ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

05 квітня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/11935/18

Головуючий у першій інстанції - Коверзнев В. О.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/443/19

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Висоцької Н.В.

суддів: Бобрової І.О., Шитченко Н.В.

сторони: позивач - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 16 січня 2019 року (місце ухвалення - м. Чернігів, дата складання повного тексту - 16.01.2019) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між сторонами з 2013 року триває конфлікт щодо користування колодязем, сторони мають неприязні недобросусідські відносини.

Позивач у позові посилається, що з кінця 2017 року і по даний час ОСОБА_3 разом зі своїм чоловіком розклеюють листівки на стовпах, зупинках по селах Березанка, Товстоліс, Терехівка Чернігівського району із образливими написами щодо позивача, де вказують її ім»я, адресу і в принизливій формі зводять наклеп. Такими неправомірними діями відповідача принижена честь та гідність ОСОБА_2, чим також спричинено моральну шкоду, яка виражена в моральних стражданнях та переживаннях.

Крім того, листівки з принизливим змістом було принесено до приймальні голови Чернігівської районної державної адміністрації чоловіком відповідача.

Вказані вище дії призвели позивача до звернення в органи внутрішніх справ, на підставі чого поліцією було опитано відповідача, остання визнала факт вчинення написів. Було винесено попередження про неприпустимість такої поведінки. Але, відповідач продовжує писати і розклеювати по селам листівки образливого змісту.

В обґрунтування позову позивач посилається на норми Конституції України, ЦК України, Постанову Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 № 1, Постанову Пленуму ВСУ від 28.09.1990 № 7 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 № 4 (зі змінами та доповненнями).

В позові ОСОБА_2 просить стягнути з ОСОБА_3 на свою користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 30 000,00 грн.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 16.01.2019 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 15000 грн у відшкодування завданої моральної шкоди та 881 грн у відшкодування судового збору, а всього 15881 грн.

Рішення суду обгрунтовано тим, що розклеюванням листівок відповідач поширила про позивача інформацію, яка має відверто образливий характер і такою, що принижує її гідність і честь. Доводи позивача є доведеними, неправомірними діями відповідача завдано моральної шкоди, яка полягає в душевних стражданях позивача, враховано характер вчиненого відповідачем правопорушення та спосіб поширення образливої інформації, глибину й тривалість завданих душевних страждань.

Не погоджуючись з таким рішенням суду ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просиь скасувати рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 16.01.2019, та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

За доводами скарги оскаржуване рішення суду є незаконним, необґрунтованим, судом неправильно встановлені обставини, які мають значення для справи.

В обґрунтування апеляційної скарги заявник посилається, що судом неправомірно було відмовлено в задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи, оскільки суду було надано обґрунтоване клопотання про відкладення підготовчого засідання за станом здоров»я. Висновок суду про зловживання процесуальними правами стороною відповідача, щодо достатнього часу для укладення із адвокатом договору про надання правничої допомоги є необґрунтованими.

Судом в порушення норм процесуального права ухвалено очне рішення замість заочного, оскільки відповідач повторно не з»явився в судове засідання, таким чином ухваливши рішення суд позбавив відповідача права для звернення до суду з заявою про перегляд заочного рішення. А також в порушення процесуальних норм рішення суду датоване 16.01.2019 та цього ж дня складено повний текст, при цьому судове засідання було призначено на 15.01.2019.

У скарзі заявник посилається на невмотивованість рішення суду першої інстанції, судом не надана правильна правова оцінка діям відповідачва, факти викладені в позові є недоведеними, судом не зазначені докази, які б свідчили про порушення з боку відповідача права на повагу честі та гідності, не наведено фактів у підтвердження порушення права на недоторканність честі і гідності позивача.

Зазначає, що зазначене прізвище «ОСОБА_3» у сатиричному вірші сприйняте позивачем на власний розсуд, оскільки таке прізвище не є одноособовим, крім того позивач має прізвище «ОСОБА_2».

