Справа № 697/2742/18
Провадження № 2/697/117/2019
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2019 року

Канівський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Русакова Г.С.

за участю секретаря судового засідання Десятник О.А.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Канів Черкаської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування витрат з оплати комунальних послуг,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про відшкодування витрат з оплати комунальних послуг, в якому вказала, що вона є власником 1/2 квартири № 22, що по вул. Енергетиків, 184 у м. Каневі. Дана квартира приватизована нею 05.02.1994 на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» спільно з чоловіком ОСОБА_5. 03.01.2000 позивач розірвала шлюб із ОСОБА_5 08.10.2005 вона зареєструвала шлюб з гр.ОСОБА_6 та змінила прізвище із ОСОБА_5 на ОСОБА_6. Починаючи з 03.10.2007 і по даний час позивач зареєстрований та постійно проживає у ІНФОРМАЦІЯ_1. З 01.01.2007 і до цього часу у квартирі № 22, що по вул. Енергетиків, 184 у м. Каневі, постійно проживає відповідач у справі ОСОБА_3 З 2007 року по 18.04.2017 відповідач проживала у квартирі №22, що по вул. Енергетиків,184 у м. Каневі спільно зі своїм чоловіком ОСОБА_5, а після його смерті 18.04.2017 відповідач проживає у цій квартирі одноосібно. 09.01.2018 відповідач на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого приватним нотаріусом Канівського міського округу ОСОБА_7 за № 28 стала власником 1/2 квартири № 22, що по вул. Енергетиків, 184 у м. Каневі. На початку 2015 року, коли відповідач вже тривалий час проживала у квартирі № 22, що по вул. Енергетиків, 184 у м. Каневі, позивач повідомила ОСОБА_5 про те, що особові рахунки по оплаті комунальних послуг за квартиру розділені на підставі заяви відповідача, і вона зобовязана сплачувати половину суми за комунальні послуги по утриманню квартири. Тоді ж, вона усно домовилась із ОСОБА_5, що він буде повертати їй кошти за сплачені нею суми за комунальні послуги по утриманню 1/2 квартири. Після смерті у квітні 2017 року ОСОБА_5, вона повідомила відповідача про необхідність повертати їй кошти за сплачені нею суми за комунальні послуги по утриманню 1/2 квартири, оскільки вона одноособово використовує однокімнатну квартиру № 22, що по вул. Енергетиків, 184 у м. Каневі і лише сама отримує всі комунальні послуги. Відповідач погодилась на її пропозицію, однак на її пропозиції повернути сплачені кошти за комунальні послуги по утриманню 1/2 квартири, відповідач ігнорувала. 17.10.2018 позивач направила поштою на адресу відповідача пропозицію про врегулювання майнового спору в досудовому порядку і пропонувала повернути сплачені кошти за комунальні послуги по утриманню 1/2 квартири № 22, що по вул. Енергетиків, 184 у м. Каневі у межах строку позовної давності. 06.11.2018 відповідач отримала її пропозицію, однак повертати сплачені кошти за комунальні послуги по утриманню 1/2 квартири відмовляється.

Просить суд стягнути з відповідача на її користь суму коштів в розмірі 11940 грн. в якості відшкодування витрат, повязаних з оплатою комунальних послуг, з яких за послуги з централізованого опалення 8531 грн. та 3409 грн. за утримання житлових будинків і споруд та прибудинкових територій; стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати, повязані з оплатою послуг адвоката в сумі 3500 грн.

Позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат ОСОБА_2 в судовому засідання заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі посилаючись на обставини, викладені в позові, просили позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник адвокат ОСОБА_4 в судовому засіданні проти позову заперечували, пояснили, що рахунки у них поділені та кожний власник сплачував комунальні послуги за свою частину майна, жодних домовленостей про оплату комунальних послуг між сторонами не було, тому в задоволенні позову просили відмовити.

Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог, вивчивши відзив, заслухавши пояснення сторін та їх представників, на підставі наданих доказів, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що позивач є колишньою дружиною ОСОБА_8, а відповідач є його вдовою.

Відповідно до ОСОБА_8 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 114391671 від 19.02.2018 вбачається, що ОСОБА_1 належить 1/2 частина квартири, яка знаходиться за адресою: Черкаська область, м. Канів, вул. Енергетиків, (вул. Леніна)АДРЕСА_1, на підставі свідоцтва про право власності № 1459 від 05.02.1994, виданого Виконавчим комітетом Канівської міської ради Черкаської області (а.с.11).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом зареєстрованого в реєстрі №28 від 09.01.2018 вбачається, що ОСОБА_3 успадкувала від ОСОБА_5 1/2 частку квартири № 22, що знаходиться в будинку № 184 на вул. Енергетиків в м. Каневі Черкаської області (а.с.52).

