ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 645/3851/16-ц Головуючий суддя І інстанції Горпинич О. В.
Провадження № 22-ц/818/617/19 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із договорів позики, кредиту, банківського вкладу
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2019 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Яцини В.Б., (суддя-доповідач),

суддів - Кіся П.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря судового засідання Колесник О.Е.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінрайт» на рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 22 жовтня 2018 року у складі головуючого судді Горпинич О.В. по цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінрайт» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

10 серпня 2016 року ПАТ «Фідобанк» звернувся до Фрунзенського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 03.06.2008 року між ВАТ «Ерсте Банк», правонаступником якого є позивач ПАТ «Фідобанк», та ОСОБА_1 укладено Кредитний договір з фізичною особою № 014/8338/2/16755 від 03.06.2008 року, за умовами якого остання отримала кредитні кошти в розмірі 514708,00 грн. строком до 02.06.2028 року (включно) зі сплатою 16% відсотків річних за користування кредитом, та зобов'язалась повернути наданий кредит у повному обсязі та в терміни, встановлені графіком погашення кредиту. В якості забезпечення ОСОБА_1 своїх зобов'язань щодо погашення кредиту та всіх інших платежів за Кредитним договором з фізичною особою № 014/8338/2/16755 від 03.06.2008 року, між ВАТ «Ерсте Банк» та ОСОБА_1, ОСОБА_2 03.06.2018 року укладено Договір поруки № 010/8338/001/2, за умовами якого останній поручився за належне виконання ОСОБА_1 взятих на себе кредитних зобов'язань у повному обсязі як солідарні боржники. Відповідачі не виконали належним чином свої зобов'язання, у зв'язку з чим утворилась заборгованість в загальному розмірі на час розгляду справи 889448,27 грн., яка до цього часу не погашена.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова 20.03.2018 року замінено позивача ПАТ «Фідобанк» у справі його правонаступником - ТОВ «Фінансова компанія «Фінрайт».

На підставі викладеного, ТОВ «Фінансова компанія «Фінрайт», уточнивши позовні вимоги 13.08.2018 року, просило стягнути з ОСОБА_1, ОСОБА_2 заборгованість за Кредитним договором з фізичною особою № 014/8338/2/16755 від 03.06.2008 року в загальній сумі на час розгляду справи 889448,27 грн., яка складається з: 454178,39 грн. строкової заборгованості за кредитом; 10804,58 грн. простроченої заборгованості за кредитом; 18550,98 грн. простроченої заборгованості за відсотками, нарахованими на день подання позовної заяви; 152991,96 простроченої заборгованості за відсотками, нарахованими після подання позовної заяви; 5478,08 грн. пеня за несвоєчасне погашення кредиту; 25234,10 грн. пеня за несвоєчасне погашення відсотків; 28623,07 грн. 3% річних та 192977,07 грн. інфляційних витрат.

07 вересня 2018 року від уповноваженого представника відповідача ОСОБА_1 - Коротун В.І. надійшла заява про застосування спеціальних строків позовної давності до нарахованих штрафних санкцій у сумі 60677,72 грн. та відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині.

12 жовтня 2018 року від уповноваженого представника позивача Погорєлова Ю.А. надійшло клопотання з поясненнями по справі, в яких він вказує, що 13.09.2017 року Фрунзенським районним судом м. Харкова прийнято рішення у цивільній справі № 645/560/17-ц, за позовом ОСОБА_2 до ПАТ «Фідобанк» та ОСОБА_1 про визнання договору припиненим, яким позов задоволено та визнано припиненим Договір поруки № 010/8338/001/2 від 03.06.2008 року укладений між ВАТ «Ерсте Банк», правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 припиненим. Постановою Апеляційного суду Харківської області від 21.12.2017 року, рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 13.09.2017 року скасовано та ухвалено нову постанову, за якою позовні вимоги позивача задоволені з інших підстав та визнано поруку ОСОБА_2 за договором поруки припиненою.

Зазначив, що подана ТОВ «ФК «Фінрайт» касаційна скарга прийнята до провадження Касаційного цивільного суду у складі Цивільного суду та на день ухвалення рішення не розглянута. Проте, представник позивача зазначає, що протягом дії Кредитного договору з фізичною особою № 014/8338/2/16755 від 03.06.2008 року та провадження у даній цивільній справі існували та існують до цього часу інші правовідносини, врегульовані, зокрема нормами СК України, відповідно до яких ОСОБА_2 є солідарним боржником та відповідальним за повернення грошових коштів за вказаним кредитним договором так само як і ОСОБА_1, оскільки грошові кошти за Кредитним договором з фізичною особою № 014/8338/2/16755 від 03.06.2008 року були отримані на придбання квартири, що використовується або використовувалась в інтересах сім'ї.

В судовому засіданні уповноважений представник позивача Колесніков А.Г. підтримав заявлені позовні вимоги з урахуванням наданих суду 13.08.2018 року уточнень та просив суд їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_1 з'явилась в судове засідання та просила суд відкласти розгляд справи на іншу дату для можливості ознайомлення з матеріалами справи та подання відзиву на заяву про збільшення позовних вимог від 13.08.2018 року.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 22 жовтня 2018 року позовні вимоги - задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінрайт» заборгованість за кредитним договором № 014/8338/2/16755 від 03.06.2008 року в сумі 656042,23 грн. (шістсот п'ятдесят шість тисяч сорок дві гривні двадцять три копійки), з яких: 454178,39 грн. - строкова заборгованість за кредитом, 10804,58 грн. - прострочена заборгованість за кредитом, 18550,98 грн. - прострочена заборгованість за відсотками, 609,98 грн. - строкова заборгованість за відсотками, 973,22 грн. - пеня за несвоєчасне погашення кредиту, 17933,12 грн. - пеня за несвоєчасне погашення відсотків, 152991,96 грн. - прострочена заборгованість за відсотками. В решті вимог - відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінрайт» витрати по сплаті судового збору в сумі 9840,63 грн. (дев'ять тисяч вісімсот сорок гривень шістдесят три копійки).

В апеляційній скарзі Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінрайт» просить скасувати частково та ухвалити нове рішення у відповідній частині та задовольнити позовні вимоги про стягнення заборгованості солідарно з обох відповідачів-ОСОБА_2 ОСОБА_1.Стягнути судові витрати.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення не врахував висновки щодо застосування норм права, викладених у постановах Верховного суду та не зазначив підстав відхилення судом першої інстанції від таких висновків. Рішення суду першої інстанції належним чином не вмотивоване, що порушує положення ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950р. та висновки Європейського суду з прав людини у справах «Руїз проти Іспанії» та «Хірвісаарі проти Фінляндії».

У доводах скарги вказано на те, що відповідно до письмової заяви ОСОБА_2, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1, надав свою згоду на укладення кредитного договору та будь-яких інших додаткових договорів до кредитного договору. Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 25 жовня 2016 року у цивільній справі № 645/4056/16 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано. При цьому відповідно до ст.ст. 60,61,65,68,69 СК України набуте майно одним із подружжя за договором, укладеним в інтересах сім'ї є об'єктом спільної сумісної власності, тому й обов'язки та відповідальність за таким договором виникають в обох з подружжя.

Зазначено, що кредитний договір №014/8338/2/16755 укладено з ОСОБА_1 03.06.2008 року для використання отриманих грошових коштів в інтересах сім'ї з відома та за згодою свого чоловіка ОСОБА_2. Кредитні кошти подружжям було використано на придбання квартири за адресою: АДРЕСА_1, яка є місцем реєстрації, проживання та об'єктом спільної сумісної власності.

Також вказано, що підставою для часткового задоволення позову була постанова апеляційного суду Харківської області від 21.12.2017 року по справі №645/560/17 якою рішення Фрунзенського районного суду від 13 вересня 2017 року було скасовано та позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано поруку за договором поруки від 03 червня 2008 року № 010/8338/001/2 припиненою. Проте, постановою Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у цій справі касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФІНРАЙТ» задоволено частково. Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 13 вересня 2017 року та постанову Апеляційного суду Харківської області від 21 грудня 2017 року скасовано, ухвалено нове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «ФІДОБАНК» (правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФІНРАЙТ»), про визнання договору поруки припиненим відмовлено, внаслідок чого порука ОСОБА_2, була поновлена.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить відмовити у задоволенні скарги ТОВ «ФК Фінрайт» повністю, вважає рішення суду обґрунтованим.

Вказав, що позовні вимоги про стягнення заборгованості у солідарному порядку були обґрунтовані лише умовами договору поруки від 03.06.2018, укладеного з ОСОБА_2 Тому доводи скарги стосовно солідарної відповідальності ОСОБА_2, які ґрунтуються на солідарній відповідальності подружжя з посиланням на норми СК України і не були предметом розгляду в суді першої інстанції, відповідно до ч. 6 ст. 367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються.

На обґрунтування відзиву також вказав, що відповідно до постанови Верховного суду від 31.10.2018 року, якою були скасовані рішення суду першої та другої інстанції про припинення договору поруки, яка на момент винесення судового рішення не існувало, то позивач має звернутися до суду із заявою про перегляд судових рішень за нововиявленими або виключними обставинами відповідно до глави 3 ЦПК України.

Вважає, стягнення на підставі оскарженого рішення судом за кредитним договором процентної ставки, нарахованої після звернення до суду, тобто коли договір кредиту необхідно вважати припиненим, за період з 19.07.2016 по 08.08.2018, не відповідає правовим позиціям Верховного Суду. Відповідно до постанови Великої палати Верховного суду від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18) та постанові Верховного суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 612/473/15-ц звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважаються, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред'явлення до позичальника вимог згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України. При цьому ТОВ «ФК Фінрайт» незаконно нараховує відсотки від суми кредиту у розмірі 464982,97 грн. Суд безпідставно стягнув пеню у розмірі 17933,12 грн за період з 16 липня 2015 року по 18 липня 2016 року з урахуванням строку позовної давності. Згідно розрахунку позивача сума пені повинна складати 15427,76 грн.

ОСОБА_2 не оскаржував рішення суду першої інстанції, оскільки воно не порушувало його права, вказавши на наявність передбачених у ч. 4 ст. 367 ЦПК України підстав для виходу апеляційного суду поза межі доводів скарги позивача.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Згідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з'явилися у судове засідання, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У статті 263 ЦПК України визначені наступні вимоги до законності і обґрунтованість судового рішення:

1. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

2. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

3. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

5. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду відповідає у повній мірі.

Так, у ч.ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Стаття 530 ЦК України визначає, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

Відповідно п.3 ст. 611 ЦК України. у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (ч.ч. 1, 2 ст. 553 ЦК України).

У статті 554 ЦК України визначені такі правові наслідки порушення зобов'язання, забезпеченого порукою:

1. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

2. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

03.06.2008 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Ерсте Банк», правонаступником якого є ПАТ «ФІДОБАНК», було укладено кредитний договір № 014/8338/2/16755, згідно умов якого ВАТ «Ерсте Банк» надав ОСОБА_1 кредит у сумі 514708,00 грн. зі строком користування до 02.06.2028 року із сплатою 16 % річних.

Пункт 2.1 договору кредиту визначає, що кредитні кошти призначені для придбання квартири за адресою: АДРЕСА_1

Відповідно до умов п. 3.1 договору, кредитор надає позичальнику кредит на умовах його забезпечення, строковості, повернення та плати за користування.

За порушення строків повернення кредиту, відсотків за користування кредитом та комісій, передбачених положеннями цього договору, позичальник сплачує кредитору пеню у розмірі 0,1 % від суми простроченого платежу, за кожний день прострочення (п.9.1 договору).

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 03.06.2008 року № 014/8338/2/16755 між ВАТ «Ерсте БАНК» (Кредитором), правонаступником якого є ПАТ «ФІДОБАНК», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений Договір поруки № 010/8338/001/2, відповідно до умов якого поручитель ОСОБА_2 зобов'язався перед кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за виконання позичальником (ОСОБА_1) зобов'язань, що випливають з Генеральної кредитної угоди № 010/8338/001 від 03.06.2008 року та всіх додаткових угод, що були укладені до неї.

14.01.2010 року між ВАТ «Ерсте БАНК», правонаступником якого є ПАТ «ФІДОБАНК» та ОСОБА_1 укладено Додаткову угоду № 1 до Кредитного договору з фізичною особою № 014/8338/2/16755 від 03.06.2008 року, на укладення якої ОСОБА_2 надав згоду.

16.12.2013 року між ПАТ «ФІДОБАНК» та ОСОБА_1 укладено Додаткову угоду № 2 до Кредитного договору з фізичною особою № 014/8338/2/16755 від 03.06.2008 року, на укладення якої ОСОБА_2 також надав згоду.

Банк свої зобов'язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав ОСОБА_1 кредит у розмірі встановленому Договором.

Пункт 1.1 додаткової угоди № 2 визначив, що моментом (днем) повернення позичальником кредиту вважається день списання з відповідних рахунків банку суми кредиту, нарахованих процентів, комісій, неустойки (пені, штрафів), у порядку, визначеному цією додатковою угодою.

З наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості, який сторони не оспорювали, вбачається, що заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором станом на 18.07.2016 року становить 514856,11 грн. з яких: 454178,39 грн. - строкова заборгованість за кредитом; 10804,58 - прострочена заборгованість за кредитом; 18550,98 грн. - прострочена заборгованість за відсотками; 609,98 грн. - строкова заборгованість за відсотками; 5478,08 грн. - пеня за несвоєчасне погашення кредиту; 25234,10 грн. - пеня за несвоєчасне погашення відсотків.

Згідно заяви про збільшення позовних вимог від 13.08.2018 року, з наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості вбачається, що заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором збільшилась на 374592,16 грн., з яких: 152991,96 грн. - прострочена заборгованість за відсотками; 28623,13 грн. - 3% річних; 192977,07 грн. - інфляційні витрати.

В той же час, позичальник умови кредитного договору належним чином не виконує, грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору не надає.

Пункт 5.3 договору визначає обов'язок позичальника сплачувати кредитору неустойку, передбачену ст. 9 цього договору, за порушення строків повернення кредиту, сплати відсотків, комісій, порушення умов п. 5.7 договору.

В пункті 6.5 договору сторони погодили, що кредитор має право вимагати від позичальника дострокового погашення заборгованості за кредитним договором або стягнути таку заборгованість, включаючи нараховані відсотки за користування кредитом, комісії, штрафні санкції, у випадках порушення істотних умов договору, визначених п. 5.1, 5.2, 5.4, 5.5, 5.6, 5.7 цього договору.

Як вбачається з наявних в матеріалах справи графіку щомісячних платежів по кредиту, виписок по рахунку клієнта банку ОСОБА_1 та вчиненого Публічним акціонерним товариством «Фідобанк» розрахунку заборгованості, а також вчиненого Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінрайт», позичальник ОСОБА_1 визначеного умовами договору порядку погашення заборгованості не дотримувалася та допускала порушення при сплаті платежів в рахунок боргу.

Згідно наявних в матеріалах справи розрахунків, ОСОБА_1 несвоєчасно здійснювала платежі по тілу кредиту та відсоткам за користування кредитом.

Таким чином, виходячи з того, що позичальник ОСОБА_1 допустила порушення умов договору в частині обов'язкового внесення щомісячних мінімальних платежів по тілу кредиту та по відсоткам за користування кредитом, не сплачувала кошти в рахунок погашення боргу, у Публічного акціонерного товариства «Фідобанк», правонаступником якого є ТОВ «ФК «Фінрайт» дійсно виникло передбачене ст. 1050 ЦК України та умовами кредитного договору № 014/8338/2/16755 право вимагати дострокового погашення заборгованості в повному обсязі.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінрайт» є правонаступником Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» за зобов'язаннями, що виникають з кредитного договору № 014/8338/2/16755 від 03 червня 2008 року, генеральної кредитної угоди та договорами поруки та іпотеки, укладеними в забезпечення виконання цього договору, що підтверджується договором про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 14.12.2017 року, укладеним між Публічним акціонерним товариством «Фідобанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінрайт», а також реєстром договорів, права вимоги за якими відступаються, та боржників за такими договорами (додаток №1 до договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 14.12.2017 року).

Постановою Апеляційного суду Харківської області від 21.12.2017 року позов ОСОБА_2 задоволено та визнано поруку ОСОБА_2 за договором поруки від 03 червня 2008 року № 010/8338/001/2 припиненою. В обґрунтування зазначалось, що оскільки досудовою вимогою від 20.01.2016 року кредитор змінив строк виконання основного зобов'язання, однак з позовом до поручителя звернувся лише 31 липня 2016 року, тобто з пропуском шестимісячного строку, позов ОСОБА_2 до ТОВ «Фідобанк» про визнання припиненим договору поруки підлягає задоволенню. Постанова набрала законної сили.

Згідно положень ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З наявного в матеріалах справи розрахунку вбачається, що станом на 18 липня 2016 року, заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором складає: 454178,39 грн. - строкова заборгованість за кредитом; 10804,58 - прострочена заборгованість за кредитом; 18550,98 грн. - прострочена заборгованість за відсотками; 609,98 грн. - строкова заборгованість за відсотками. Крім того, з наданого розрахунку після збільшення позивачем розміру позовних вимог вбачається, що заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором збільшилась та включає в себе ще 152991,96 грн. - прострочена заборгованість за відсотками.

Належних та допустимих доказів того, що вказана заборгованість розрахована невірно, має менший розмір, ніж зазначено в розрахунку, або при її обчисленні не враховано будь-які, здійснені відповідачем платежі, ані відповідачем ОСОБА_1, ані її представником суду не було надано.

07 вересня 2018 року адвокатом Коротун В.І. було подано заяву про застосування строків позовної давності до вимог про стягнення з відповідача пені за період невиконання зобов'язань, на підставі чого суд першої інстанції обґрунтовано застосував передбачені у ч. 4 ст. 267 ЦК України наслідки, які передбачають, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З наданого та дослідженого в судовому засіданні розрахунку заборгованості по стягненню пені вбачається, що позивач просить стягнути пеню за період невиконання зобов'язання за несвоєчасне погашення кредиту з 16 липня 2013 року по 18 липня 2016 року, а також пеню за несвоєчасну сплату відсотків по договору кредиту з 16 липня 2013 року по 18 липня 2016 року, а з позовом до суду звернувся - 10 серпня 2016 року. З урахуванням встановленого законом спеціального річного строку позовної давності для вимог про стягнення пені та поданої заяви представника відповідача про застосування строку позовної давності, вимоги про стягнення пені за несвоєчасне погашення кредиту підлягають задоволенню за період з 22 березня 2016 року по 18 липня 2016 року - з урахуванням заявлених позовних вимог та застосованого строку позовної давності і становлять суму - 973,22 грн.; а також про стягнення пені за несвоєчасну сплату відсотків по кредиту підлягають задоволенню за період з 16 липня 2015 року по 18 липня 2016 року - з урахуванням заявлених позовних вимог та застосованого строку позовної давності і становлять суму - 17933,12 грн.

При цьому розмір стягнутої судом заборгованості позивачем не оспорюється і тому відповідно до наведеної норми ст. 367 ЦПК України колегія суддів ці обставини не перевіряє.

Частково задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 належним чином не виконувала взятих на себе зобов'язань за Кредитним договором, у зв'язку з чим утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню з позичальника у повному обсязі на користь банку. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог до поручителя, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що порука припинилася на підставі постанови Апеляційного суду Харківської області від 21 грудня 2017 року.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Колегія суддів відхиляє доводи скарги про солідарні зобов'язання ОСОБА_2, які ґрунтуються на ст.ст. 60, 61, 65, 68, 69 СК України про те, що набуте майно одним із подружжя за договором, укладеним в інтересах сім'ї є об'єктом спільної сумісної власності, тому й обов'язки та відповідальність за таким договором виникають в обох з подружжя.

За змістом заявлених по справі позовів, позовні вимоги про стягнення заборгованості у солідарному порядку були обґрунтовані лише умовами договору поруки від 03.06.2018, укладеного з ОСОБА_2, який згідно до чинного на день розгляду справи рішення суду був визнаний таким, що припинив свою дію, тобто порука була припиненою. Тому доводи скарги стосовно солідарної відповідальності ОСОБА_2, які ґрунтуються на солідарній відповідальності подружжя з посиланням на норми СК України, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції, відповідно до ч. 6 ст. 367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються. Відповідно до постанови Верховного суду від 31.10.2018 року, якою були скасовані рішення суду першої та другої інстанції про припинення договору поруки, і якої на момент винесення судового рішення не було ухвалено, - то позивач має право на захист свого права в цій частині шляхом звернення до суду із заявою про перегляд судових рішень за нововиявленими або виключними обставинами відповідно до глави 3 ЦПК України.

При цьому колегія суддів також не вбачає передбачених у ч. 4 ст. 367 ЦПК України підстав для виходу поза межі доводів апеляційної скарги, оскільки під час апеляційного розгляду справи не було встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 17 постанови Пленуму від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що випливають із кредитних правовідносин» рекомендував судам за порушення позичальником своїх кредитних зобов'язань після спливу строку кредитного договору стягувати кошти, передбачені виключно статтею 625 ЦК, а не проценти за користування кредитом та неустойку, оскільки строк дії кредитного договору сплив. По суті ВССУ погодився із тією судовою практикою, яка до цього склалася у ВСУ, про що йшлося в Узагальненні судової практики розгляду цивільних справ, які виникають з кредитних правовідносин (2009-2010 роки), проведеного ВСУ і затвердженого 07 жовтня 2010 року.

Постановою від 28 березня 2018 року (справа №444/9519/12, провадження №14-10 цс 18) ВП ВС погодилась з роз'ясненнями Пленуму ВССУ, відступивши від висновку ВС України, викладеного у постанові №6-249 цс 15 від 02 грудня 2015 року про те, що проценти за кредитом і неустойка платяться у межах позовної давності до дня звернення до суду, зазначивши, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Колегія суддів у даному випадку не вбачає, що суд першої інстанції відступив від вказаної правової позиції, яка була повторена у постановах Великої палати Верховного суду від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18) та постанові Верховного суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 612/473/15-ц, на які послався у вказаному вище письмовому поясненні ОСОБА_2, оскільки відповідно до договору купівлі-продажу права вимоги новий кредитор отримав право вимоги процентів, нарахованих після укладення цього договору.

Згідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ч. 1 ст. 79 ЦПК України).

Доказування, та як, слідство рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях.

В свою чергу, згідно із ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального та процесуального права. Посилаючись у своєму рішенні на чинну постанову Апеляційного суду Харківської області від 21.12.2017 року, якою була припинена порука, суд діяв відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, яка передбачала преюдиціальне значення чинного на день розгляду справи судового рішення по іншій цивільній справі.

Вже після розгляду цієї справи судом першої інстанції - постановою Верховного суду від 31.10.2018 року касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФІНРАЙТ» задоволено частково. Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 13 вересня 2017 року та постанову Апеляційного суду Харківської області від 21 грудня 2017 року скасовано, ухвалено нове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «ФІДОБАНК» (правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФІНРАЙТ»), про визнання договору поруки припиненим було відмовлено.

Відповідно до змісту п.3 ч.2 ст. 423 ЦПК України скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, може бути підставою для перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарги цього висновку не спростовують, суд апеляційної інстанції з передбачених ст. 375 ЦПК України підстав залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідно до правил ст. 141 ЦПК України відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.

Керуючись ст. 367, п.1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст.ст. 382-384, 388-391, суд апеляційної інстанції

постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінрайт» - залишити без задоволення.

Рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 22 жовтня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 25 лютого 2019 року.

Головуючий В.Б.Яцина.

Судді П.В.Кісь.

О.М.Хорошевський.