Провадження № 22-ц/801/970/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Дернова В. В.
Доповідач:Голота Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2019 рокуСправа № 127/13447/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - Голоти Л.О. (суддя-доповідач),

суддів Денишенко Т.О., Рибчинського В.П.,

за участю секретаря судового засідання Топольської В.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06 березня 2019 року, ухвалене у складі судді Дернова В.В., дата складання повного тексту рішення 15 березня 2019 року,

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні власністю, визнання права спільної власності, зобов`язання вчинити дії та відшкодування шкоди, -

в с т а н о в и в :

У червні 2018 року ОСОБА_2 звернувся у суд з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні власністю, визнання права спільної власності, зобов`язання вчинити дії та відшкодування шкоди.

Позов обґрунтовано тим, що позивачу на праві власності належить 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 . Кожному з відповідачів також належить по 1/3 частки зазначеної квартири.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 01 серпня 2016 року у справі № 127/6192/16-ц встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 та виділено в користування: ОСОБА_2 . кімнату 1-6 з лоджією житловою площею 11,7 кв.м., ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в спільне користування кімнату 1-5 з балконом площею 17,5 кв.м та кімнату 1-8 площею 7,9 кв.м., приміщення кухні 1-3 площею 7,5 кв.м., ванної кімнати 1-10 площею 2,5 кв.м., вбиральні 1-9 площею 1,1 кв.м., коридору 1-1 площею 6,0 кв.м., вбудованих шаф площами 0,6 кв.м., 0,9 кв.м., 0,2 кв.м. залишено в загальному користуванні співвласників.

Однак відповідачі перешкоджають йому вільно на власний розсуд користуватися своєю власністю, неодноразово змінювали замок вхідних дверей у квартиру та не дають йому ключів, чим чинять йому перешкоди. Також зазначає, що відповідачі самоправно зняли двері кімнати, що належить позивачу та викинули їх на смітник, спричинивши йому матеріальну шкоду в сумі 2000 гривень. Окрім цього, вони самоправно, без згоди позивача, вчинили перепланування в квартирі, зокрема коридора, ванної кімнати, що є спільною сумісною власністю, чим погіршили йому можливість використання зазначених місць. Зазначеними діями відповідачі спричини позивачу матеріальну та моральну шкоду.

23 липня 2018 року ОСОБА_2 подав до суду позовну заяву в новій редакції у якій, з урахуванням того, що змінився співвласник квартири просив замінити неналежного відповідача ОСОБА_4 на належного ОСОБА_1

Виходячи з наведеного, з урахуванням нової редакції позовної заяви від 23 липня 2018 року /а.с. 113-115/ положень статей 16, 23, 316, 358, 386, 391, 392, 1167 ЦК України, статті 41 Конституції України, ОСОБА_2 просив суд :

1.визнати вхідні двері квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_2 і ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та залишити в загальному користуванні співвласників;

2.усунути перешкоди з боку ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у користуванні його, ОСОБА_2 , 1/3 часткою квартири АДРЕСА_1 шляхом зобов`язання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . надати доступ ОСОБА_2 до його власності в квартирі та зобов`язати не змінювати замки вхідних дверей, які є спільною сумісною власністю, та передати ключі від вхідних дверей у зазначену квартиру;

3.зобов`язати ОСОБА_1 та ОСОБА_3 усунути самовільне перепланування квартири АДРЕСА_1 шляхом відновлення планування квартири за власний рахунок, яке існувало до перепланування, відповідно до план-схеми технічного паспорту КП Вінницького БТІ на квартиру;

4.стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 матеріальний збиток у сумі 2000 грн. та моральний збиток 50000 грн..

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 18 липня 2018 року замінено неналежного відповідача ОСОБА_4 належним відповідачем ОСОБА_1 /а.с. 101-102/.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 06 березня 2019 року позов задоволено частково.

Усунуто перешкоди у користуванні ОСОБА_2 нерухомим майном, а саме належною йому 1/3 часткою квартири АДРЕСА_1 шляхом зобов`язання ОСОБА_1 , ОСОБА_3 надати доступ до квартири, не змінювати замки вхідних дверей вказаної квартири без погодження з співвласником та передати ключі до вхідних дверей зазначеної квартири.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1921 грн. моральної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 1921 грн. моральної шкоди.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави 704,80 грн. судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави 704,80 грн. судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 581,58 грн. витрат на правничу допомогу.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 581,58 грн. витрат на правничу допомогу.

Не погоджуючись із рішення суду в частині задоволення позову, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду, фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати в частині задоволення позову до неї та ухвалити нове в цій частині про відмову в задоволенні позовних вимог до неї. Також просить змінити мотивувальну частину рішення суду шляхом виключення з неї твердження про порушення прав позивача шляхом недопуску квартири членів сім`ї позивача як співвласника житла, зокрема дружини ОСОБА_5 , а також посилання на частину першу статті 383 ЦК України, статтю 64 ЖК УРСР.

Апеляційної скарги мотивована тим, що ОСОБА_1 не вчиняла протиправних дій по зміні замків у вхідних дверях квартири. Крім цього, ні вона, ні ОСОБА_3 не перешкоджають позивачу в користуванні квартирою. ОСОБА_4 , який був залучений відповідачем у справі, вказував на те, що саме він декілька разів був вимушений змінювати замок у вхідних дверях квартири. Проте пізніше він був замінений як неналежний відповідач за заявою позивача. Отже, ОСОБА_1 не вчиняла протиправних дій по відношенню до позивача, а тому у суду були відсутні підстави для задоволення позову.

Суд першої інстанції також вийшов за межі позовних вимог, оскільки заначив про те, що ОСОБА_3 порушує право позивача користуватися квартирою, так як не допускає до квартири членів його сім`ї, проте позивач не просив усунути перешкоди в користуванні квартирою членам його сім`ї. Помилково суд послався також на норми частини першої статті 381 ЦК України, яка встановлює повноваження одноособового власника житла, не взявши до уваги норми, які регулюють порядок використання спільної власності. Необґрунтовано судом стягнуто також моральну шкоду, оскільки відповідач та її син не порушували прав позивача та не завдавали йому моральної шкоди.

У квітні 2019 року ОСОБА_5 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , подано відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

У судовому засіданні адвокат Гурба М.В. підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Адвокат Павенський Б.В. заперечив проти апеляційної скарги та просив відмовити в її задоволенні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, обговоривши підстави апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

За змістом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог до ОСОБА_3 та в частині відмовлених позовних вимог до ОСОБА_1 в апеляційній скарзі не оскаржується та апеляційним судом не перевіряється.

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.

Судом першої інстанції встановлено наступні обставини.

ОСОБА_2 є власником 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 на підставі Свідоцтва про право на спадщину від 04 вересня 2014 року, посвідченого державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори Дишкант М.В. за реєстровим № 2-1883 /а. с. 6/.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 01 серпня 2016 року у цивільній справі № 127/6192/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про встановлення порядку користування квартирою, відшкодування моральної шкоди, яке набрало законної сили 30 серпня 2016 року, встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 та виділено у користування ОСОБА_2 . - кімнату 1-6 з лоджією житловою площею 11,7 кв. м, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у спільне користування - кімнату 1-5 із балконом площею 17,5 кв. м та кімнату 1-8 площею 7,9 кв. м, приміщення кухні 1-3 площею 7,5 кв. м, ванної кімнати 1-10 площею 2,5 кв. м, вбиральні 1-9 площею 1,1 кв. м, коридору 1-1 площею 6,0 кв. м, вбудованих шаф площами 0,6 кв. м, 0,9 кв. м та 0,2 кв. м залишено у загальному користуванні співвласників /а. с. 4-5/.

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є співвласниками по 1/3 частці кожний квартири АДРЕСА_1 на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 21 березня 2002 року, зареєстрованого КП «ВООБТІ» 22 квітня 2002 року за реєстровим № 895/47936, та Договору дарування 1/3 частки квартири від 13 червня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Кметюк С.А. за реєстровим № 1163 /а. с. 59-60/.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачами спірної квартири чиняться перешкоди позивачу у користуванні належним йому на праві власності спірним нерухомим майном шляхом неодноразової заміни замків вхідних дверей квартири та недопуску до квартири членів сім`ї співвласника житла, зокрема, дружини ОСОБА_5 , відтак суд дійшов висновку про необхідність усунення перешкод у користуванні ОСОБА_2 нерухомим майном, шляхом зобов`язання ОСОБА_1 , ОСОБА_3 надати доступ до квартири, не змінювати замки вхідних дверей вказаної квартири без погодження з співвласником та передати ключі до вхідних дверей зазначеної квартири.

Суд також виходив з того, що вимога про стягнення моральної шкоди підлягає частковому задоволенню, визначивши її у розмірі одного прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1921 грн.), який встановлено Законом України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» з 1 січня 2019 року, з кожного з відповідачів, що є обґрунтованою та справедливою сатисфакцією за порушення прав власника.

Що стосується відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 2000 грн. (вартість міжкімнатних дверей), суд зазначив, що ця вимога задоволенню не підлягає з огляду на ненадання позивачем жодного доказу щодо їх вартості.

Також суд зазначив, що вимога про визнання вхідних дверей квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю позивача і відповідачів та залишення їх в загальному користуванні співвласників, задоволенню не підлягає, оскільки згідно статті 186 ЦК України вхідні двері є річчю-приналежністю до головної речі (квартири як нерухомого майна), тому окремо право власності (у тому числі спільної сумісної) або користування нею не може бути визнано.

Місцевий суд також виходив з того, що вимога про усунення самовільного перепланування квартири шляхом відновлення планування квартири за власний рахунок, яке існувало до перепланування, відповідно до план-схеми технічного паспорту КП Вінницького БТІ на квартиру, також задоволенню не підлягає, оскільки позивачем не доведено, що перепланування було здійснено саме відповідачами ОСОБА_1 , яка набула права власності на квартиру лише у червні 2018 року, та ОСОБА_3 , який досягнув повноліття лише 16 серпня 2017 року.

Перевіряючи рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення місцевого суду в оскаржуваній частині ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, з огляду на наступне.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено в статті 41 Конституції України, в якій гарантовано право кожному володіти, користуватись та розпоряджатись своєю приватною власністю, набутою у порядку, визначеному законом.

Згідно з частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною першою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до частини першої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Відповідно до змісту частини четвертої цієї статті, якщо порядок володіння та користування спільним майном відповідно до часток співвласників у праві спільної часткової власності визначений рішенням суду, він є обов`язковим і для особи, яка згодом придбає у праві спільної часткової власності на це майно.

Відповідно до частини першої статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Застосовуючи положення статті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд вірно виходив із того, що відповідно до її положень (статей 391 ЦК України) позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права або інтереси позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав чи інтересів позивач звернувся до суду.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відновлення становища, яке існувало до порушення. Цей спосіб пов`язаний з застосуванням певних заходів, спрямованих на відновлення порушеного суб`єктивного права особи у тому стані, в якому воно існувало до його порушення. Тобто, для того, щоб подати цей позов необхідно, щоб суб`єктивне право не було припинене, і його можна було відновити шляхом усунення наслідків правопорушення. Цей спосіб захисту може знаходити свій прояв у вимогах про усунення перешкод у здійсненні права спільної власності між співвласниками.

Суд першої інстанції встановивши, що позивачу тривалий час чиняться перешкоди у користуванні належним йому на праві спільної часткової власності нерухомим майном шляхом неодноразової заміни замків вхідних дверей квартири, дійшов правильного висновку про необхідність усунення перешкод у користуванні ОСОБА_2 нерухомим майном, шляхом зобов`язання і співвласника ОСОБА_1 надати доступ до квартири, не змінювати замки вхідних дверей вказаної квартири без погодження з співвласником та передати ключі до вхідних дверей зазначеної квартири.

Аргументи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не вчиняла протиправних дій по зміні замків у вхідних дверях квартири, оскільки замки були змінені ОСОБА_4 , колегія суддів не вважає такими, що дають правові підстави для скасування рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, оскільки ОСОБА_4 відповідно до договору дарування від 13 червня 2018 року подарував ОСОБА_1 1/3 частку квартири, а тому до неї перейшли усі права та обов`язки попереднього власника. На час розгляду справи в суді відповідачем не було надано позивачу копію ключів від замка у квартирі і доступу до квартири позивач не має, що свідчить про продовження порушень прав позивача. Колегія суддів вважає, що позивачем надано достатньо доказів, які підтверджують існування між позивачем та ОСОБА_1 конфлікту з приводу користування його часткою квартири.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, оскільки заначив про те, що ОСОБА_3 порушує право позивача користуватися квартирою, так як не допускає до квартири членів його сім`ї (дружину), тоді як позивач не просив усунути перешкоди в користуванні квартирою членам його сім`ї, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення суд має зазначити мотивовану оцінку кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову.

Таким чином, посилання суду в мотивувальній частині рішення на ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 64 ЖК УРСР не є виходом за межі позовних вимог, а є мотивувальною оцінкою аргументів позивача.

Твердження в апеляційній скарзі про те, що місцевим судом необґрунтовано стягнуто з ОСОБА_1 моральну шкоду, суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими, оскільки згідно з частиною першою статті 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. У справі вставнолено, що позивачеві чиняться перешкоди в користуванні квартирою, у зв`язку з чим йому завдано моральної шкоди. Колегія суддів вважає, що визначений місцевим судом розмір моральної шкоди в сумі 1921 гривня є обґрунтованим.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що місцевим судом необґрунтовано задоволено частково позов до ОСОБА_3 , оскільки він замки у вхідних дверях квартири не змінював та не чинив перешкод позивачу у користуванні квартирою, колегія суддів до уваги не приймає, так як ОСОБА_3 рішення місцевого суду не оскаржує, а апеляційну скаргу подано ОСОБА_1 у своїх інтересах.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 369, 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06 березня 2019 року у даній справі залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Підпис Л. О. Голота

Судді: Підпис Т. О. Денишенко

Підпис В. П. Рибчинський

Згідно з оригіналом

Головуючий суддя Л. О. Голота

Повний текст постанови складено 17.05.2019 року.