П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 вересня 2019 року

м. Рівне

Справа № 567/302/19

Провадження № 22-ц/4815/1125/19

Головуючий в Острозькому районному суді: Назарук В.А.

Дата, час і місце ухвалення рішення суду:

30 травня 2019 року о 14 год. 19 хв.

в м. Острог Рівненської області

Повний текст складено: 10 червня 2019 року

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Бондаренко Н.В., Шимків С.С.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Острозького районного суду Рівненської області від 30 травня 2019 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зміну розміру аліментів та стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів,

в с т а н о в и в:

У березні 2019 року в суд звернулася ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_1 про зміну розміру аліментів та стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів. Мотивуючи свої позовні вимоги покликалась на рішення Острозького районного суду Рівненської області від 26 липня 2016 року, яким було стягнуто з відповідача на її користь аліменти на утримання трьох неповнолітніх дітей, а саме на сина ОСОБА_3 та двох доньок ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , в розмірі Ѕ всіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 06 червня 2016 року до повноліття старшої дитини. Вважала, що у зв`язку із внесенням змін до ч.2 ст.182 СК України якими визначено мінімальний розмір аліментів у 50% прожиткового мінімум для дитини відповідного віку, є підстави для звернення до суду з позовом про зміну такого розміру за ухваленим рішенням суду. Окрім цього, до збільшення розміру аліментів спонукало підвищення вікових потреб дітей та матеріальних витрат на їх забезпечення, а враховуючи те, що відповідач працевлаштований, то бажала визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Разом з тим, зазначала, що відповідач належним чином аліменти не сплачував, і, як наслідок, це призвело до виникнення заборгованості за період починаючи з 01 грудня 2016 року по 01 грудня 2018 року, яку підтверджувала розрахунком державного виконавця.

За наведених спонукань, з урахуванням уточнення позовних вимог, просила змінити розмір аліментів, які стягуються з відповідача та стягувати з нього аліменти на утримання трьох дітей в твердій грошовій сумі в розмірі Ѕ частки всіх видів його заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину до досягнення старшою дитиною повноліття. Крім того, 36 279,10 гривень пені за прострочення сплати аліментів.

У відзиві на позовну заяву відповідач не заперечував зміні розміру аліментів на утримання дітей, проте в стягненні з нього на користь позивача неустойки (пені) по сплаті аліментів просив відмовити, оскільки ця вимога не його думку є безпідставною та необґрунтованою. Зазначав, що відповідно до ч.1 ст.196 СК України одержувач аліментів має право на стягнення неустойки лише за наявності вини особи, яка зобов`язана їх сплачувати при наявній заборгованості. Проте свою вину у виникненні такої заборгованості заперечував, оскільки вона з`явилась внаслідок бездіяльності державного виконавця, який нарахував її,не зважаючи на офіційне працевлаштування відповідача і не повідомляючи останньому цього.

Рішенням Острозького районного суду Рівненської області від 30 травня 2019 року в позові про зміну розміру аліментів на утримання дітей відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 пеню за прострочення сплати аліментів на утримання дітей - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , за період з 01 грудня 2016 року по 01 грудня 2018 року у розмірі 31 659,10 гривень.

В іншій частині в задоволенні позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 768,40 гривень.

На рішення суду відповідачем подано апеляційну скаргу, де покликався на його незаконність, яка полягала в порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

На її обґрунтування зазначав, що судом першої інстанції не надано належної оцінки тому, що розрахунок заборгованості суперечить ст. 195 СК України і це в свою чергу призвело до неправильного визначення розміру пені за прострочення сплати аліментів. Державний виконавець здійснював нарахування заборгованості виходячи із середньої заробітної плати працівника для відповідної місцевості, тобто для платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості. Проте, як було встановлено судом, і це не заперечувалось сторонами, на час виникнення заборгованості відповідач був працевлаштований. Тому розмір заборгованості мав визначатись виходячи з фактичного заробітку. Відповідно сума заборгованості за спірний період мала становити 25 903,04 гривні. При цьому, з огляду на викладене, вважав, що державний виконавець був зобов`язаний виявити місце роботи відповідача та винести постанову про звернення стягнення із заробітної плати та направити її за місцем роботи боржника для здійснення відповідних відрахувань із заробітної плати. Таким чином заборгованість зі сплати аліментів виникла не з вини відповідача, а через бездіяльність державного виконавця, яку позивач не оскаржувала.

З наведених міркувань просив скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення 31 659, 10 гривень пені за прострочення сплати аліментів на утримання дітей та відмовити в позові в цій частині.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вважаючи оскаржуване рішення суду законним та обґрунтованим просила залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Зазначала, що розрахунок заборгованості державного виконавця не оспорювався, тому покликання про неправильність обрахунку є безпідставними та не заслуговують на увагу. Відповідач протягом тривалого часу, будучи обізнаним про стягнення з нього за рішенням суду аліментів, протягом тривалого часу не сплачував кошти на утримання дітей. Вважала, що покликання ОСОБА_1 спрямовані лише на уникнення відповідальності за неналежне виконання ним своїх обов`язків щодо утримання дітей.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи відповідача, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції, повно і правильно встановивши обставини справи та застосувавши при вирішенні спірних правовідносин норми матеріального права, які підлягали застосуванню, обґрунтовано стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 пеню за прострочення сплати аліментів на утримання дітей - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , за період з 01 грудня 2016 року по 01 грудня 2018 року у розмірі 31 659,10 гривень, тобто в розмірі, який не перевищував 100 відсотків заборгованості за аліментами, врахувавши положення ч.1 ст. 196 СК України.

Статтею 180 СК України встановлений обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Відповідно до ч.1 ст.196 Сімейного кодексу України, у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.

Нормою ст. 196 СК України не встановлено будь-яких обмежень періоду нарахування пені, а навпаки - в ній зазначено, що пеня нараховується за кожен день прострочення.

При вирішенні спірних правовідносин суд попередньої інстанції керувався правовою позицією, що висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 25 квітня 2018 року у справі № 572/1762/15-ц.

Цією постановою застосовано формулу, яка відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України є обов`язковою для використання судами. Загальна сума пені обчислюється у такий спосіб.

?р=(А1?1%?Q) + (А2?1%?Q2) + …… (Аn?1%?Qn), де:

?р - загальна сума пені за несплату або прострочення сплати аліментів, обраховується позивачем на момент подачі позову;

А1 - нарахована сума аліментів на перший місяць;

Q1 - кількість днів прострочення сплати суми аліментів за перший місяць;

А2 - нарахована сума аліментів за другий місяць;

Q2 - кількість днів прострочення сплати аліментів за другий місяць;

Аn - нарахована сума аліментів за останній місяць перед подачею позову;

Qn - кількість днів прострочення сплати аліментів за останній місяць.

Пеня за заборгованість по сплаті аліментів нараховується на всю суму несплачених аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки самим місяцем, в якому не проводилося стягнення.

Розрахунок пені має відбуватися за кожен день прострочення сплати аліментів, причому першим днем (початком періоду) прострочення є перше число місяця, що слідує за тим місяцем, за який виникла заборгованість.

Дослідивши розрахунок пені, зроблений судом, колегія встановила, що він повністю відповідає вищевказаній формулі.

В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується.

Доводи апеляційної скарги про те, що заборгованість по аліментам виникла не з вини платника цих аліментів, а з вини державного виконавця на переконання колегії апеляційного суду є надуманими і на увагу не заслуговують.

Заочним рішенням Острозького районного суду Рівненської області від 13 липня 2016 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітніх дітей: - сина ОСОБА_3 ; дочку ОСОБА_4 та дочку ОСОБА_5 , в розмірі 1/2 частини всіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 06 червня 2016 року та до повноліття старшої дитини.

Відповідно до ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Будучи офіційно працевлаштованим, обізнаним про відкриття виконавчого провадження, відповідач міг в порядку ч.1 ст.187 СК України звернутися із заявою за місцем своєї роботи про відрахування з його заробітної плати аліментів на утримання дітей. Проте, цього не зробив, а покладає вину в нарахуванні заборгованості за несплату аліментів на державного виконавця, хоча обов`язок повідомляти про доходи законом покладено саме на боржника.

Тому не можна вважати, що заборгованість утворилася з незалежних від відповідача причин, адже останній мав можливість контролювати розмір аліментів, які, зокрема, ним частково сплачувались.

При цьому відповідач не оспорював визначений державним виконавцем розмір заборгованості в т.ч. й з підстав добровільної сплати в цей період певних грошових коштів. Тобто факт виникнення щомісячної заборгованості у визначеному державним виконавцем розмірі відповідачем визнавався.

Відповідно до п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" передбачена ст. 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками.

В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення аліментів.

Отже, оскільки у відповідача існувала заборгованість, що виникла саме з його вини (зокрема, внаслідок неповідомлення державного виконавця про своє працевлаштування), то з моменту її виникнення й до моменту погашення існував певний період прострочення щодо кожного щомісячного платежу окремо. Відповідальність за таке прострочення настає у виді неустойки (пені) та регулюється нормами Сімейного кодексу України.

Інші доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає необґрунтованими і такими, що не заслуговують на увагу.

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

Судовий збір, що понесений відповідачем при поданні апеляційної скарги, відповідно до ст. 141 ЦПК України належить віднести на його ж рахунок.

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Острозького районного суду Рівненської області від 30 травня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: Н.В. Бондаренко

С.С. Шимків