ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2019 року

м.Суми

Справа №585/724/19

Номер провадження 22-ц/816/4208/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Левченко Т. А.

за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

у присутності:

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Генеральної прокуратури України - Вортоломей Максима Федоровича,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги Міністерства внутрішніх справ України та ОСОБА_1

на рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 24 травня 2019 року ухваленого у складі судді Машини І.М., у м. Ромни, повний текст складений 31 травня 2019 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління національної поліції України в Автономній республіці Крим та м. Севастополі, Міністерства внутрішніх справ України, Генеральної прокуратури України, Державної казначейської служби України, про відшкодування майнової та моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

27 лютого 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління національної поліції України в Автономній республіці Крим та м. Севастополі, Міністерства внутрішніх справ України, Генеральної прокуратури України, Державної казначейської служби України, та свої вимоги мотивувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_4 був убитий її син ОСОБА_2 . Правоохоронним органам особа злочинця (гр. ОСОБА_3 ) була відома, але впродовж 16 років до кримінальної відповідності його не притягували, мотивуючи це тим, що він є громадянином Узбекистану, не проживає в Україні і начебто ухиляється від відповідальності. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер, про що їй стало відомо на час звернення з даним позовом до суду. Вважає, що з потурання і бездіяльності держави, вбивця уникнув кримінальної та цивільної відповідальності за вчинений злочин.

Також зазначає, що ОСОБА_3 вперше був затриманий правоохоронними органами і йому було пред`явлено обвинувачення за ч.3 ст. 101 КК України (1960 р.) у лютому 2009 року. Лише під час розгляду кримінальної справи відносно ОСОБА_3 в судах, виявилося, що від слідства та суду він не переховувався, про кримінальну справу щодо нього та про його розшук йому нічого не було відомо. До Узбекистану він не втікав, всі ці роки постійно перебував і працював на території України, вступив в релігійний шлюб, під час якого у нього народилось четверо дітей, проживав з сім`єю в Криму, притягувався до адміністративної відповідальності за порушення правил перебування (реєстрації), а влітку 2008 року отримав паспорт громадянина України. Таким чином, протягом 14 років чиновники міліції та прокуратури повідомляли позивачці недостовірні відомості про те, що ніби-то ОСОБА_3 втік з України і переховується в Узбекистані. Вона усі ці роки зверталась із численними скаргами та заявами до правоохоронних органі та органів прокуратури. Позивачка вважає, що розслідування смерті сина було неналежним, неадекватним, халатним та неефективним і така злочинна бездіяльність привела до того, що місцевим судом було закрито кримінальну справу проти ОСОБА_3 у зв`язку зі спливом строків давності притягнення до кримінальної відповідальності (ч. 1 ст. 48 КК України 1960 р.). Цивільний позов як потерпілої сторони до ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди за позбавлення життя сина, судом залишено без розгляду.

Таким чином, ОСОБА_3 не поніс відповідальності за вбивство сина позивачки ОСОБА_2 З моменту смерті сина позивачка перенесла сильні стреси, плани на подальше життя зруйнувалися, весь час жила з надією притягнути винних осіб до відповідальності.

Виходячи з вищевикладеного, посилаючись на Конституцію України, практику національних судів та Європейського суду з прав людини, ОСОБА_1 просила відшкодувати за рахунок державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з рахунку державного бюджету на її користь 5 000 000 грн. завданої матеріальної шкоди та 5 000 000 грн. завданої моральної шкоди незаконними діями (бездіяльності) органів досудового слідства, прокуратури.

Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 24 травня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Відшкодовано за рахунок Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з рахунку державного бюджету на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 100 000 грн., завданої останній незаконними діями посадових осіб Міністерства внутрішніх справ України в особі ГУ МВС України в Автономній Республіці Крим.

В решті позовних вимог відмовлено.

Судові витрати віднесено на рахунок держави.

В апеляційній скарзі Міністерство внутрішніх справ України, посилаючись на необґрунтованість, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

