АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/547/19Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 304090000 Шимчик Р. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2019 року м. Черкаси

Апеляційний суд Черкаської області в складі колегії суддів: Новікова О.М., Храпка В.Д., Бондаренка С. І., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката Терземана Дмитра Володимировича на рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 21 вересня 2018 року у складі судді Шимчика Р.В. у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (далі ПАТ КБ «Приват Банк», банк) до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості -

в с т а н о в и в :

У травні 2018 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з вказаним позовом до ОСОБА_3, посилаючись на те, що у відповідача виникла заборгованість за укладеним між сторонами договором кредиту.

В обґрунтування позовних вимог вказано, що відповідно до договору № б/н від 09.10.2012 року ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 5000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27.60 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

ПАТ КБ «Приватбанк» свої зобов'язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, надав відповідачу кредит в обумовленому розмірі.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань виникла непогашена заборгованість перед банком, яка станом на 31.03.2018 року складала 83 063 грн. 36 коп. та складається з: 4 374 грн. 88 коп. - заборгованість за кредитом; 70 156 грн. 89 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 4 100 грн. - заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - штраф (фіксована частина); 3 931 грн. 59 коп. - штраф (процентна складова).

Позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь виниклу заборгованість за кредитним договором у розмірі 83 063 грн. 36 коп. та судові витрати у розмірі 1 762 грн.

Рішенням Жашківського районного суду Черкаської області від 21 вересня 2018 року позов задоволено повністю.

Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ПАТ "Приватбанк" заборгованість за кредитним договором б/н від 09.10.2012 р. у розмірі 83 063 грн. 36 коп. Стягнуто з відповідача на користь банку судовий збір в розмірі 1762 грн. 00 коп.

Діючи через свого представника - адвоката Терземана Д.В., відповідач оскаржив рішення в апеляційному порядку.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що позивачем не доведено факт наявності заборгованості та право на стягнення сум заборгованості. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, якими позивач повинен обґрунтувати розміри сум заборгованості, а судом першої інстанції не досліджено кредитний договір і наданий позивачем розрахунок процентів і пені за цим договором, не визначено початок перебігу позовної давності за вимогами позивача про стягнення таких процентів і пені. Не повідомлено відповідача належним чином про дату та час розгляду справи, а формальний підхід суду до умов заочного розгляду справи призвів до ухвалення «звичайного» рішення у справі, що позбавило відповідача певних процесуальних прав (наприклад, звернутись з зустрічним позовом).

На думку скаржника, такі порушення судом першої інстанції призвели до ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення.

Посилаючись на викладені доводи, апелянт просить рішення скасувати, у задоволенні позову відмовити.

На апеляційну скаргу надійшов відзив від АТ "КБ "ПриватБанк", в якому позивач заперечує щодо пропущення строку позовної давності, погоджується з висновками суду, а доводи апеляційної скарги вважає безпідставними. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Виходячи з положень ч. 13 ст. 7, ч. 6 ст. 19, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, враховуючи ціну позову, суд проводить розгляд справи без повідомлення учасників справи.

Дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає до часткового задоволення.

Відповідно до ч. 1 п.п. 1,4 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення суду повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, або неправильне застосування норм матеріального права.

За змістом пункту 1 частини другої ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Факт укладення договору сторонами не оскаржується.

Судом установлено, що ОСОБА_3 звернувся до ПАТ КБ «Приватбанк» з Анкетою-заявою про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку б/н від 09.10.2012 р., згідно з якою він отримав кредит у розмірі 5000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,60 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

ОСОБА_3 підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом із Пам'яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, складає між ним і банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом відповідача у заяві.

Таким чином, між сторонами виникли зобов'язання на підставі договору від 09.10.2012 року.

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст.ст. 610, 611, 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не припустив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором.

Відповідно до принципу свободи договору, що закріплений у ст. 6, 627, 628 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визнанні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно із ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк та інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти ( ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Таким чином колегія суддів погоджується з висновком районного суду про правомірність стягнення з відповідача заборгованості по кредиту.

Щодо посилань в апеляційній скарзі на закінчення строку кредитування за кредитним договором, то колегія суддів відхиляє їх як необґрунтовані.

