Справа №313/893/18
Пров.№2/313/74/2019
Веселівський районний суд Запорізької області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2019 року Веселівський районний суд Запорізької області у складі головуючого судді Потапової О.М., за участю секретарі Нагорних О.С., представника позивача - адвоката Пацалюка Р.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Веселе цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду до ОСОБА_2 з зазначеним позовом. В позовній заяві позивач вказував, що 20 квітня 2012 року між ним та відповідачем укладено письмовий договір позики грошових коштів №08/04 від 20.04.2012 року, предметом якого було передання боржнику грошових коштів в розмірі 41 600 гривень, що на день передачі коштів по офіційному курсу НБУ складало 5200 доларів США. Згідно п.1.2 Договору сторони визначили грошовий еквівалент зобов`язання в доларах США. Згідно п.1.3 Договору відповідач зобов`язався повернути позичені кошти в строк до 01 листопада 2012 року. Згідно п.3.2 Договору сплатити проценти у розмірі 30% річних за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. У встановлений строк відповідач гроші не повернув. У виконання своїх зобов`язань за договором відповідач 29.12.2014 року виконав один готівковий платіж в сумі 20 000 грн. 00 коп. через платіжну систему ПАТ КБ «ПриватБанк» - «Приват-24» шляхом поповнення готівкою карткового рахунку позивача у ПАТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_1 через термінал самообслуговування; 16 червня 2015 року з боку відповідача на користь позивача у виконання своїх зобов`язань здійснено другий платіж в сумі 19 998 грн. 00 коп. шляхом поповнення готівкою карткового рахунку позивача у ПАТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_1 через термінал самообслуговування за адресою: смт. Веселе, вул. Московська, 21 (Супермаркет «Економ Плюс»). Більше своїх зобов`язань за вказаним договором відповідач не виконував. В останній час від спілкування ухиляється. На момент складання позову 07.06.2018 року з боку відповідача перед позивачем існує заборгованість згідно з розрахунком в розмірі 148 334 грн. 00 коп. Вважає, що право на позов за даними правовідносинами з відповідачем у позивача виникло з 02 листопада 2012 року. Згідно ст. 264 ч. І ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. 16.06.2015 року відповідач погасив частину боргу за договором позики від 20.04.2012 року N908/04 шляхом готівкового платежу на користь позивача в розмірі 19998.00 грн., чим визнав свій борг, а перебіг позовної давності з 02.11.2012 року був перерваний. Тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд у позивача почалося заново з 17 червня 2015 року. Строк позовної давності за даними правовідносинами з відповідачем спливає 17 червня 2018 року.

Посилаючись на ці обставини, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором позики, що складає грошову суму коштів у розмірі 148 334 грн. 00 коп., з яких: 78 480 грн. 00 коп. - сума основного боргу, 69 854 грн. 00 коп. - проценти у розмірі 30% річних за весь період прострочення та витрати по сплаті судового збору в сумі 1483 грн. 34 коп.

Позивач у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином, подав заяву, в якій зазначив, що свої позовні вимоги підтримує в повному обсязі, та просив розглянути справу за його відсутності, за участю його представника.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, посилаючись на обставини, зазначені в позовній заяві, і просив позов задовольнити повністю.

Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив, відзиву із запереченнями по суті позову не подав, але подав заяву про застосування позовної давності, в якій просив до позовних вимог застосувати позовну давність і на цій підставі у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, посилаючись на неможливість застосування до спірних правовідносин положень ч. 1 ст. 264 ЦК України, вважає, що позивач не надав суду належного обґрунтування для застосування до спірних правовідносин положень ч. І ст. 264 ЦК України; відлік перебігу строку позовної давності має обраховуватись від дати наступної за кінцевим терміном погашення позики - 01 листопада 2012 року (п.1.3. Договору), перебіг строку позовної давності закінчився 02 листопада 2015 року; зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки).

Заслухавши представника позивача, дослідивши письмові докази, суд доходить висновку, що доводи відповідача, викладені у його заяві про застосування позовної давності, є слушними і заслуговують на увагу та у задоволенні позову слід відмовити повністю.

Згідно ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства і в строк (термін) встановлений договором.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України).

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ч. 3 ст. 1049 ЦК України).

Згідно приписів ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 533 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативним актом.

Відповідну судову практику схвалено Постановою Судової палати з цивільних справ ВСУ від 21 грудня 2016 року №6-1672цс16.

Судом встановлено, що 20 квітня 2012 року між позивачем та відповідачем укладено письмовий договір позики грошових коштів №08/04 від 20.04.2012 року, предметом якого було передання у власність боржнику грошових коштів в сумі 41 600 гривень, що на день передачі коштів по офіційному курсу НБУ складало 5200 доларів США (далі-Договір). Відповідно до укладеного Договору в цей же день, 20 квітня 2012 року, позивач (він же позикодавець за договором), передав відповідачу (він же - позичальник за договором) визначену договором грошову суму (суму позики) 41 600 грн., що підтверджується наданою суду позивачем (позикодавцем) розпискою відповідача (позичальника).

Згідно з пунктами 2.2, 1.3 Договору відповідач зобов`язувався повернути суму позики в строк до 01 листопада 2012 року.

Однак, відповідно до умов договору та вимог ЦК України у встановлений договором строк відповідач (позичальник) суму позики позивачу (позикодавцеві) не повернув.

