КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2019 року місто Київ.

Справа 761/14426/17

Апеляційне провадження № 22-ц/824/11768/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Желепи О.В.,

суддів: Рубан С.М., Олійника В.І.

секретар судового засідання Гордійчук Ж.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Державного вищого навчального закладу «Університет менеджменту освіти» на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 травня 2019 року (у складі судді Рибака М.А., повний текст рішення складено 14 червня 2019 року)

в справі за позовом Державного вищого навчального закладу «Університет менеджменту освіти» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , законним представником якої є ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа: Орган опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом виселення,-

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2017 року до Шевченківського районного суду м. Києва подано позов Державного вищого навчального закладу «Університет менеджменту освіти» (далі - позивач) до ОСОБА_1 (далі-відповідач 1), ОСОБА_2 законним представником якої є ОСОБА_1 , ОСОБА_3 (далі- відповідач 2), третя особа : Орган опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на балансі та в оперативному управлінні позивача знаходиться студентський гуртожиток , розташований за адресою : АДРЕСА_2. У 2001 році до кімнат №51-521 гуртожитку був поселений ОСОБА_4 з дружиною ОСОБА_5 та донькою дружини ОСОБА_6 . ОСОБА_4 працював в Університеті з 18.08.1999р. по 31.12.2010р. ОСОБА_1 з 10.11.1999р. по 11.11.2002р. була аспіранткою Університету. З моменту звільнення ОСОБА_4 , він та ОСОБА_7 з гуртожитку виселились, місце їх проживання невідоме. А ОСОБА_1 продовжує проживати в гуртожитку, аргументуючи тим, що має реєстрацію, а отже має право на користування житловою площею в гуртожитку. 01.01.2016 року з ОСОБА_1 було укладено договір найму житлового приміщення в гуртожитку Університету №114/16, дія якого закінчилась 31.12.2016р., а згідно п.4.4. договору після закінчення встановленого терміну тимчасового проживання наймач зобов`язаний звільнити це житлове приміщення в 3-денний термін або продовжити термін дії договору за згодою сторін. В грудні 2017 року ОСОБА_1 відмовилась від укладання договору на новий термін та відмовилась звільнити кімнату гуртожитка.

Тому позивач, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, просив суд виселити ОСОБА_9 , ОСОБА_1 та її неповнолітню доньку ОСОБА_2 із кімнат №№519, 520, 521 гуртожитку Державного вищого навчального закладу «Університет менеджменту освіти» по АДРЕСА_2 без надання іншого житла.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 22 травня 2019 року в задоволенні позовних вимог Державного вищого навчального закладу «Університет менеджменту освіти» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , законним представником якої є ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа: Орган опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду, представник Державного вищого навчального закладу «Університет менеджменту освіти» подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

В апеляційній скарзі посилається на те, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, без оцінки фактичних обставин, встановлених в судовому засіданні та без врахування доказів, досліджених в судовому процесі.

Посилається на те, що для поселення відповідачів у гуртожитку Адміністрація Університету рішення не приймала, спеціальний ордер, як єдиної підстави для їх вселення не видавала.

Суд у рішенні зазначає, що відповідачі проживали в гуртожитку разом із ОСОБА_4 , як члени його сім`ї, але не зазначає його посаду, а також робить висновок, що вся сім`я поселена з дозволу Університету.

Суд у своєму рішенні відносить відповідачів до категорії «інших працівників», які зазначені у ч. 2 ст. 132 ЖК України, що між сторонами встановлені правовідносини, які врегульовані ЖК України , а також стверджує, що відповідачі законно поселені в гуртожитку; мають право на проживання, оскільки пропрацювали в Університеті більше 10 років; оплачують витрати проживання в гуртожитку; мають права та гарантії встановлені ст.ст. 124,125,132 ЖК України.

Жодний із вищезазначених у рішенні висновків суду не обґрунтований нормою права та не підтверджений доказами.

Всупереч висновку суду відповідачі мають заборгованість за проживання в гуртожитку в сумі 16062 грн.

Суд безпідставно застосував ст.ст. 124,125, 132 ЖК України до спірних правовідносин та витлумачив ці норми на користь відповідачів, визначивши наявність прав у відповідачів, які закріплені у цих нормах.

Суд не надає оцінку тому, що відповідачка ОСОБА_7 є бабою неповнолітньої ОСОБА_10 , має у своїй власності будинок у м. Вінниці загальною площею 157 м.кв . та житловою площею 67 м.кв і зобов`язана приймати участь у вихованні своєї онуки.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача доводи скарги підтримав.

ОСОБА_11 та її представник, а також представник органу опіки та піклування заперечували проти задоволення скарги.

ОСОБА_7 до суду не з`явилась, про розгляд справи повідомлена.

Заслухавши доповідь судді Желепи О.В., пояснення учасників процесу, які з`явились до суду, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до постанови президії академії педагогічних наук України від 19.06.2008 року на баланс та в оперативне управління позивача передано студентський гуртожиток, розташований за адресою : АДРЕСА_2 .

19.12.2012 року було затверджено положення про гуртожиток ДВНЗ «Університет менеджменту освіти».

ОСОБА_4 працював в Державному вищому навчальному закладі «Університет менеджменту освіти» з 18.08.1999р., а 31.12.2010р., був звільнений за його заявою, в якій він зазначає, що просить звільнити його у зв`язку з погіршенням стану здоров`я.

З 10.11.1999р. до аспірантури Університету була зарахована ОСОБА_12 та відрахована з 11.11.2002р.

01.01.2016 року з ОСОБА_1 було укладено договір найму житлового приміщення в гуртожитку Університету №114/16, дія якого закінчилась 31.12.2016р., але ОСОБА_1 після закінчення строку його дії відмовилась звільнити кімнату гуртожитка.

За відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУ ДМС України в м. Києві ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_7 зареєстровані за адресою : АДРЕСА_2 .

Отже судом було встановлено, що відповідачі поселились до гуртожитку, як члени сім`ї ОСОБА_4 , якому гуртожиток надавався у зв`язку з роботою .

Посилання представника позивача на те, що адміністрація позивача не приймала відповідного рішення та не видавала ОСОБА_4 ордер на поселення до службового житлового приміщення не спростовують висновків суду, що відповідачі поселились до гуртожитку як члени сім`ї працівника, з дозволу власника гуртожитку.

Крім того, житлове приміщення в гуртожитку є постійним місцем проживання відповідачів, які в ньому зареєстровані. Позивачем не надано суду належних доказів, що реєстрація місця проживання відповідачів у гуртожитку була проведена без відома позивача та з порушенням вимог закону.

Сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв`язку з роботою чи навчанням. Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення. (ч.ч.1,2,3 ст. 132 ЖК України).

Без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено: осіб з інвалідністю внаслідок війни та інших осіб з інвалідністю з числа військовослужбовців, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при захисті СРСР чи при виконанні інших обов`язків військової служби, або внаслідок захворювання, зв`язаного з перебуванням на фронті; учасників Другої світової війни, які перебували у складі діючої армії; сім`ї військовослужбовців і партизанів, які загинули або пропали безвісти при захисті СРСР чи при виконанні інших обов`язків військової служби; сім`ї військовослужбовців; осіб з інвалідністю з числа осіб рядового і начальницького складу органів Міністерства внутрішніх справ СРСР, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при виконанні службових обов`язків; осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років; осіб, що звільнені з посади, у зв`язку з якою їм було надано жиле приміщення, але не припинили трудових відносин з підприємством, установою, організацією, які надали це приміщення; осіб, звільнених у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації або за скороченням чисельності чи штату працівників; пенсіонерів по старості, персональних пенсіонерів; членів сім`ї померлого працівника, якому було надано службове жиле приміщення; осіб з інвалідністю внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання І і ІІ груп, осіб з інвалідністю І і ІІ груп з числа військовослужбовців і прирівняних до них осіб та осіб рядового і начальницького складу Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України; одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними (ст. 125 ЖК України).

ОСОБА_4 та ОСОБА_13 пропрацювали у позивача більше 10 років.

Крім того, відповідачі не займали кімнату в гуртожитку самовільно, а були заселені в зв`язку з роботою, а також як члени сім`ї працівника та по час розгляду справи оплачують витрати за проживання в гуртожитку.

Відповідно до принципу 4 «Декларації з прав дитини», дитина повинна користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальні догляд і охорона повинні бути забезпечені як їй, так і її матері, включно дородовий і післяродовий догляд. Дитині має належати право на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування.

Згідно положень статті 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Водночас пунктом 4 статті 31 ЦК України гарантовано, що фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з положеннями статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього.

Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до положень статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

У відповідності до статті 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Рішенням ЄСПЛ у справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999).

Спір, що виник між сторонами, стосується виселення особи із житла (кімнати у гуртожитку), наданого в зв`язку з роботою, а також як членам сім`ї працівника), яка після звільнення батьків з роботи, закінчення навчання продовжує проживати у цьому гуртожитку разом з малолітньою дитиною.

Оскільки ОСОБА_11 є одинокою матір`ю, іншого житла не має, суд встановив що її виселення з неповнолітньою дитиною з усіх кімнат в гуртожитку без надання іншого житла суперечитиме як вимогам закону так і буде грубим порушенням її права на житло та прав неповнолітньої дитини.

Дослідивши наявні в справі докази, колегія суддів прийшла до висновку, що вищенаведені обставини справи, які суд вважав встановленими є доведеними, висновки суду відповідають цим обставинам та вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд безпідставно застосував ст. 125 до спірних правовідносин колегія суддів не приймає з огляду на наступне.

Згідно з частиною другою статті 10 ЦПК України суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. А відповідно до частини четвертої цієї статті суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Конституція України у частині третій статті 47 проголошує, зокрема, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За змістом статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Розгляд цієї справи повинен відбуватися, зокрема, у контексті рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», в якому викладені загальні принципи тлумачення статті 8 Конвенції щодо права на повагу до свого житла.

Європейський суд з прав людини, констатував, що «згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03 , 40 , ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Апеляційний суд звертає увагу на те, що у разі невідповідності правового акта правовому акту вищої юридичної сили суд застосовує норми правового акта вищої юридичної сили (частина сьома статті 10 ЦПК України), а у разі невідповідності правового акта міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує міжнародний договір України (частина восьма статті 10 ЦПК України). З огляду на вказане справа повинна бути проаналізована згідно з положеннями ЖК, Конвенції та відповідної практики Європейського суду з прав людини.

Як зазначає Європейський суд з прав людини, «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Тому необхідно встановити, чи відповідатиме виселення відповідача з кімнати у гуртожитку, що є службовим житлом, без надання іншого житлового приміщення критеріям, що викладені у пункті другому статті 8 Конвенції.

«Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Тому слід встановити, чи вважатиметься виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 з кімнати у гуртожитку без надання іншого житлового приміщення втручанням держави, що здійснюється «згідно із законом» у розумінні пункту другого статті 8 Конвенції.

Європейський суд з прав людини вважає, що «вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 43, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Статтею 132 ЖК України визначено, що осіб перелічених в ст. 125 ЖК України може бути виселено з гуртожитку лише з наданням іншого житла.

Зокрема, не може бути виселено одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними (абзац сьомий статті 125 ЖК).

ЖК не роз`яснює зміст поняття одинокої особи. Тому проаналізувавши Постанову Пленуму Верховного Суду СРСР «Про практику застосування судами житлового законодавства» від 3 квітня 1987 р. № 2, роз`яснюючи зміст частини другої статті 40 Основ житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік, що аналогічна статті 125 ЖК, в абзаці четвертому пункту 19 роз`яснив, що до одиноких осіб, які не підлягають виселенню без надання їм іншого житлового приміщення, «крім одиноких матерів, які не створили в подальшому сім`ю, можуть бути віднесені, зокрема, розлучений член подружжя, який залишився проживати у службовому приміщенні після вибуття з нього іншого з подружжя».

Тобто, у розумінні статті 125 ЖК відповідач вважається одинокою особою, яка проживає разом з малолітньою дитиною, не підлягає виселенню з гуртожитку без надання їй іншого житлового приміщення.

При цьому посилання позивача на те, що адміністрація не видавала ордеру на службове жиле приміщення, колегієсу суддів не враховується, з огляду на те, що зі змістом позовної заяви позивача вбачається, що кімната в гуртожитку Гадзецькому надавалась у зв`язку з його роботою, а тому не видача відповідних документів посадовими особами позивача не спростовує встанволених обставин, щодо правомірного проживання в гуртожитку на протязі 10 років ОСОБА_14 та членів його сім`ї, заселених в устанволеному порядку.

Суд вірно встановив, що ОСОБА_11 не може бути виселена з неповнолітньою дитиною без надання іншого житла, а позивач вказаний висновок суду не спростував.

Посилання позивача на те, що відповідач ОСОБА_7 має забезпечити житлом неповнолітню онуку є недоведеним та не спростовують висновків суду, що ОСОБА_11 іншого житла , крім житла в гуртожитку не має, а тому не підлягає виселенню без забезпечення її іншим житлом.

Укладення з ОСОБА_15 строкового договору найму в січні 2016 року не впливає на законність рішення, з огляду на те, що в гуртожитку остання проживає з 2001року , зареєстрована в гуртожитку з 2004 року, а відповідно відсутні підстави вважати, що остання користується житлом саме на підставі строкового договору найму, а не як член сім`ї працівника позивача, який відпрацював більше 10 років, звільнився з роботи за станом здоров`я.

Доводи скарги про те, що ОСОБА_7 втратила право на проживання в гуртожитку, так як без поважних причин в ньому не проживає більше шести місяців є не доведеними.

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_11 підтвердила, що її мати періодично проживає з нею та онукою. В гуртожитку знаходяться її речі, а позивач на спростування цих пояснень надав лише акти, складені працівниками того ж позивача. Тобто, суд першої інстанції вірно оцінив надані позивачем докази, та вважав недоведеною обставину не проживання відповідача ОСОБА_16 в гуртожитку більше 6 місяців без поважних причин, та відмовив в задоволенні вимог про визнання її втратившою право на житло.

Інші доводи скарги висновків суду не спростовують та є фактично повторенням доводів позовної заяви, яким суд у своєму рішенні дав належну правову оцінку

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційним судом встановлено, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Враховуючи те, що апеляційна скарга залишається без задоволення, відсутні підстави для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у апеляційному суді.

Керуючись ст. ст.367-368, 374,375, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Державного вищого навчального закладу «Університет менеджменту освіти» залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 12 вересня 2019 року.

Головуючий

Судді