Відповідно до п. 1.1.49 Умов та правила надання банківських послуг в редакції станом на момент укладення договору 09.10.2012 року визначено, що мінімальний обов'язковий платіж - розмір боргових зобов'язань Клієнта, які щомісяця підлягають сплаті Клієнтом протягом терміну дії Картки. Згідно з п. 2.1.2.11 Умов та Правил, картка діє до останнього дня місяця, зазначеного на лицьовій стороні Картки, включно.

Відповідно до п. 2.5.1.6 та 2.5.1.7. Умов та Правил картка діє до останнього дня місяця, зазначеного на лицьовому боці Картки, включно.

За змістом п. 1.7.12 Умов та Правил договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку жодна зі Сторін не проінформує іншу Сторону про припинення дії Договору, він автоматично лонгується на такий же строк.

Крім того, Умовами та Правилами надання банківських послуг також передбачалось, що цей договір діє без обмеження строку. Сторони визнають, що дія Договору припиняється у момент закриття останнього Рахунку/Вкладу Клієнта, відкритого у рамках Договору або Договору, що підпадає під дію, а також при закінченні використання послуг Банку, передбачених Договором. За наявності у Клієнта до моменту закриття останнього рахунку Клієнта непогашеної заборгованості перед Банком за договором, у тому числі заборгованості за овердрафтом, а також заборгованості з оплати комісій Банку, дія Договору припиняється після повного погашення такої заборгованості. (п. 2.10.7., п. 2.10.8.)

В матеріалах справи відсутня письмова заява боржника про припинення дії Договору.

Таким чином, строк дії кредитного договору на момент звернення з позовом не закінчився у зв'язку з відсутністю заяви про припинення договору та наявністю непогашеної заборгованості.

У зв'язку з цим помилковим, на думку колегії суддів, є посилання в апеляційній скарзі на постанову Верховного Суду від 23.01.2019 року у справі №523/8133/16-ц (провадження №61-997св17), а також на правову позицію Постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц, в якій зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.

Також в апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 посилається на те, що з наданого банком розрахунку заборгованість виникла з 02.04.2014 року, а тому банк та суд повинні були застосувати в даному випадку норму п. 2.1.4.6 Умов та Правил, якою передбачено що, у разі порушення Клієнтом зобов'язань з погашення заборгованості перед Банком протягом 90 днів з моменту виникнення таких порушень - змінити умови кредиту, встановивши термін повернення кредиту дев'яносто першого дня з моменту порушення зобов'язань Клієнта з погашення кредиту і вимагати від Клієнта повернення кредиту, сплати винагороди, комісії та відсотків за його використання, виконання інших зобов'язань за кредитом в повному обсязі. При цьому згідно ст.ст. 212, 611, 651 Цивільного кодексу України за зобов'язаннями, строк виконання яких не настав, вважається, що термін наступив в 91-й день з моменту настання порушення зобов'язань Клієнта з погашення заборгованості по кредиту. На цю дату Клієнт зобов'язується повернути Банку суму Кредиту в повному обсязі, винагороду й відсотки за фактичний строк його використання, в повному обсязі виконати інші зобов'язання за договором.

Такі доводи суд вважає безпідставними, оскільки положення п. 2.1.4.6 Умов та Правил стосується не обов'язку, а саме права банку змінити умови кредиту, зокрема, встановити інший термін повернення кредиту у випадку порушення зобов'язань Клієнтом.

В апеляційній скарзі заявлено клопотання про застосування строку позовної давності до вимог банку, яке обґрунтовується тим, що відповідача не було належним чином повідомлено про час та місце розгляду справи. Тому відповідач був позбавлений можливості заявити таке клопотання в суді першої інстанції.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо можливості застосування апеляційним судом наслідків спливу строку позовної давності, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (частина 1 статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252 - 255 ЦК України.

З інформації, наданій у відзиві на апеляційну скаргу, вбачається, що остання картка, яку отримав відповідач, має термін дії до лютого 2017 року. Позов подано 14 травня 2018 року. Отже, трирічний строк позовної давності не пропущено і заява про застосування строку позовної давності не підлягає до задоволення.

Непереконливими є також доводи апелянта про недоведеність повноважень представника банку при зверненні з позовом.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 62 ЦПК України повноваження представників сторін та інших учасників справи мають бути підтверджені довіреністю фізичної або юридичної особи.

Представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов'язки (ч. 1 ст. 64 ЦПК).

Як вбачається з матеріалів справи, позов подано представником ПАТ КБ «ПриватБанк» Кіріченком Романом Анатолійовичем, який на підставі довіреності №8501-К-Н-О від 11.09.2017 року уповноважений ПАТ КБ «ПриватБанк» подавати, підписувати, пред'являти та підтримувати, в тому числі, і позови в цивільних справах.

Згідно з ч. 3 ст. 58 ЦПК України юридична особа бере участь у справі через свого керівника або члена виконавчого органу, уповноваженого діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення (само представництва юридичної особи), або через представника.

Вказана довіреність видана позивачем ПАТ КБ «ПриватБанк» в особі виконуючого обов'язки Голови правління ПАТ КБ «ПриватБанк» Пахачук Г.Д., який діє на підставі Статуту (нова редакція) ПАТ КБ «ПриватБанк» від 3 квітня 2017 року і Протоколу № 25 засідання наглядової Ради ПАТ КБ «ПриватБанк» від 20.07.2017 року.

Доводи про те, що судом порушено норми цивільно-процесуального закону та помилково не винесено заочне рішення, не є підставою для скасування рішення.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивач мав право звертатись з позовом, діючи через свого представника, строк позовної давності не пропущено, а відповідач має непогашену заборгованість перед позивачем.

Згідно з розрахунком банку станом на 31.03.2018 року ОСОБА_3 мав заборгованість у розмірі 83063 грн. 36 коп., що складалась з: 4374 грн. 88 коп. - заборгованість за кредитом; 70156 грн. 89 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 4100 грн. - заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - штраф (фіксована частина); 3931 грн. 59 коп. - штраф (процентна складова).

Колегія суддів не вбачає підстав для відмови в позовних вимогах стосовно стягнення з відповідача заборгованості за кредитом в розмірі 4374 грн. 88 коп. та заборгованості за процентами в сумі 70 156 грн. 89 коп.

Що стосується виплати 4 100 грн. 00 коп. пені та комісії, то суд виходить із такого.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Стягнення неустойки (штрафу, пені) за ст. 549 ЦК України є видом цивільно-правової відповідальності за неналежне виконання грошових зобов'язань.

Відповідно до умов анкети-заяви, що підписана відповідачем і є складовою частиною договору про надання банківських послуг, у разі порушення позичальником термінів платежів за будь-яким із грошових зобов'язань, передбачених цим договором, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф та пеню.

Враховуючи вищевикладене, положення статті 549 ЦК України, статті 61 Конституції України, слід дійти висновку що, одночасне нарахування штрафу і пені як виду цивільно-правової відповідальності за одне й те саме порушення (строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором) суперечить конституційному принципу заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Отже, одночасне нарахування штрафу та пені суперечить закону.

До того ж, в суму 4100 грн. 00 коп., крім пені, включена сплата комісії.

Надаючи оцінку правомірності нарахування комісії, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Отже невідомо за які конкретно дії банку по обслуговуванню клієнта, підлягає стягненню вказана комісія.

Тому, колегія суддів приходить до висновку, що нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит, є незаконним.

Таким чином, із суми стягнутої судом заборгованості слід виключити 4100 грн. 00 коп. пені та комісії, відповідно зменшивши загальний розмір заборгованості.

Отже у зв'язку з порушенням норм матеріального права рішення суду першої інстанції підлягає зміні в цій частині.

На підставі ч. 13 ст. 141 ЦПК України апеляційний суд змінює розподіл судових витрат у зв'язку зі зміною рішення суду.

Оскільки рішення змінено в частині зменшення суми інфляційних втрат, тому розмір судового збору, що підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача, слід також зменшити пропорційно до розміру задоволеної частини позовних вимог, а саме до 1 674 грн. 00 коп.

Керуючись ст. ст. 35, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката Терземана Дмитра Володимировича - задовольнити частково.

Рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 21 вересня 2018 року змінити, зменшити загальну суму заборгованості, яка підлягає стягненню з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» з 83 063 грн. 36 коп. до 78 963 грн. 36 коп.

Розмір стягнутого судового збору зменшити з 1762 грн. 00 коп. до 1 674 грн. 00 коп.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді