ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №640/23804/18

Провадження № 22-ц/818/7/19

05 лютого 2019 року

м. Харків

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Хорошевський О.М.

суддів - Кіся П.В., Яцини В.Б.

за участю секретаря Брулевича В.В.

Учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 28 грудня 2018 року, ухвалене суддею Зуб Г.А.

в с т а н о в и в :

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, в якому просив видати стосовно ОСОБА_2 обмежувальний припис, яким встановити наступні заходи тимчасового (на 6 місяців, з дня набрання судовим рішенням чинності) обмеження її прав та покладення на неї обов'язків: усунути перешкоди у користуванні заявнику об'єктом права власності, а саме нежитловими приміщеннями 1-го поверху №1-4 загальною площею 30,5 кв.м. у будинку АДРЕСА_2 частина у праві власності на які належить заявникові та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності шляхом вселення заявника у зазначені приміщення; зобов'язати ОСОБА_2 не чинити перешкоди у користуванні зазначеними приміщеннями; заборонити ОСОБА_2 наближатись на відстань 50 м до робочого місця адвоката ОСОБА_1, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1, та до його місця проживання за адресою: АДРЕСА_3; заборонити ОСОБА_2 в будь-який спосіб спілкуватися із заявником та в будь-який спосіб контактувати з ним.

Заява вмотивована тим, що сторони ОСОБА_1 із ОСОБА_2 з 06.09.1997 року перебували в шлюбі, який був розірваний рішенням Київського районного суду м. Харкова від 29.09.2014 року.

ОСОБА_1 є адвокатом, та здійснює свою діяльність за адресою: АДРЕСА_1

Заявник зазначає, що на підставі рішення Київського районного суду м. Харкова від 29.09.2014 року ним разом з ОСОБА_2 як подружжям було набуто у спільну сумісну власність Ѕ частку права власності на об'єкт нерухомості а саме: нежитлові приміщення 1-го поверху №1-4 загальною площею 30,5 кв.м. у АДРЕСА_1

З 2014 року ОСОБА_2 не користується вказаним приміщенням, однак приїжджає та вимагає гроші у заявника, та ображає його, всі ці погрози приниження викликають у заявника побоювання за свою безпеку та безпеку своїх рідних.

Так, 16.12.2018 року за адресою мешкання заявника приїхали невідомі особи, та ОСОБА_2 та почали в тамбур кидати речі заявника з його офісу, про що повідомлено поліцію, та Голову ради адвокатів Харківської області, оскільки у вказаному офісі знаходитьсь документи, які становлять адвокатську таємницю. А тому, заявник не може користуватись офісом, та почувається постійно в небезпеці. Коли заявник приїхав до офісу та встановив, що ключі до нього не підходять.

Посилаючись на Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» вважав, що діями ОСОБА_2 йому спричинено економічне насильство оскілки створено перешкоди для здійснення ним професійної діяльності колишньою дружиною.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 28 грудня 2018 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій з урахуванням доповнень просить скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення заяви, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, та порушення норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що суд помилково не застосував положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Так, в заяви про видачу обмежувального припису ОСОБА_3 посилається на те, що після розірвання шлюбу (2014 р.) до нього надходили погрози та образи з боку ОСОБА_2. 16.12.2018 р. вона застосувала економічне насильство, а саме самовільно вивезла його речі з його робочого місця адвоката, позбавила його доступу до відповідних приміщень та майна, що в них заходиться, і відповідно - можливості належним чином здійснювати професійну діяльність. Колишня дружина проникла до його житла, в якому склала деякі речі з його робочого місця.

У запереченнях від 20.12.2018 р. ОСОБА_2 зазначила, що під час шлюбу (до 2014 р.) ОСОБА_1 застосовував до неї фізичне насильство. Він також застосував його, коли вона привезла його речі до його житла.

В усних пояснення у судовому засіданні (27.12.2018 р.) ОСОБА_1 навів факти фізичного насильства, що вчинювалося щодо нього з боку ОСОБА_2

Отже, обидва учасника справи посилаються на факти домашнього насильства у різних його проявах (фізичному, психологічному, економічному), а тому висновок суду про те, що Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» не підлягає застосуванню є помилковим.

В доповненні до апеляційної скарги ОСОБА_1 звертає увагу суду на правову позицію Верховного Суду України стосовно презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі №372/504/17.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні заяви про видачу обмежувального припису, суд першої інстанції виходив із відсутності підстав для застосування до виниклих правовідносин положень Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції у повному обсязі виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 06 вересня 1997 року.

Відповідно рішення Київського районного суду м. Харкова від 29.09.2014 року шлюб між сторонами розірвано.

Обґрунтовуючи подану заяву, ОСОБА_1 зазначив, що його колишня дружина ОСОБА_2 тривалий час вчиняється насильство щодо нього, а тому відносно неї повинен бути виданий обмежувальний припис, на підставі Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Відповідно до ст. 350-1 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису подається до суду за місцем проживання (перебування) особи, яка постраждала від домашнього насильства або насильства за ознакою статі, а якщо зазначена особа перебуває у закладі, що належить до загальних чи спеціалізованих служб підтримки постраждалих осіб, - за місцезнаходженням цього закладу.

Згідно п. 1, п. 3 ст. 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана: особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»; батьками та іншими законними представниками дитини, родичами дитини (баба, дід, повнолітні брат, сестра), мачухою або вітчимом дитини, а також органом опіки та піклування в інтересах дитини, яка постраждала від домашнього насильства, - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», або постраждала від насильства за ознакою статі, - у випадках, визначених Законом України «Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків».

Як зазначено у п.3, 6, 7, 8 ч.1,ст.1 цього Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім'ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім'єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Особа, яка постраждала від домашнього насильства - особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі. Кривдник - особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі.

Обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Враховуючи положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях.

Частиною 2 ст.3Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству» визначено перелік осіб, на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання, серед яких - подружжя, батьки (мати, батько) і дитина (діти).

Частинами 2, 3, 4ст. 26 Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству» визначено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов'язків:

1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою;

2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи;

3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною;

4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою;

5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею;

6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв'язку особисто і через третіх осіб.

Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків (оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи).

Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 застосовувала насильство по відношенню до заявника ОСОБА_1 у відповідності до положень ст. ст. 76 -81 ЦПК належними та допустимими доказами не підтверджено.

Матеріали справи не містять жодного доказу на підтвердження порушення законних прав та інтересів ОСОБА_1 та застосування до нього будь-якого насильства.

Так, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що його право спільної сумісної власності на об'єкт нерухомості розташований за адресою: АДРЕСА_1 порушено.

Проте, згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно власниками по Ѕ частині нежитлового приміщення 1 поверху №1-4 загальною площею 30,5 кв.м. по АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 і ОСОБА_5, право власності виникло на підставі рішення Київського районного суду м. Харкова від 28.09.2010 року (а.с.8-11).

Як вбачається зі змісту нотаріально посвідченої заяви, ОСОБА_1 гроші за які ОСОБА_2 придбаває Ѕ частину АДРЕСА_1 є об'єктом її особистої власності, та це майно набувається ОСОБА_2 в особисту приватну власність.

Виходячи з вище викладеного об'єкт нерухомості перебуває у спільній частковій власності ОСОБА_2 та ОСОБА_5 Частка заявника у цьому майні відсутня.

Доказі того, що заявник користувався нежитловим приміщенням 1-4, 1 поверху по АДРЕСА_1 на підставах передбачених законом суду надано не було.

Таким чином судова колегія приходить до висновку що всі доводи апеляційної скарги зводяться лише до визнання за ОСОБА_1 права користування спірним майном.

З урахуванням наведеного, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_3 про скасування рішення суду та задоволення заяви про видачу обмежувального припису, оскільки не вбачає у діях ОСОБА_2 ознак економічного насильства відносно заявника у розумінні вимог Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 28 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 06 лютого 2019 року.

Головуючий О.М. Хорошевський

Судді П.В. Кісь

В.Б. Яцина