На виконання вимог ст. 361 ЦПК України учасникам справи було надіслано копії апеляційної скарги та додані до неї матеріали справи, проте відзив на апеляційну скаргу до суду подано не було.

Згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Вислухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що між сторонами існує спір, що підтверджується рішенням Чернігівського районного суду від 13.11.2017 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення сервітуту, зобов»язання усунути перешкоди шляхом знесення паркану та вчинення дій. Вказаним рішенням у задоволенні позову відмовлено (а.с. 46-47). З рішеня вбачається, що ОСОБА_3 в позові посилалась, крім інших вимог, усунути перешкоди шляхом знесення паркану, який перешкоджає вільно користуватися колодязем щодо збору води для власного користування та обслуговування колодязя.

Постановою Апеляційного суду Чернігівської області від 23.01.2018 рішення Чернігівського районного суду від 13.11.2017 залишено без змін (а.с. 49-50).

Матеріали справи містять копію свідоцтва про зміну імені Серії НОМЕР_1, з якого вбачається, що 11.04.2018 ОСОБА_4 змінила прізвище на «ОСОБА_2» (а.с. 9).

05.09.2018 ОСОБА_2, мешканка АДРЕСА_1, зверталась з заявою до чергової частини Чернігівського РВП ЧВП ГУНП в Чернігівській області, в яій просила вжити заходів до гр. ОСОБА_6 та її чоловіка, котрі вже не вперше, розклеюють листівки в яких вказують її адресу та ім»я і в принизливій формі зводять на неї наклеп.

Висновком від 21.09.2018, який прийнято на підставі вказаної вище заяви, старшого дільничого офіцера поліції Чернігівського РВП ЧВП ГУНП в Чернігівській області капітана поліції ОСОБА_7 встановлено, що опитані гр. ОСОБА_3 та гр. ОСОБА_8 пояснили, що дійсно вона хоче стати депутатом і тому люди повинні знати хто вона така. Зі слів ОСОБА_8 гр. ОСОБА_4 незаконно захопила землю на якій знаходиться колодязь загального користування і при зустрічі з ними постійно показує їм непристойні жести. Також гр. ОСОБА_3 пояснила, що клеїла вищевказані листівки лише в с. Терехівка на дошках оголошень, а гр. ОСОБА_8 на сповпу біля зупинки в с. Терехівка і відносив до ЧРДА. Свою причетність до розклеювання листівок в інших населених пунктах гр. ОСОБА_3 і гр. ОСОБА_8 заперечили. З останніми було проведено профілактичні бесіди, про неприпустимість протиправних дій по відношенню до гр. ОСОБА_2, а також відносно ОСОБА_8 було складено адміністративний протокол за ст. 152 КУпАП, який направлено до Деснянської районної в м. Чернігові ради, для прийняття рішення по суті (а.с. 10-11).

Зі змісту розповсюджених відповідачем листівок було встановлено, що:

а) відповідачем без згоди позивача поширено конфіденційну інформацію про місце її проживання;

б) у листівках відповідач називає позивача «злодюгою», звинувачує її у викраденні колодязю та порушенні права інших осіб на вільне користування колодязем, при цьому характеризує особу позивача у зневажливій та образливій формі, яка принижує честь і гідність людини (а.с. 12-13).

З фотокопій вбачається, що листівка зі змістом «Увага!!! Село в небезпеці!!!....» наклеєна у громадському місці населеного пункту, що підтверджується розміщенням іншої інформації для громадян (жителів населеного пункту) (а.с. 14, 15).

Задовольняючи частково позовні вимоги суд прийшов до висновку, що відповідач без згоди позивача розклеюванням листівок у громадських місцях неселених пунктів Чернігівського району, які містять образливу інформацію, здійснила поширення конфіденційної інформації, своїми неправомірними діями відповідач принизила честь та гідність позивача, завдала моральної шкоди, яка полягає в душевних стражданнях позивача, при визначенні розміру моральної шкоди судом враховано, що діями відповідача завдано моральної шкоди, яка полягає в душевних стражданях позивача, враховано характер вчиненого відповідачем правопорушення та спосіб поширення образливої інформації, глибину й тривалість завданих душевних страждань.

З висновком суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд, оскільки судом першої інстанції обставини справи з"ясовані в обсягу, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють.

Доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують враховуючи наступне.

Статтею 3 Конституції України закріплено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до статей 270, 297, 299 ЦК України фізична особа має право на повагу до гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

У п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27.02.2009 року роз'яснено, що під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Так, судом встановлено, та підтверджується матеріалами справи, а саме фотокопіями листівок та висновком старшого дільничного офіцера поліції Чернігівського РВП ЧВП ГУНП в Чернігівській області, що ОСОБА_3 клеїла листівки в с. Терехівка на дошках оголошень (а.с. 10-11, 12-15).

В силу ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

У абзацах 3 та 4 пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що при заподіянні особі моральної шкоди, обов'язок по її відшкодуванню покладається на винних осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона.

Відповідно до ст. 454 ЦК України відшкодування моральної шкоди може бути зменшено судом з урахуванням ступеня вини заподіювача і потерпілого та майнового стану відповідача (громадянина).

Враховуючи, що відомості, які поширені відповідачкою в листівках, які остання розклеювала, та в яких містяться неправдиві відомості стосово позивачки, що принижують честь та гідність останньої, виражені в моральних стражданнях та переживаннях, суд першої інстанції прийшов до обгрунтовного висновку про стягнення з відповідача у відшкодування моральної шкоди 15000 грн, що виходячи з принципу розумності та справедливості, є достатнім, співмірним і розумним стягненням морального відшкодування.

Доводи апеляційної скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до положень статті 32 Конституції України не допускається збирання, зберігання, використання і поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди; кожному гарантується судовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої інформації.

Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи.

Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

З врахуванням наведеного посилання в апеляційній скарзі на відсутність посилання в позовній заяві на спеціальні норми, відсутність аналізу ст. 270 ЦК України, яка містить способи захисту від недостовірної інформації, не розмежування таких об»єктів судового захисту, як захист честі і гідності від негативної інформації, що не відповідає дійсності, не врахуванням судом що не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб»єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, що права позивача були порушені, а тому підлягають захисту у спосіб визначений п. 9 ст. 16 ЦК України відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Судом зазначені та проаналізовані в сукупності докази, які свідчать про вчинення неправомірних дій відповідачем, надана їм правильна правова оцінка та наведено факти у підтвердження порушення прав позивача, які є доведеними.

Доводи апеляційної скарги про безпідставність висновку суду, що вірші містять інформацію образливого характеру та принижують честь і гідність, оскільки не було проведено експертизи щодо визначення змісту листівок та віднесення їх до категорії інформації, що принижує честь та гідність позивача, є неогрунтованими, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 1, 2 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом.

Відповідач не надала на підтвердження своїх заперечень відповідної експертизи, як не надала даних про наявність інших належних і допустимих доказів на підтвердження заперечень проти позову.

Ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

У статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України).

За ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України).

Не є підставою для скасування правильного по суті рішення суду доводи скарги щодо відмови в задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи та висновку суду щодо зловживання процесуальними правами стороною відповідача, оскільки як вбачається з матеріалів справи 19.11.2018 ухвалою місцевого суду прийнято до розгляду справу, та призначено розгляд справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін на 19.12.2018 на 14-10 годин (а.с. 20). 18.12.2018 відповідач ОСОБА_3 звернулась до суду з клопотанням про відкладення підготовчого засідання, в обґрунтування посилалась на ненадання позивачем відповіді на відзив та погане самопочуття (а.с. 31) при цьому підтверджуючих даних вказаних обставин до клопотання надано не було.

Разом з тим, з клопотанням про перенесення судового засідання звернувся також представник позивача ОСОБА_5, оскільки він не має можливості з»явитися у судове засідання у зв»язку з участю у іншому судовому засіданні, що підтверджено витягом з сайту Деснянського районного уду м. Чернігова (а.с. 32-35).

19.12.2018 місцевим судом клопотання сторін було задоволено, розгляд справи відкладено до 15.01.2019 до 14-20 год з повторним викликом сторін (а.с. 36).

15.01.2019 ОСОБА_3 звернулась до суду першої інстанції з клопотанням про відкладення розгляду справи, в обґрунтування посилалась на те, що вона звернулась до Чернігівського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги на отримання безоплатної правової допомоги, але їй було повідомлено, що адвокат буде призначенй у лютому місяці (а.с. 39). У підтвердження вказаних обставин відповідачем належних доказів не надано.

Доводи апеляційної скарги не містять посилання на наявність належних і допустимих доказів на підтвердження обставин, які зазначені в клопотанні, таким чином судом першої інстанції обґрунтовано відмовлено в задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи та визнано явку відповідача неповажною з врахуванням норм ЦПК України.

Так, ч. 1 ст. 223 ЦПК України встановлено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце йцього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Є безпідставними та не спростовують правильних висновків суду доводи скарги про ухвалення судового рішення 16.01.2019 при тому, що судове засідання було призначено на 15.01.2019. Так, з протоколу судового засідання Деснянського районного суду м. Чернігова від 15.01.2019 вбачається, що суд видалився до нарадчої кімнати, а наступного дня 16.01.2019 було оголошено повний текст рішення (а.с. 52-55).

Не є обгрунтованим і посилання про порушення норм процесуального права щодо не ухвалення заочного розгляду справи, враховуючи, що відповідач повторно не з»явився в судове засідання, що призвело до позбавлення відповідача права для звернення до суду з заявою про перегляд заочного рішення, оскільки відповідно до ч. 1 ст 280 ЦПК України заочний розгляд справи є правом, а не обов»язком суду.

Не є підставою для скасування правильного по суті рішення посилання заявника у скарзі на те, що у листівках, які фігурують у справі, мається посилання на прізвище «ОСОБА_3» натомість позивач має прізвище «ОСОБА_2».

Як вже зазначалось та встановлено судом, у 2018 році ОСОБА_4 змінила прізвище на «ОСОБА_2» (а.с. 9), тому поширення образливої інформація розміщеної в листівках стосувалася саме позивача. Визначивши розмір та форми відшкодування моральної шкоди ураховано функції, які повинно виконувати таке відшкодування (сатисфакція, компенсаційна функція), розмір якої повинен бути максимально адекватним завданій шкоді.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, а зводяться лише до переоцінки доказів.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Суд правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених позовних вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.

Оскільки рішення суду першої інстанції не підлягає зміні, суд апеляційної інстанції не ухвалює нове рішення та не передає справу на новий розгляд (ч. 13 ст. 141 ЦПК України), тому вимога апеляційної скарги ОСОБА_3 про стягнення з позивача судового збору у розмірі 1321,50 грн не підлягає задоволенню. Крім того, подана з порушенням норм процесуального права і адресована апеляційному суду заява про стягнення з позивача судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5 100, 00 грн та судових витрат пов»язаних із явкою до суду 397, 83 грн за прибуття для участі в 1-му судовому засіданні, яка не була подана до суду першої інстанції до видалення в нарадчу кімнату, та з врахуванням наведеного, не була розглянута судом першої інстанції, тому не може бути предметом розгляду і судом апеляційної інстанції, оскільки підлягає вирішенню відповідно до ст. 141 ЦПК України (а.с. 104).

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 16 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судове рішення у повному обсязі складено 05.04.2019.

Головуючий Судді: