Справа № 504/1722/18
Провадження № 2/504/1092/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.03.2019 року смт.Доброслав

Комінтернівський районний суд Одеської області у складі:

Головуючого судді - Барвенко В.К.,

секретаря - Мельниковій В.М.,-

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду № 4, у порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за позовом ПАТ «Страхова компанія «УНІКА», , юридична адреса: м. Київ, вул. Саксаганського, 70-А, до ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , про відшкодування майнової шкоди в порядку регресу, -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2018 року позивач подав позов до відповідача, яким просив суд стягнути з відповідача, в порядку регресу, матеріальну шкоду, яка виникла як витрати на виплату страхового відшкодування потерпілій особі в розмірі 9277,85 грн., витрат на оплату судового збору 1762,00 грн.

Ухвалою судді Комінтернівського районного суду Одеської області від 23.05.2018 року відкрито провадження у справі, розгляд призначений у спрощеному позовному провадженні.

15.03.2019 року до суду надійшла заява представника позивача № б/н від 14.03.2019 року про розгляд справи у відсутність позивача, позовні вимоги підтримані в повному обсязі.

Відповідач сповіщався судом про відкриття спрощеного провадження за місцем реєстрації (АДРЕСА_1 ) за адресою реєстрації не проживає (поштове повідомлення 698).

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку:

12.02.2016 року між ПАТ «Страхова компанія «УНІКА», , юридична адреса: м. Київ, вул. Саксаганського, 70-А (Страховик) та Меламед О . Г. (Страхувальник) укладено Договір страхування № АЕ 7370289 щодо страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, зокрема автомобіля IVECO, державний номерний знак НОМЕР_2 , з терміном дії договору з 17.02.2016 року по 16.02.2017 року включно.

26.11.2016 року приблизно о 13.45 год., водій ОСОБА_1 , керуючи автомобілем IVECO, державний номерний знак НОМЕР_3 по вул. Дальницькій у місті Одесі не врахував дорожню обставину, не дотримався безпечної дистанції, в результаті чого скоїв зіткнення з автомобілем «Ніссан», державний номерний знак НОМЕР_4 , під керуванням водія ОСОБА_3 , внаслідок чого сталося зіткнення з автомобілем «Рено», державний номерний знак НОМЕР_5 , під керуванням водія ОСОБА_4 , внаслідок чого автомобілі отримали механічні ушкодження.

Постановою Малиновського районного суду м. Одеси від 10.01.2017 року № 521/20769/16-п ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та стягнуто з нього 340 грн. штрафу.

Постановою Малиновського районного суду м. Одеси від 31.01.2017 року № 521/20467/16-п ОСОБА_1 за фактом керування 26.11.2016 року о 13.45 год. автомобілем IVECO, державний номерний знак НОМЕР_3 по вул. Дальницькій у місті Одесі, і, як наслідок, сталася вищенаведена ДТП, визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 130 ч.2 КУпАП, та стягнуто з нього 20400 грн. штрафу, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на три роки.

Відповідно до платіжного доручення № 007478 від 23.02.2017 року позивач ПАТ «Страхова компанія «УНІКА» виплатило потерпілій ОСОБА_5 9277,85 грн. страхове відшкодування згідно страхового акту № 00209336 від 21.02.2017 року.

Разом із тим, зі змісту вищевказаних постанов Малиновського районного суду м. Одеси вбачається, що ОСОБА_1 керував автомобілем IVECO, державний номерний знак НОМЕР_3 в момент скоєння вищевказаного ДТП як водій - експедитор компанії «Меламед».

Вказаний автомобіль належить на праві власності ОСОБА_6 , і саме ним укладено вищевказаний договір страхування.

Таким чином суд встановив, що предметом спору по даній справі є виплата відшкодування за договором майнового страхування в порядку регресу.

Відповідно до положення ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Більш того, правилом статті 999 ЦК України зазначено, що законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV).

Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон №1961-IV (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV).

Згідно зі статтею 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

За змістом Закону № 1961-IV (статті 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми.

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Згідно підпункту а пункту 38.1.1 ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004 року Страховик, після виплати страхового відшкодування, має право подати регресний позов до Страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо- транспорту пригоду, якщо він керував транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння.

Згідно ч.1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотньої вимоги (регресу) до виної особи у розмірі виплаченого відшкодування.

Разом із тим, суд враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових ) обов`язків.

Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, дотримуючись внутрішнього трудового розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Цивільно-правовий договір - це угода між організацією (підприємством, установою тощо) і громадянином на виконання останнім певної роботи (а саме: договір підряду, договір доручення тощо), предметом якого є надання певного результату праці, але за цього виду договору не виникають трудові відносини, на які поширюється трудове законодавство.

За договором підряду, укладеним між власником і громадянином, останній зобов`язується за винагороду виконувати для підприємства індивідуально визначену роботу.

Основною ознакою, що відрізняє підрядні (цивільно-правові) відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес трудової діяльності, її організація. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату. Підрядник, на відміну від працівника, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик.

За трудовим договором працівника приймають на роботу (посаду), включену до штату підприємства, для виконання певної роботи (певних функцій) за конкретною кваліфікацією, професією, посадою. Працівникові гарантується заробітна плата, встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації тощо.

При цьому за підрядним договором оплачується не процес праці, а її результати, котрі визначають після закінчення роботи і оформляють актами здавання-приймання виконаних робіт (наданих послуг), на підставі яких провадиться їх оплата. Договором також може бути передбачено попередню або поетапну оплату. У трудовій книжці не робиться запис про виконання роботи за цивільно-правовими договорами.

Водночас відповідно до п. «а» ч. 3 ст. 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» робота за угодами цивільно-правового характеру за умови сплати страхових внесків зараховується до стажу роботи, що дає право на трудову пенсію.

Таким чином, суд зазначає, що основною ознакою, яка відрізняє трудові відносини від підрядних є те, що трудове законодавство регулює процес трудової діяльності, її організації, а за цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається поза його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.

Підрядник, на відміну від працівника, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, він сам організовує і виконує свою роботу.

За загальним правилом ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може грунтуватись на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спорну, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до правила ст.83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Відповідно до частини 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь- якої зі сторін про інше.

Отже тягар доказування належить сторонам.

Суд з наявних у справі доказів, що подані позивачем, позбавлений можливості встановити факт прийняття відповідача на роботу до компані «Меламед» за конкретною кваліфікацією, професією, посадою, встановити факт роз`яснення відповідачу його прав і обов`язків та проінформування під розписку про умови праці, наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів та можливі наслідки їх впливу на здоров`я, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору.

Крім того позивач не подав доказів, що за трудовим договором відповідач має виконувати вимоги внутрішнього трудового розпорядку, встановлені адміністрацією підприємства (ФОП, тощо), де він працює, дотримуватися трудової дисципліни (ст. ст. 139-152 КЗпП України), на роботодавця покладається низка обов`язків щодо працівника, які підлягають виконанню незалежно від змісту трудового договору, а за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу (ст. 837 ЦК України).

При цьому у цивільно-правових відносинах діє принцип свободи договору, тобто сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 327 ЦК України).

Відповідальність працівника за трудовим договором регулюється лише імперативними нормами, тобто нормами КЗпП України та інших актів трудового законодавства, що не можуть змінюватися сторонами у договорі, а відповідальність виконавця послуг (підрядника) у цивільно-правових відносинах визначається сторонами у договорі або чинним законодавством України, зокрема нормами ЦК України.

Відповідно до пункту 6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільним і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа, враховуючи характер відносин, які між ними склалися, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише у регресному порядку відповідно до статті 1191 ЦК. На особу, яка перебувала в трудових відносинах на підставі трудового договору (контракту) і завдала шкоди життю чи здоров`ю у зв`язку з використанням транспортного засобу, що належить роботодавцю, відповідальність за завдання шкоди може бути покладена лише за умови, якщо буде доведено, що вона заволоділа транспортним засобом неправомірно (частини третя і четверта статті 1187 ЦК). Фізична чи юридична особа, яка відшкодувала шкоду, завдану її працівником при виконанні трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) чи цивільно-правового договору, має право зворотної вимоги (регресу) до такого працівника - фактичного завдавача шкоди - у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом (частина перша статті 1191 ЦК).

Таким чином у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 слід відмовити.

За правилом ст. 141 -142 ЦПК України судові витрати у вигляді судового збору відносяться на рахунок позивача.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 993, 1166, ч.1 ст. 1172, 1191 ЦК України, ст. 27 Закону України «Про страхування», пунктом 6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільним і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», ст. ст. 12, 81, 83, 95, 141-142, 223, ч. 5 ст. 279, 280-281, 284, 353, ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ПАТ «Страхова компанія «УНІКА», , юридична адреса: м. Київ, вул. Саксаганського, 70-А до ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_1 - відмовити повністю.

Судовий збір віднести на рахунок позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо справу розглянуто за заявою осіб, визначених частиною другою статті 4 цього Кодексу, рішення суду, що набрало законної сили, є обов`язковим для особи, в інтересах якої було розпочато справу.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до п. 15 Розділу ХІІІ Перехідні положення ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Суддя В.К. Барвенко