У доводах апеляційної скарги зазначає, що МВС України є неналежним відповідачем у справі. Висновок суду про те, що відшкодування моральної шкоди має бути здійснено МВС України, оскільки шкода завдана в результаті неналежних дій працівників Нижньогірського районного відділу ГУМВС України в АР Крим, яке на даний час ліквідовано, на думку апелянта не відповідає дійсності, адже відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ГУМВС України в АР Крим перебуває у стані припинення та на теперішній час не ліквідовано. Голова комісії, її члени або ліквідатор юридичної особи представляють її у відносинах з третіми особами та виступають від імені юридичної особи, яка припиняється. Зазначає, що місцезнаходження юридичної особи ГУМВС України в АР Крим в м. Одеса по вул. Осіпова, 23, територія якої є підконтрольною Україні і не має жодних перешкод щодо направлення поштової кореспонденції до м. Одеса. Вважає безпідставним незалученням до участі у справі в якості третьої особи ГУМВС України в АР Крим. При цьому зауважує, що МВС України не є правонаступником органів внутрішніх справ та не може відповідати за дії сторонніх осіб. Вважає, що при зверненні з позовом до суду позивачкою не надано доказів які б підтверджували вину безпосередньо посадових осіб центрального апарату МВС України у спричиненні їй матеріальної та моральної шкоди. В позовній заяві позивачка фактично зазначає про те, що процесуальні документи в рамках кримінальної справи приймалися територіальним органом ГУМВС України в АР Крим, проте даний орган не бере участі в розгляді справи в якості відповідача, а тому МВС України є неналежним відповідачем у даній справі. Враховуючи положення ст. 1174 ЦК України належним відповідачем вважає державу Україна в особі Державної казначейської служби України, з якої повинно здійснюватися стягнення коштів за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку. Зазначає, що правоохоронними органами вживалися всі заходи щодо належного розслідування кримінальної справи по обвинуваченню ОСОБА_3 Вважає, що судом першої інстанції не наведено мотивів, з яких виходив визначаючи розмір моральної шкоди 100 000 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги позивача зводяться до обставин справи викладених в позовній заяві.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , Генеральна прокуратура України просить апеляційну скаргу залишити без задоволення. Зазначає, що позиція суду про те, що відшкодування моральної шкоди повинно бути здійснено МВС України, є безпідставною, оскільки не ґрунтується на законі та не підтверджується матеріалами справи. До того ж у провадженні МВС України та Генеральної прокуратури України кримінальна справа не перебувала, жодні процесуальні рішення їх посадовими особами у ній не приймались. Вважає, МВС України та Генеральна прокуратура України є неналежними відповідачами в даній справі. Відповідати за заявленими позовними вимогами має держава, а не конкретні органи досудового розслідування чи їх посадові особи. Доводи на які посилається в апеляційній скарзі ОСОБА_1 судом досліджено, їм надано відповідну оцінку, інших обставин, що потребують оцінки, не наведено.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи позивача ОСОБА_1 , заперечення проти апеляційної скарги представника Генеральної прокуратури України - Вортоломей М.Ф., перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції за наявними в справі доказами в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга МВС України підлягає повному задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з положень ст.ст. 23, 1167, 1174 ЦК України, встановив факт заподіяння неналежними діями відповідачів моральної шкоди позивачці, яка полягає в душевних стражданнях, завданих протиправною поведінкою відповідачів щодо неефективного розслідування справи у вчиненні кримінального злочину ОСОБА_3 , а саме нанесення тяжких тілесних ушкоджень сину позивачки - ОСОБА_2 , що в подальшому потягли за собою смерть останнього. Виходячи з вимог розумності і справедливості, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, визначивши грошове відшкодування моральної шкоди для позивача у розмірі 100 000 грн. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині стягнення матеріальної шкоди, суд виходив з їх необґрунтованості.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є сином позивачки ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_1 (а.с.68).

Також , з матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_4 в Нижньогірську лікарню з черепно-мозковою травмою був доставлений ОСОБА_2 , який надалі помер. За даним фактом Нижньогірським РВ ГУ МВС України в Криму було порушено кримінальну справу за ст. 101 ч. 3 КК України. В ході проведення слідчих дій було встановлено особу ОСОБА_3. жителя с. Піни Нижньогірського району, який обґрунтовано підозрювався в скоєні даного злочину. Вподальшому, правоохоронними органами приймались рішення про оголошення підозрюваного у міжнародний розшук.

Дані обставини підтверджуються свідоцтвом про смерть ОСОБА_2 та письмовими відповідями органів прокуратури та правоохоронних органів на звернення та скарги позивача до цих органів (а.с. 14-37, 69 ).

Вподальшому, постановою Нижньогірського районного суду АР Крим від 23 грудня 2009 року ОСОБА_3 був звільнений від кримінальної відповідальності за ч.3 ст.101, ч.2 ст.123 КК України (в редакції 1960 р.) у зв`язку зі спливом строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, кримінальна справа закрита.

Ухвалою апеляційного суду АР Крим від 11 березня 2010 року постанову Нижньогірського районного суду АР Крим від 23.12.2009 року про звільнення ОСОБА_3 від кримінальної відповідальності за ч.3 ст.101, ч.2 ст.123 КК України (1960 р.) на підставі ст.48 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності і закриття кримінальної справи - залишено без змін (а.с. 45-50).

Ухвалою Верховного суду України від 21 квітня 2011 року, касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Постанову Нижньогірського районного суду АРК від 23.12.2009 та ухвалу Апеляційного суду АРК від 11.03.2010 щодо ОСОБА_3 - скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд (а.с. 51-53).

При новому судовому розгляді, постановою Нижньогірського районного суду АР Крим від 13 липня 2011 року, ОСОБА_3 від кримінальної відповідальності передбаченої за ст. 101 ч.3, ст. 123 ч.2 КК України (1960р.), звільнено на підставі ст. 49 КК України (1960р.). Кримінальну справу відносно ОСОБА_3 за ст. 101 ч.3, ст. 123 ч.2 КК України (1960р.), закрито. Цивільний позов потерпілої ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди, залишено без розгляду (а.с.38-40, 54-56).

Статтею 56 Конституції України проголошено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні положення про відшкодування шкоди визначено у главі 82 Цивільного кодексу України.

Цивільним кодексом України визначено загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду (ст.ст.1166, 1167 Цивільного кодексу України).

В той же час, ст.1173 Цивільного кодексу України визначено порядок відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування. Статтею 1174 Цивільного кодексу України визначено особливості відшкодування шкоди, завданої посадовою або службовою особою органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування.

У ст.1176 Цивільного кодексу України визначено порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Вказаною статтею у ч.ч.1-5 передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Якщо кримінальне провадження закрито на підставі закону про амністію або акта про помилування, право на відшкодування шкоди не виникає. Фізична особа, яка у процесі досудового розслідування або судового провадження шляхом самообмови перешкоджала з`ясуванню істини і цим сприяла незаконному засудженню, незаконному притягненню до кримінальної відповідальності, незаконному застосуванню запобіжного заходу, незаконному затриманню, незаконному накладенню адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, не має права на відшкодування шкоди. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок постановлення судом незаконного рішення в цивільній справі, відшкодовується державою в повному обсязі в разі встановлення в діях судді (суддів), які вплинули на постановлення незаконного рішення, складу злочину за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

За приписами ч.6 ст.1176 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Згідно ч.ч. 1-3 ст. 23 ЦК України та роз`яснень, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При цьому враховуються вимоги розумності і справедливості.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди слід виходити з характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При цьому враховуються вимоги розумності і справедливості.

Позивач, звертаючись з позовом до суду і обґрунтовуючи свої вимоги посилалась, у тому числі, і на загальні норми відповідальності за заподіяну шкоду передбачені ст.ст.23, 1167 ЦК України.

Колегія суддів вважає, що місцевий суд, частково задовольняючи позов ОСОБА_1 помилково керувався нормами Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». В той же час, на спірні правовідносини не розповсюджуються вимоги цього закону, оскільки позивач не є суб`єктом який має право на відшкодування відповідно до вимог даного закону і у ньому перелічений вичерпний перелік випадків за наявності яких можливе таке відшкодування.

Оскільки позивач свої вимоги обґрунтовувала тим, що їй як потерпілій у кримінальному провадженні, внаслідок бездіяльності органів досудового слідства та прокуратури, яка полягала у не встановленні місця перебування особи підозрюваної у вчиненні злочину відносно її покійного сина, не затриманні даної особи, що вподальшому потягло за собою звільнення даної особи від кримінальної відповідальності за спливом строку давності притягнення до кримінальної відповідальності, було заподіяно майнову та моральну шкоду, тому колегія суддів вважає, що на ці правовідносини норми вищезазначеного закону не розповсюджуються, а заподіяна їй шкода підлягає відшкодуванню на загальних підставах.

В той же час, колегія суддів вважає, що позивачем не доведено та матеріалами справи не підтверджується факт заподіяння посадовими особами відповідачів у справі майнової та моральної шкоди позивачу.

Свої вимоги про відшкодування майнової та моральної шкоди позивач обґрунтовувала бездіяльністю органів досудового слідства, прокурора, вважаючи її незаконною, що, зокрема, на її думку визначено у численних відповідях представників правоохоронних органів та органів прокуратури на її звернення та скарги щодо недоліків при проведенні досудового розслідування та притягнення до кримінальної відповідальності осіб винних у загибелі її сина.

В той же час, вказані обставини не є безумовною підставою для визнання позовних вимог обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Враховуючи, що доказів бездіяльності слідчих в провадженні яких перебувало кримінальне провадження відкрите за фактом загибелі ОСОБА_2 позивачем суду не надано, протиправність дій (бездіяльність) в порядку кримінального судочинства не встановлена, відтак апеляційний суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для відшкодування позивачу майнової та моральної шкоди на підставі статей 1173, 1174, 1176 ЦК України.

Колегія суддів вважає такими, що не заслуговують на увагу посилання позивача як на підтвердження своїх позовних вимог на письмові відповіді Прокуратури Автономної республіки Крим про допущену працівниками міліції тяганину та порушення норм кримінально-процесуального законодавства при розслідуванні кримінальної справи, оскільки в даних відповідях відсутні посилання на конкретних працівників які допустили таку бездіяльність, а також вони не є безумовним доказом неправомірності прийнятих цими працівниками процесуальних рішень, дій чи бездіяльності у розумінні ст.1176 ЦК України.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга МВС України - задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, як ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, які зроблені з порушенням та неправильним застосуванням судом норм матеріального та процесуального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 376, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України задовольнити.

Рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 24 травня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складене 16 вересня 2019 року.

Головуючий - О. І. Собина

Судді: О. Ю. Кононенко

Т. А. Левченко