Вищезазначені обставини сторонами не оспорюються.

Таким чином, відповідачем були порушені права і інтереси позивача на повернення йому суми позики відповідно до умов договору та вимог ЦК України у встановлений договором строк, за захистом яких мало місце звернення позивача до суду.

Відповідно до положень ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутись до суду із вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частиною 5 ст. 261 ЦК України передбачено, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Згідно з положеннями ч. 3, ч. 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторін у спору, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спору, є підставою для відмови у позові.

У відповідності до роз`яснень викладених у п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільний справі», установивши, що строк для звернення до суду з позовом пропущено без поважної причини, суд зазначає про відмову в позові з тих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення рішення.

Пунктом першим статті 6 Європейської конвенції з прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт перший статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Як вбачається з умов укладеного Договору відповідач зобов`язувався повернути суму позики в строк до 01 листопада 2012 року (пункти 2.2, 1.3 Договору). Відлік перебігу строку позовної давності має обраховуватись від дати наступної за кінцевим терміном повернення позики - 01 листопада 2012 року. Таким чином, перебіг строку позовної давності закінчився 02 листопада 2015 року.

Однак, позивач звернувся до суду поштою 14.06.2018 року, про що свідчить поштовий конверт, тобто після спливу позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем, що відповідно до приписів ч. 4 ст. 267 ЦПК України є самостійною підставою для відмови у позові.

Аргументи позивача з посиланням на ч. 1 ст. 264 ЦК України про те, що перебіг позовної давності з 02.11.2012 року був перерваний, оскільки 16.06.2015 року відповідач погасив частину боргу за договором позики від 20.04.2012 року N908/04 шляхом готівкового платежу на користь позивача в розмірі 19998,00 грн., чим визнав свій борг, є необґрунтованими та неприйнятними з огляду на законодавство.

Згідно з приписами ч. 1, 2 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 264 ЦПК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Однак, надана позивачем в якості письмового доказу, копія виписки руху коштів по його картковому рахунку за 16.06.2015 року, не може бути належним доказом, так як містить посилання на дані платника зазначені як: ОСОБА_3 , по яким немає підстав ідентифікувати саме відповідача, а також той факт, що надана виписка не містить відомостей про те, що перерахування коштів відбувалося саме за Договором позики №08/04 від 20.04.2012 р., а не з будь яких інших підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до роз`яснень зазначених у Висновках Верховного Суду України, викладених в постановах, прийнятих за результатами розгляду справ із підстав, передбачених п.п. 1, 2, 4 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, за II півріччя 2017 р., від 20.12.2017 р., вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою.

Відповідно до інформації наданої АТ Комерційний банк «Приватбанк» від 11.12.2018 року №20.1.0.0.0/7-20181129/4781 на запит суду №313/893/18 від 09.11.2018 р.:

- По операції від 29.12.2014 на карту НОМЕР_9 :

29.12.2014 14:27:27 29.12.2014 В14 S CR 20,000.00 UAH 20,000.00

23,688.64, СР980489 UKR Поповнення картки готівкою у відділенні

54A148AF4011C ICKTE1229OZG0N UAH 20000,00000 ZPWC10** НОМЕР_10 ZP190679MNV 22407859 - платіж був проведений в касі без авторизації, платник не визначений;

- По операції в ТСО від 16.06.2015 на карту НОМЕР_9 :

16.06.2015 13:35:18 16.06.2015 В40 S CR 19,998.00 UAH 19,998.00

20,028.62 TS203725 UKR Поповнення готівкою в терміналі самообслуговування: Веселе, вул. Московська, буд. 21, Супермаркет "Економ Плюс". Платник: ОСОБА_3 .

Проводив платіж клієнт ОСОБА_3 РНОКПП НОМЕР_5 , авторизація в ТСО карткою НОМЕР_6 .

Таким чином, позивач не надав суду належного обґрунтування для застосування до спірних правовідносин положень ч. 1 ст. 264 ЦК України та належних доказів того, що обов`язок повернення суми позики виконувався належним боржником, а саме, позичальником ОСОБА_2 .

Щодо вимог позивача про стягнення штрафу 25% та 30 % річних як відповідальності за прострочення повернення позики, то вони також не підлягають задоволенню.

Згідно п.3.2. Договору, при простроченні повернення позики (її частини) позичальник, сплачує відсотки в розмірі 30% річних з неповернутої суми за весь строк прострочення.

Виходячи зі змісту статей 546, 548, 549 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися відповідно до вимог закону або умов договору, зокрема, неустойкою, яку боржник повинен сплатити в разі порушення зобов`язання.

Пунктом 3 частини першої статті 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки у вигляді сплати неустойки.

Відповідно до частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

За правилами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ст. 266 ЦК України передбачено що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

За таких обставин, суд доходить висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики від 20.04.2012 року, оскільки встановлено, що позивачем пропущено строк позовної давності звернення до суду за захистом своїх прав та інтересів.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст. ст. 223, 263-265, 268 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; ІПН: НОМЕР_7 ) до ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_2 ; ІПН: НОМЕР_8 ) про стягнення боргу за договором позики - відмовити повністю.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили в порядку ст. 273 ЦПК України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя

Веселівського районного суду

Запорізької області О.М. ПОТАПОВА

24.04.2019