Справа № 301/409/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

26 березня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Джуги С.Д. і Собослоя Г.Г.,

з участю секретаря Юрочко А.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Іршавського районного суду від 18 травня 2018 року (у складі судді Пітерських М.О.) за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа - Загатська сільська рада Іршавського району, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом у лютому 2018 р.

Просила визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право користування житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1.

На обґрунтування позовних вимог указала, що є власником указаного житлового будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 20.01.2009 р. Відповідач зареєстрований у житловому будинку, однак з червня 2016 р. разом зі своєю дружиною зібрали речі та виїхали з нього. З того часу (червень 2016 р.) відповідач не проживає у будинку позивача та не сплачує комунальні послуги.

З червня 2016 р. і до моменту звернення до суду з позовом відповідач у добровільному порядку не подає заяву про зняття його з реєстраційного обліку місця проживання. Відповідач фактично не проживає за місцем реєстрації і порушує право позивача вільно володіти, користуватися і розпоряджатися належною позивачу власністю, а також оформити передбачені законом пільги та субсидії.

Рішенням Іршавського районного суду від 18 травня 2018 р. позов задоволено: визнано ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право користування житловим приміщення у будинку АДРЕСА_1. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 704,80 грн. у відшкодування судових витрат.

ОСОБА_2 просить скасувати це рішення і постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Посилається на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Узагальнені доводи скарги зводяться до такого:

-суд першої інстанції не залучив до участі в справі орган опіки та піклування Іршавської РДА, оскільки малолітній син проживав із ним і дружиною у будинку АДРЕСА_1;

-суд не взяв до уваги той факт, що він разом із родиною вимушено був позбавлений можливості проживати в житловому будинку та йому не дають можливості мати доступ до житлового приміщення, у якому залишилися його особисті речі;

-позивач перешкоджає йому в доступі до жила та фактично заволоділа його майном;

-за погодженням із позивачемвін проводив виплати за користування електроенергією і газом.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу адвокат Азарова І.В. в інтересах ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Узагальнені доводи заперечення зводяться до необґрунтованості доводів апеляційної скарги.

Апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення- залишенню без змін, із таких мотивів.

Суд першої інстанції констатував, що новим власником будинку АДРЕСА_1 є позивач. Відповідач, який зареєстрований у цьому будинку з липня 2016 р., у ньому не проживає і не є членом сім'ї нового власника. Вимога про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням у контексті захисту права власності не суперечить закону, оскільки є одним із законних способів усунення перешкод у здійсненні цього права. Відтак позовні вимоги є підставними та доведеними.

При цьому встановлено таке.

Будинок АДРЕСА_1 належить на праві власності в цілому позивачці, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 20.01.2009 р. за реєстровим №1-39 (а.с.5) та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «Іршавське бюро технічної інвентаризації» №21802376 від 07.02.2009 р. (а.с.6).

Свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане на ім'я ОСОБА_3. У зв'язку з укладенням шлюбу позивач змінила прізвище на «ОСОБА_3», що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 27.10.2012 р., виданого Об'єднанням РАЦС Ільц, Республіка Австрія (а.с.10).

Відповідач ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1. Ця обставина підтверджується довідкою виконкому Загатянської сільської ради №437/02-04 від 09.11.2017 р. (а.с.7), листом Загатянської сільської ради №138/02-04 від 29.03.2018 р. (а.с.73).

Також судом встановлено, що через неприязні відносини та систематичні конфлікти, які виникали між матір'ю сторін і невісткою, у липні 2016 р.відповідач, його дружина та син переселилися проживати у АДРЕСА_2, де дружина та син відповідача зареєстровані (а.с.51), забравши всі свої особисті речі. З тих пір сім'я відповідача проживає за вказаною адресою. Відповідач постійно працює за кордоном, приїжджаючи додому на короткий проміжок часу у відпустку чи на свята, зупиняється в будинку батьків своєї дружини за адресою АДРЕСА_2.

Згідно з положеннями ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У разі виникнення спору між власником і членами його сім'ї право члена сім'ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв'язку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог статей 405, 406 ЦК. Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність без поважних причин члена сім'ї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Тобто, право користування житлом власника у членів (колишніх членів) його сім'ї виникає лише за умови, що іншого житла, придатного для проживання, у них немає. Тому в разі появи в останніх такого житла вони втрачають право на користування житлом, яке їм було надано як членам сім'ї власника цього житла.

Судом першої інстанції установлено, що будинок АДРЕСА_1 раніше на праві власності належав бабусі сторін. Сторони з народження проживали у спірному будинку разом із власником та своїми батьками, будучи членами її сім'ї. Колишній власник будинку померла ІНФОРМАЦІЯ_6. Позивач із 2001 р. в успадкованому будинку не проживає, оскільки має постійне місце проживання в Республіці Австрія, де має власну родину. Відповідач також одружився у 2007 році. Приїжджаючи на кілька днів в гості до батьків 1-2 рази на рік, позивач ночувала в будинку АДРЕСА_1, де проживали її батьки, харчувалася у них, однак, спільним побутом ні з батьками, ні з відповідачем, який у період із 2007-2008 років та з 2014 року по липень 2016 року разом з дружиною проживав у тому ж будинку, пов'язана не була, спільного господарства вони не вели, спільного бюджету не мали.

Із пояснень відповідача та його дружини - свідка ОСОБА_6, вбачається, що з липня 2016 р. вони не повернулися проживати в будинок позивача, оскільки їм не вдалося налагодити відносини з матір'ю відповідача, яка проживає в будинку і донині.

У пункті 39 ППВССУ від 07.02.2014 № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" зазначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина 1 статті 405 ЦК). Таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. Тому стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним застосовуються положення статті 405 ЦК. Відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом, і у цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають.

Відтак, висновок суду першої інстанції про те, що новим власником будинку АДРЕСА_1 є позивач - ОСОБА_3, а відповідач ОСОБА_2, який зареєстрований у будинку та з липня 2016 р. тут не проживає і не є членом сім'ї нового власника, є правильним і відповідає повно з'ясованим обставинам справи, нормам матеріального права та належно оціненим доказам.

Довід апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не було залучено до участі в справі орган опіки та піклування Іршавської РДА, оскільки малолітній син відповідача проживав із ним і дружиною у будинку АДРЕСА_1, не заслуговує на увагу через те, що не має правового стосунку до суті спірних правовідносин, оскільки відомостей, що син відповідача зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 немає. Натомість, є довідка видана виконкомом Брідської сільської ради про те, що син відповідача проживає за адресою: АДРЕСА_2.

Решта доводів апеляційної скарги в основному зводяться до того, що відповідач разом із дружиною вимушено покинули місце проживання і позивач перешкоджає відповідачу в доступі до жила та фактично заволоділа майном відповідача.

Ці доводи не можуть бути взяті до уваги та не впливають на правильність висновків суду першої інстанції, оскільки за захистом своїх порушених прав у правоохоронні органи або до суду з позовом про вселення чи усунення перешкод в користуванні житломвідповідач не звертався.

Доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу та не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки є недостатніми для скасування рішення суду першої інстанції.

Отже, за наслідками розгляду апеляційної скарги та згідно з положеннями ст. 376 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, оскільки вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючисьст.ст. 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

2.Рішення Іршавського районного суду від 18 травня 2018 року залишити без змін.

3.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

4.Повне судове рішення складено 04 квітня 2019 року.

Судді: