто другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується в дохід держави.

Згідно ст. 75 ЦК України 1963 р., позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін.

Згідно ст. 76 ЦК України 1963 р., перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу.

Згідно ст. 80 ЦК України 1963 р., закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.

Згідно ст.ст. 10,11 ЦПК України, що набрав чинності з 01.01.2004 р., суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Враховуючи те, що спірна біржова угода № 12508 від 14.04.2001 року, укладена між ОСОБА_5 та ОСОБА_3, відповідно до вимог вищенаведених правових норм ЦК України 1963 р., тому, дійсним власником спірного автомобіля є, саме, ОСОБА_3

Разом з тим, ОСОБА_1 не надано тексту спірної біржової угоди, а також даних про те, що кримінальна справа порушувалася у відношенні ОСОБА_5 на законних підставах і по ній винесено обвинувальний вирок чи постанова про закриття за нереабілітуючих підстав.

Оскільки, право власності ОСОБА_3 та її стосунки з ОСОБА_5 продовжувалися і після 01.01.2004 року, тому характер цих стосунків не змінився, власником спірного автомобіля була і є ОСОБА_3, тимчасовим користувачем цього ж автомобіля був ОСОБА_5, який технічно і утримував автомобіль, що не надавало йому права власності.

Крім того, Правобережна товарна біржа, всупереч вимогам ст. 51 ЦПК України, не залучена до участі у справі в якості відповідача.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1, суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що позивачем недоведені позовні вимоги та пропущено трьох річний строк звернення з даним позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2, суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що відсутній спір стосовно права та встановлення вищезазначеного факту підлягає розгляду в порядку окремого провадження, а не позовного.

Доводи апелянта про те, що спірна біржова угода є фіктивною , коллегія суддів вважає суперечливими, оскільки достовірних, належних та допустимих доказів, стосовно незаконності укладення цієї угоди, не надано та відповідні висновки апелянтом зроблені виключно на підставі припущень.

Наявність порушеної кримінальної справи у відношенні ОСОБА_5 та загроза накладення арешту на спірний автомобіль, дійсно, могли бути мотивом ОСОБА_5 для оплатного відчуження автомобіля, проте ця обставина також є тільки припущенням, оскільки дійсні мотиви, за якими діяв ОСОБА_5, є невідомими і такими, що не можуть бути встановленими, в зв'язку з його смертю, тому їх неможливо вважати такими, що завідомо суперечили інтересам соціалістичної держави і суспільства (ст. 49 ЦК України 1963 р.).

Разом з тим, суд доходить висновку, що спірна біржова угода була укладена, з дотриманням всіх необхідних умов.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 23 травня 2016 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

В.С.Городнича