У відповідності до ст. 81 ЦПК України в судовому засіданні сторонами визнано, що рахунки по оплаті комунальних послуг за квартиру розділені та те, що рахунки сплачувались окремо кожною стороною. Відповідач не заперечувала тієї обставини, що позивачем ОСОБА_1 сплачено комунальних послуг за її частину квартири в сумі 11940,00 грн., що також підтверджено наданими копіями квитанцій. Тому вказані обставини доказуванню не підлягають.

Будь-якого договору про несення витрат по сплаті комунальних послуг, між сторонами не укладалося. Доказів про наявність такого договору між померлим ОСОБА_5 та ОСОБА_1, або між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в судовому засіданні не надано.

Згідно пропозиції про врегулювання майнового спору в досудовому порядку від 17.10.2018, отриманого відповідачем 06.11.2018, позивач пропонувала врегулювати спір в добровільному порядку та сплатити борг позивачу (а.с.16).

Відповідач в судовому засіданні пояснила, що вона вказаний лист отримала, але не бажає вирішувати спір у добровільному порядку, так як жодних домовленостей про утримання частки майна, яке належить позивачу не було, ніяких договорів не укладали.

Відповідно до ст. 322 Цивільного кодексу України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1-3 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Стаття 360 ЦК України передбачає, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном.

Згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Статтею 151 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають в приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов'язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку придомову територію.

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 проживає за іншою адресою в АДРЕСА_2 з 03.10.2007 року по даний час, а в квартирі АДРЕСА_3 проживає ОСОБА_3

Проте, в судовому засіданні не доведено наявність домовленостей про оплату комунальних послуг в іншому порядку, тобто про оплату рахунків за всю квартиру ОСОБА_3 чи померлим ОСОБА_5

У відповідності до ч.3 ст. 20 Закону «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобовязаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Закон України «Про житлово-комунальні послуги» визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями з одного боку та із споживачами з іншого боку, а також їхні права та обов'язки.

Аналіз цього Закону дає підстави для висновку, що він належить до нормативного акта спеціальної дії, який регулює відносини, що виникають між виробниками, виконавцями та споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг, та не регулює правовідносин саме між споживачами послуг.

Згідно із ч. 1 ст. 13 Закону «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньо будинкових систем), газо - та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньо будинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньо будинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Таким чином, суд вважає, що послуги з централізованого опалення та за утримання житлових будинків і споруд та прибудинкових територій за змістом ст. 1, п.1 ч.1 ст. 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" є видами комунальних послуг, та вказані витрати не відносяться до витрат, повязаних з управлінням або утриманням майна.

Згідно із ст. 162 ЖК Української РСР плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін.

Відповідно ч.3 ст. 162 ЖК України, про плату за користування жилим приміщенням і за комунальні послуги в будинку (квартирі), що належить громадянинові, наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.

Водночас ч.1 ст. 19 Закону передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Підсумовуючи вищенаведене, судом зазначається, що діючим законодавством передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг, здійснюються виключно на договірних засадах.

Окрім того, статтею 541 ЦК України солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання.

Виконання солідарного обов'язку у повному обсязі одним із боржників припиняє обов'язок решти солідарних боржників перед кредитором (ч.4 ст.543 ЦК України).

Таким чином, судом встановлено, що сторони мають у спільній частковій власності вказану квартиру, рахунки по оплаті комунальних послуг у них розділені, позивач добровільно сплатила свою частину рахунків, будь-яких договорів щодо встановлення іншого порядку сплати комунальних послуг (їх компенсації) між сторонами не укладалося, що в сукупності вказує на те, що зазначені у позові підстави не зобовязують відповідача нести будь-яку відповідальність саме перед позивачем, що є підставою для відмови в позові.

Оскільки судове рішення ухвалюється не на користь позивача, тому і судові витрати, повинні бути покладені на останнього.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76-82, 141, 258, 259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування витрат з оплати комунальних послуг відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 07.02.2019.

Головуючий /підпис/ ОСОБА_9

Згідно оригіналу, який знаходиться в матеріалах справи № 697/2742/18

Головуючий Г . С . ОСОБА_9