Справа № 462/6813/18 Головуючий у 1 інстанції: Гедз Б.М.
Провадження № 22-ц/811/464/19 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2019 року м.Львів

Справа 462/6813/18

Провадження № 22ц/811/464/19

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого- Приколоти Т.І.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.,

секретар Фейір К.О.

розглянув апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Залізничного районного суду м. Львова, ухвалене у м. Львові 14 січня 2019 року (суддя Гедз Б.М.),

у справі

за позовом ОСОБА_3 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди,-

встановив:

29 жовтня 2018 року ОСОБА_3 звернувся з позовом про стягнення на його користь з Держави Україна через Державну казначейську службу України за рахунок Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку моральної шкоди в розмірі 25 000 грн. В обгрунтування позову посилається на те, що старшим слідчим СВ прокуратури Львівської області Стефанівим Р.М. проводиться досудове розслідування, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань під №0000038 від 15 березня 2016 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.366 КК України, де він до цього часу не визнаний потерпілим, хоча йому завдана значна майнова та моральна шкода. Триває бездіяльність у даному кримінальному провадженні слідчими СВ прокуратури Львівської області, грубо порушуються його (позивача) права як потерпілого та не проводяться усі необхідні слідчі дії. Зазначає, що 29 листопада 2016 року винесено постанову про закриття кримінального провадження №0000038 від 15 березня 2016 року, яка скасована ухвалою слідчого судді Галицького районного суду міста Львова від 19 грудня 2016 року. Вбачає в діях старшого слідчого Стефаніва Р.М. ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ст. 364 КК України. Вважає, що незаконними діями слідчого Стефаніва Р.М. йому було завдано моральну шкоду, що виразилась у нервових стресах, переживаннях, порушенні режиму сну. Повна бездіяльність слідчого, його умисел на закриття кримінального провадження за ніби то відсутністю ознак кримінального правопорушення, систематичне, умисне невизнання його потерпілим негативно вплинуло на звичний ритм його життя. Спричинену моральну шкоду оцінює в 25000 грн. Просить позов задовольнити.

Оскаржуваним рішенням відмовлено у задоволенні позову.

Рішення оскаржив ОСОБА_3 Вважає рішення незаконним, необґрунтованим та таким, що не відповідає матеріалам справи. Неправомірна бездіяльність відповідача спричинила виникнення у нього нервового стресу, переживань, порушення режиму сну. Просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити його позов.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з наступного.

Відповідно до статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною першою статті 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно зі ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених законом. Незалежно від вини особи відшкодовується шкода, завдана посадовою або службовою особою органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду (ст.ст.1174, 1176 ЦК України).

Відповідно до ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду (окрім незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт), відшкодовується на загальних підставах.

Відповідно до п.п. 2, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: - коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; - у випадках, передбачених статтями 7, 440-1 ЦК та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; - при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Встановлено, що ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 19 грудня 2016 року скаргу ОСОБА_3 на постанову старшого слідчого СВ Прокуратури Львівської області Стефаніва Р.М. від 29 листопада 2016 року про закриття кримінального провадження, внесенного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000038 15 березня 2016 року, скасовано, а матеріали вказаного кримінального провадження № 0000038 повернуті до Прокуратури Львівської області для продовження досудового слідства. Скасовуючи постанову старшого слідчого СВ Прокуратури Львівської області Стефаніва Р.М. від 29 листопада 2016 року про закриття кримінального провадження, суд своє рішення мотивував тим, що такі висновки слідчого є передчасними, оскільки, як вбачається з постанови про закриття кримінального провадження, що знаходиться в матеріалах справи, слідчим не допитано у даному кримінальному провадженні ОСОБА_3 у зв'язку з чим і не виконано вимоги ухвали Апеляційного суду Львівської області від 26 серпня 2016 року, а відтак немає можливості встановити істину у кримінальному провадженні.

Судом першої інстанції вірно не взято до уваги посилання позивача на незаконність дій (бездіяльності) старшого слідчого СВ Прокуратури Львівської області, що обгрунтовується значною тривалістю строку здійснення ним досудового розслідування та наявністю ухвали слідчого судді про скасування постанови старшого слідчого СВ Прокуратури Львівської області Стефаніва Р.М. від 29 листопада 2016 року про закриття кримінального провадження, внесенного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000038 15 березня 2016 року; оскільки наведені обставини не є безумовною підставою для визнання позовних вимог обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Позивачем не надано доказів на підтвердження того, що бездіяльність слідчого, яка на його думку виразилась у тривалому розслідуванні, визнана незаконною.

Крім того, процесуальне рішення, на яке посилався позивач, розцінене ним як незаконна дія є предметом оскарження відповідно до правил статті 303 КПК України. Законом визначено механізм реалізації прав особи на контроль в порядку кримінального судочинства за діяльністю осіб, уповноважених на здійснення функцій органу досудового розслідування.

Реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в межах кримінальних проваджень не є підставою для відшкодування моральної шкоди в розумінні ст. 1176 ЦК України, оскільки не підтверджує порушення прав позивача.

З урахуванням встановленого, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що позивач не довів обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, та не надав належних, допустимих і достатніх доказів, які б підтверджували факт завдання йому шкоди діями відповідача. За таких обставин в задоволенні позову ОСОБА_3 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди належить відмовити в повному обсязі за безпідставністю позовних вимог.

Суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що правові підстави для застосування норм статей 1173, 1174, 1176 ЦК України та відшкодування моральної шкоди, враховуючи наявні у справі докази, відсутні.

З висновками суду першої інстанції належить погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Підстави для скасування рішення суду відсутні.

Керуючись: ст.367, п.1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381 - 384, 388 - 391 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 14 січня 2019 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, оскільки розгляд справи без виклику учасників справи.

Повний текст постанови складено 11 квітня 2019 року.

Головуючий

Судді