ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/66/19 Справа № 216/2748/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Биканов І.Р. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

секретар судового засідання - Голуб О.О.

сторони:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач -ОСОБА_2,

треті особи - ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у спрощеному позовному провадженні апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 на рішення Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу від 22 травня 2018 року, яке ухвалено суддею Бикановим І.Р. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області (відомості щодо дати складання повного судового рішення в матеріалах справи відсутні), -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю, вселенні та стягненні моральної шкоди.

Позов мотивовано тим, що позивач та відповідач є співвласниками квартири АДРЕСА_1 Під час набуття права власності на 3/5 частини у вищевказаній квартирі позивач був одружений з ОСОБА_3, що проживала в АДРЕСА_2, та за для зручності користування було зроблено вхід до кімнати квартири НОМЕР_1 з квартири НОМЕР_2. В даний час вони в шлюбі не перебувають, частку своєї квартири він залишив доньці в користування. Власником іншої 2/5 частини вказаної квартири є ОСОБА_2 В даний час в них виникли непорозуміння з приводу користування спірною квартирою, спершу відповідач обмежувала право користування площею коридору, кухні та санвузла, після чого було встановлено другі додаткові вхідні двері, тим самим, обмеживши доступ до квартири в цілому, він фактично позбавлений права користування належною йому часткою квартири. Крім того, відповідач не проживає у спірній квартирі, а здає її в оренду. В зв'язку з порушенням його права власності, позбавленням доступу до належного майна, йому було завдано моральну шкоду, яка проявляється в хвилюваннях, конфліктах з його колишньою дружиною та донькою, нервові потрясіння негативно відображаються на його здоров'ї, він хворіє на гіпертонію ІІ ступеня, тому просив суд вселити його до спірної квартири, зобов'язати відповідача не чинити перешкоди у користуванні вказаною квартирою та стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 50 000 гривень.

Рішенням Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 травня 2018 року позов задоволено частково.

Вселено ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 1000 (тисяча) грн.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, позовну заяву залишити без розгляду, провадження у справі закрити. Вважає висновок суду щодо встановлення того, що позивач позбавлений права доступу до квартири, в якій йому належить на праві спільної часткової власності 3/5 частки, не відповідає фактичним обставинам справи. Твердження позивача щодо того, що між нами виникають непорозуміння з приводу користування зазначеною квартирою є неправдивими, так як з часу придбання своєї 2/5 частки в квартирі, вона ніколи позивача не бачила і з ним особисто не спілкувалась. Даний факт позивач підтвердив у судовому засіданні, де ОСОБА_1 зазначив, що бачить відповідачку вперше.

Крім того, відповідач зазначає, що позовні вимоги щодо наявності перешкод у користуванні квартирою є недоведеними, оскільки з того часу, коли вона придбала відповідно до договору дарування від 15.02.2005 року у особисту приватну власність 40/100 часток у квартирі АДРЕСА_1 ОСОБА_1 ніколи не бачила, не спілкувалась і не була з ним знайома і навіть не знала як він виглядає, тому не чинила ОСОБА_1 перешкод у користуванні власністю.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши суддю-доповідача, відповідача ОСОБА_2, яка підтримала доводи апеляційної скарги та наполягала на її задоволенні, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 3/5 частини квартири АДРЕСА_1 належить позивачу ОСОБА_1, що підтверджується договором дарування квартини від 18.11.1999 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області, та зареєстрованого в реєстрі за №2199 (а.с.4-5)..

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 14.03.2005 року, ОСОБА_5 належить на праві спільної часткової власності 40/100 частин квартири АДРЕСА_1 (а.с.69).

Відповідно до акту Товариства з обмеженою відповідальністю «Дивобуд» від 13.03.2017 року, ОСОБА_1 станом на 13.03.2017 року немає доступу до квартири АДРЕСА_1 на вхідних дверях стоїть два замки від яких останній немає ключів (а.с.67).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову в частині вселення ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_1, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості вимог позивача в частині наявності у нього перешкод у користуванні власністю та наявність у зв'язку з цим підстав для усунення перешкод в користуванні власністю шляхом вселення в квартиру та наявністю підстав для стягнення моральної шкоди.

Колегія суддів частково погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 41 Конституції України та статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена в його здійсненні лише у випадках, встановлених законом.

Закріплений в нормативно-правових актах принцип непорушності права приватної власності означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Європейською конвенцією про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція) гарантується кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла, яке охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (п. 1 ст. 8 Конвенції).

Пункт 2 ст.8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.

Згідно зі ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ст.150 ЖК УРСР власники квартири користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей, мають право на розпорядження квартирою, що знаходиться в приватній власності.

Відповідно до ст.358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його часті у праві спільної часткової власності.

Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Як закріплено в ч.2 ст.76 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 81 ЦПК України).

Як вірно встановлено судом першої інстанції та не спростовано у суді апеляційної інстанції, позивач ОСОБА_1 позбавлений права доступу до квартири, 3/5 частини якої йому належить на праві спільної часткової власності з відповідачем ОСОБА_2, якій належить інші 2/5 частини спірної квартири, оскільки на вхідних дверях стоять два замки від яких останній немає ключів.

Вимоги позивача щодо зобов'язання відповідача не чинити перешкоди у користуванні спірною квартирою, суд визнав передчасними, таким, що стосуються майбутнього часу, та не підлягають розгляду під час вирішення наявного між сторонами спору, з таким висновком суду повністю погоджується і колегія суддів.

В порядку ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів.

Колегія суддів вважає, що позивач належним чином не довів факт завдання йому моральної шкоди діями відповідача ОСОБА_2

З матеріалів справи видно, що суд першої інстанції, допитавши позивача, встановив, що останній, протягом чотирьох років не може потрапити до квартири АДРЕСА_1, оскільки вхідні двері ніхто йому не відкриває.

Свідок ОСОБА_6, підтвердила суду, що весною 2016 року її знайомий ОСОБА_1 не міг потрапити в свою квартиру, так як йому не відкривали двері.

Відповідач, не визнаючи позову суду дала пояснення, що не чинить будь-яких перешкод позивачу у користуванні належної йому частки квартири, вона з ним жодного разу не зустрічалася і не спілкувалася, виказала свою згоду надати свої ключі для виготовлення дублікату ключів позивачу, якщо останній їх загубив.

В судовому засіданні апеляційної інстанції відповідач повністю підтвердила свою пояснення, надані суду першої інстанції та наполягала, що жодного разу не зустрічалася з позивачем та не мала з ним ніяких конфліктів.

Відповідно до роз'яснень викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної шкоди» під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

На думку колегії суддів позивачем не надано жодного належного доказу, який би підтверджував, якими саме незаконними діями відповідача йому спричинена моральна шкода, яка завдала йому моральних чи фізичних страждань і в чому вони виражалися.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо наявності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню на підставі п.2 ч.1 ст.376 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди.

Керуючись ст.ст.367,369,374,376, 381,382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 травня 2018 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди - відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 13 лютого 2019 року.

Головуючий:

Судді: