Справа № 442/6066/17 Головуючий у 1 інстанції: Хомик А.П.
Провадження № 22-ц/811/2836/18 Доповідач в 2-й інстанції: Струс Л. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2019 року м. Львів

Справа № 442/6066/17

Провадження № 22-ц/811/2836/18

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів з розгляду цивільних справ:

головуючого Струс Л.Б.,

суддів Крайник Н.П., Шандри М.М.

секретар Бадівська О.О.

розглянув апеляційну скаргу ОСОБА_2 в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін

на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 25 жовтня 2018 року у складі судді Хомика А.П.

у справі

за позовом ОСОБА_2 до Приватного підприємця ОСОБА_9 про стягнення заборгованості по заробітній платі.

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ПП ОСОБА_9, та просив суд стягнути з останньої заборгованість по заробітній платі в розмірі 8000 гривень.

Оскаржуваним рішенням в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2 подавши апеляційну скаргу.

Вважає рішення незаконним і таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що 21 червня 2017 року був прийнятий на роботу до ПП ОСОБА_9, яка повідомила йому, що він в неї буде працювати на посаді її заступника та менеджера, по суті бути її помічником у справах продажу пінопластових блоків. Відповідачка для свого бізнесу орендує склади, які належать Дрогобицькій дільниці Стрийського комбінату хлібопродуктів №1 Державного агентства резерву України, що знаходяться в м. Дрогобичі по вул. Стрийській, 258. Заяву про прийняття на роботу він написав та віддав відповідачці, яка мала підготувати трудову угоду. Під час прийняття його на роботу відповідачка повідомила, що буде виплачувати в розмірі 6 тис. гривень і з цієї суми будуть відраховуватися внески до пенсійного фонду.

Пропрацювавши 40 календарних днів, він звернувся до відповідачки, щоб вона виплатила йому заробітну плату. Але вона сказала, що не оформить його офіційно, бо в неї є фінансові труднощі і, що він звільнений з роботи, але заборговану заробітну плату не виплатить.

Вказує, що крім роботи у відповідачки ОСОБА_9, був офіційно працевлаштований у ФОП ОСОБА_4 на посаді продавця непродовольчих товарів.

Зазначає, що не мав можливості надати докази того, що він офіційно працював у відповідачки, бо таких документів вона не оформила і не надала йому. Доказати свою працю у відповідачки він міг лише за допомогою свідків, але під час розгляду даної цивільної справи суд неправильно витлумачив пояснення свідків, які саме показували, що бачили його на території Дрогобицької дільниці Стрийського комбінату хлібопродуктів №1 Державного агентства резерву України.

Крім того, проти нього відкрита кримінальна справа за ч. 1 ст. 185 КК України, за фактом викрадення в ОСОБА_9 пінопластових блоків ( близько 40 м кв) загальною вартістю 20000 грн. із території підсобного приміщення, яке вона орендує. В заяві про притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_9 вказує, що просить прийняти міри до ОСОБА_2, тому що він без її дозволу продав пінопластові блоки, але не віддав кошти за них, віддав лише 2 тисячі гривень. Вказує, що наведене викликає запитання, яким чином стороння особа могла продавати її товар зі складу, який охороняється, і чому вона від нього, як не свого працівника, брала ці 2 тисячі гривень за продаж пінопластових блоків.

Просить скасувати рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 25 жовтня 2018 року та постановити нове, яким задоволити позов в повній мірі.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до частин 4,5 ст.268 ЦПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.4 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивач ні при зверненні до суду, ні в ході розгляду справи не надав будь-якого належного та допустимого доказу на підтвердження своїх трудових відносин у ПП ОСОБА_9 та наявності у відповідача обов'язку нарахувати та виплатити йому заробітну плату за період з 21.06.2017 р.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

ОСОБА_2 в позовній заяві зазначає що 21.06.2017 року був прийнятий на роботу до ПП ОСОБА_9, яка орендує склади, що належать Дрогобицькій дільниці Стрийського комбінату хлібопродуктів №1 Державного агентства резерву України та розташовані по вул. Стрийська, 258 в м.Дрогобич Львівської області. Заяву про прийняття на роботу він передав відповідачці, щоб вона підготувала з ним трудову угоду. Згідно усної домовленості вони обумовили, що відповідач щомісяця буде виплачувати йому заробітну плату в розмірі 6000 грн. та окремо від цієї суми буде сплачувати відповідні відрахування до Пенсійного фонду.

Проте, як встановлено судом першої інстанції з відповіді Головного управління ДФС у Львівській області вбачається, що ОСОБА_2, РНОКПП НОМЕР_1 упродовж першого - третього кварталів 2017 р. (дата звільнення 15.08.2017 року) отримував доходи у вигляді заробітної плати від СПД ОСОБА_4 ( ДПІ у Сокальському районі), який сплачував податки та єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за найманих працівників, а з відповіді Головного управління ДФС у Львівській області на ім'я ОСОБА_9 вбачається, що ФОП ОСОБА_4 підтвердив, що ОСОБА_2 працює у нього найманим працівником за основним місцем роботи на посаді продавця непродовольчих товарів.

Як вбачається з копії трудової книжки, така не містить записів про те, що ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах з ПП ОСОБА_9, натомість у період з 11.04.2012 року по 15.08.2017 року останній працював на посаді продавця непродовольчих товарів у ФОП ОСОБА_4

Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до вимог ст.. 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим:1) при організованому наборі працівників;2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров'я;3) при укладенні контракту;4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі;5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу);6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.

При укладенні трудового договору громадянин зобов'язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров'я та інші документи.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Необхідно звернути увагу, що 28.12.2014 р. Верховна Рада України прийняла Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов'язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці», яким ч. 3 ст. 24 КЗпП викладено у новій редакції: «Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України».

До цього моменту фактичний допуск до роботи з відома роботодавця вважався початком трудових правовідносин, на що і посилалось більшість працівників. Проте слід зазначити, що законом передбачено в ст. 235 КЗпП такий спосіб захисту як винесення рішення про оформлення трудових відносин з працівником, який виконував роботу без укладення трудового договору, та встановлення періоду такої роботи чи роботи на умовах неповного робочого часу. При чому, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно повинен прийняти рішення про нарахування та виплату такому працівникові заробітної плати у розмірі не нижче середньої заробітної плати за відповідним видом економічної діяльності у регіоні у відповідному періоді без урахування фактично виплаченої заробітної плати, про нарахування та сплату відповідно до законодавства податку на доходи фізичних осіб та суми єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за встановлений період роботи.

Таким чином, особі, чиї права порушено, необхідно надати суду якомога більше доказів, що підтверджують існування трудових правовідносин.

Це докази про: - допущення особи до роботи (наприклад, проходження медичного огляду, копії заяв про прийом на роботу, анкет, листів про розгляд резюме, записи в журналі про передачу трудової книжки, про ознайомлення з будь-якими правилами а підприємстві тощо);

- про виконання трудової функції (наприклад, акти здачі робіт, довіреності, видані роботодавцем на працівника, записи в книзі скарг і пропозицій, листування з клієнтом, покази колег по роботі, контрагентів, телефонні розмови, фотографії на робочому місці, відеозапис на робочому місці тощо); - про виконання вимог щодо внутрішнього трудового розпорядку на підприємстві (можна підтвердити показами свідків-охоронців на пропускні системі офісного центру, відеозаписами з камер спостереження на пропускних пунктах, карточками пропускними, показами колег, журналами реєстрації виходу на роботу); - про виплату «заробітної плати» (наприклад, підписи на платіжних документах, підписи в журналах, квитанції, документи про перерахування коштів на картковий рахунок тощо).

В кожному конкретному випадку необхідно надати всі належні докази, щоб підтвердити факт укладення трудового договору.

Свідки ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 на покази яких як на доказ трудових відносин з ФОП ОСОБА_9 посилається апелянт не підтвердили факту виконання трудових обов'язків ОСОБА_2 а зазначили, що бачили ОСОБА_2 на території Дрогобицької дільниці Стрийського комбінату хлібопродуктів №1 Державного агентства резерву України та розташовані по вул. Стрийська, 258 в м.Дрогобич Львівської області, останній займався перевезенням непродовольчих товарів.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

ОСОБА_2 не надано суду належних доказів на підтвердження своїх трудових відносин з ПП ОСОБА_9, не надано доказів про допущення його до роботи (наприклад, проходження медичного огляду, копії заяв про прийом на роботу, анкет, листів про розгляд резюме, записи в журналі про передачу трудової книжки, про ознайомлення з будь-якими правилами а підприємстві тощо); про виконання трудової функції; про виконання вимог щодо внутрішнього трудового розпорядку на підприємстві та ін..

Перевіривши в сукупності встановлені судом першої інстанції обставин у справі, а також висновки й мотиви суду, колегія суддів вважає, що суд дійшов до правильних висновків, щодо відмови у задоволенні позовних вимог.

Отже доводи апеляційної скарги є не обґрунтованими та не підлягають задоволенню та не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції порушено норми матеріального чи процесуального права під час розгляду даної справи, а тому оскаржуване рішення суду належить залишити без змін.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Колегія суддів вважає, що cудом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не убачає.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 25 жовтня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 07.02.2019 року

Головуючий

Судді