ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 лютого 2019 року м. Чернівці

справа № 727/9100/17

провадження № 22-ц/822/77/19

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Яремка В. В.

суддів: Литвинюк І.М., Одинака О.О.

секретар Скрипка С.В.

з участю представника позивачки ОСОБА_1, представника заявника ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, визнання права власності на нерухоме майно за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі - АТ «Укрсоцбанк») на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 25 вересня 2017 року у складі судді Волошина С.О.,

встановив:

У вересні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, визнання права власності на нерухоме майно.

Позивачка зазначала, що вона є матір'ю відповідача ОСОБА_5, а ОСОБА_4 є її невісткою.

З 1986 року позивачка разом із своїм чоловіком ОСОБА_6 були зареєстровані та проживали у квартирі АДРЕСА_1 ОСОБА_5 з 01 вересня 1990 року після укладення шлюбу із ОСОБА_4 також став проживати з ними у цій квартирі. Вони всі були зареєстровані та проживали у вказаному житлі.

Окрім них, у квартирі також проживали та були зареєстровані онуки: ОСОБА_7, ОСОБА_8 та донька ОСОБА_9 зі своїм чоловіком ОСОБА_10 та їх донька ОСОБА_11

Усі зазначені особи, окрім зятя ОСОБА_10, приймали участь у приватизації квартири АДРЕСА_1, і 27 травня 2004 року одержали свідоцтво про право власності на квартиру за НОМЕР_1.

Всі вони домовилися між собою, що позивачка з чоловіком та відповідачі спільно придбають або побудують житловий будинок для двох їх сімей, а ОСОБА_9 із її сім'єю залишиться проживати у цій квартирі.

Рішенням Чернівецької міської ради 10 сесії ХХIV скликання від 24 квітня 2003 року №200 та рішенням 19 сесії від ХХIV скликання від 26 лютого 2004 року №387 ОСОБА_4 та ОСОБА_5 передано у спільну сумісну приватну власність земельну ділянку площею 0,0600 га у АДРЕСА_2, цільове призначення для будівництва та обслуговування земельних ресурсів.

02 вересня 2004 року відповідачам видано державний акт на право власності на вказану земельну ділянку.

12 березня 2003 року між ОСОБА_3 та відповідачами укладено договір про спільну діяльність, відповідно до умов якого вони зобов'язались шляхом об'єднання коштів та зусиль спільно діяти з метою набуття у спільну сумісну власність нерухомого майна, шляхом будівництва житлового будинку за адресою АДРЕСА_2 та використовувати його для проживання їх сімей та проведення ремонтних робіт в подальшому для покращення житлових умов.

На виконання умов договору позивачкою передано відповідачам 250000 грн готівкою, з яких 150000 грн у термін протягом 10 днів з моменту підписання договору для проведення будівельних робіт та оплату виготовлення необхідної документації, до кінця 2005 року ще 50 000 грн та решту 50000 грн до кінця 2006 року, для проведення внутрішніх ремонтних робіт, приведення приміщення житлового будинку у належний для проживання стан. Факт одержання відповідачами грошей підтверджується їх особистими підписами у договорі.

Відповідачі, за їх спільною домовленістю, вклали у будівництво 200000 грн, а також безпосередньо займалися організацією робіт щодо будівництва житла, замовленням та оплатою необхідної документації.

Будинок був розрахований та побудований для проживання двох сімей, має цокольний поверх та два поверхи (І поверх літ. А і мансардний поверх літ .А), складається із чотирьох житлових кімнат площею 81,50 кв. м (по дві кімнати на кожному з поверхів), загальна площа будинку 262,90 кв. м.

Однак після смерті чоловіка та оформлення у 2016 році у нотаріуса спадкових правовідносин, про що зроблена відмітка на звороті свідоцтва про право власності на приватизовану квартиру, вона (позивачка) дізналася, що відповідачі одержали свідоцтво про право власності на спірний будинок оформлений тільки на них.

Позивачку в свідоцтві про право власності на нерухоме майно не зазначено, хоча для будівництва та ремонту житлового будинку нею надані відповідачам кошти і досягнуто домовленості щодо набуття його у спільну сумісну власність.

ОСОБА_3 вважала, що зазначення у свідоцтві про право власності на житловий будинок власниками майна тільки відповідачів, є таким, що не відповідає дійсним обставинам, які мали місце як на час будівництва, так і подальшому проведенню ремонтних робіт, в зв'язку із чим її право власності на 1/2 частину спірного нерухомого майна порушено.

Позивачка просила визнати недійсним в 1/2 частині свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 31 січня 2007 року, НОМЕР_2, видане на ім'я ОСОБА_5 та ОСОБА_4, щодо реєстрації за ними на праві приватної спільної сумісної власності житлового будинку із чотирьох кімнат, житловою площею 81,50 кв. м, загальною площею 262,90 кв. м, криниця №1, вигрібна яма І, розташованого за адресою АДРЕСА_2; визнати спільною власністю ОСОБА_5, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 житловий будинок, який складається із чотирьох кімнат, житловою площею 81,50 кв. м, загальною площею 262,90 кв. м, криниця №1, вигрібна яма І, розташований за адресою АДРЕСА_2, в якому частка ОСОБА_5 та ОСОБА_4 складають 1/2, частка ОСОБА_3 складає 1/2.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 25 вересня 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено.

В апеляційній скарзі АТ «Укрсоцбанк» просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Посилається на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Зазначає, що на час укладення договору про спільну діяльність сторони не могли визначати предметом врегулювання правовідносини щодо такого визначеного індивідуальними ознаками нерухомого майна, адже права на нього на той час у жодної із сторін не виникло, оскільки вказаний договір було укладено раніше, ніж відповідачі набули право на земельну ділянку.

Вказує, що на момент укладення договору про спільну діяльність був чинним Цивільний кодекс УРСР, який взагалі не передбачав такого роду правочин як договір про спільну діяльність, а закріплював поняття договору про сумісну діяльність.

Вважає, що укладений договір є нікчемним, оскільки нотаріально не завірений та звертає увагу на те, що докази, на які посилається позивач, не завірені належним чином, не є читабельними, а отже не можуть вважатися належними та допустимими доказами у справі.

Посилається на те, що оскаржуваним рішенням суд першої інстанції вирішив питання про права банку як іпотекодержателя, не залучивши його до участі у справі як співвідповідача, чим порушив норми процесуального права, що є обов'язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1, яка діє в інтересах ОСОБА_4, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вказує, що банком в апеляційній скарзі не зазначено, в чому полягає порушення його прав оскаржуваним рішенням суду першої інстанції.

Вважає, що банк діє недобросовісно, замовчуючи той факт, що для вимог про стягнення заборгованості за двома кредитними договорами, укладеними із ОСОБА_5 та ОСОБА_4, забезпеченими двома договорами іпотеки № 202 та № 28, де предметом іпотеки виступив спірний житловий будинок, сплила позовна давність. Також зазначає, що сплила позовна давність і за вимогами банку щодо звернення стягнення на вказаний предмет іпотеки.

Відсутність будь-яких порушень прав АТ «Укрсоцбанк» оскаржуваним ним рішенням суду першої інстанції полягає і в тому, що банк вже використав своє право на звернення відповідно до пункту 4.5 обох іпотечних договорів і інших способів він використовувати не може.

Зазначає, що правовідносини, які склалися між сторонами, регулювалися на той час Законом України «Про власність», де була передбачена можливість укладення договору про спільну власність.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, рішення -скасувати з наступних підстав.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам оскаржуване рішення не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі, зареєструвавши за собою на праві приватної спільної сумісної власності житловий будинок за адресою АДРЕСА_2, порушили права позивача та позбавили її, як власника 1/2 частки житлового будинку згідно умов Договору про спільну діяльність.

Проте з таким висновком погодитися не можна, оскільки він не відповідає фактичним обставинам справи, суд дійшов його внаслідок порушення норм процесуального права, що згідно з пунктом 4 частини 1 статті 376 ЦПК України є підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Позов ОСОБА_3 у цій справі спрямований на визнання за нею права на 1/2 нерухомого майно, яке оформлене на відповідачів під час перебування їх у зареєстрованому шлюб, а саме, житлового будинку, житловою площею 81,50 кв. м, загальною площею 262,90 кв. м, розташованого за адресою АДРЕСА_2.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, на час ухвалення рішення Шевченківським районним суду м. Чернівці від 25 вересня 2017 року спірний житловий будинок, був переданий в іпотеку АТ «Укрсоцбанк» на забезпечення виконання зобов'язань за кредитними договорами № 202 від 24 травня 2006 року та № 28 від 08 лютого 2007 року.

У пункті 1.5 договору іпотеки № 202 зазначено, що іпотекодавці гарантують, що на предмет іпотеки не існує прав та вимог інших осіб, в тому числі тих, що не зареєстровані у встановленому законом порядку.

Частиною 1 статті 352 ЦПК України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, АТ «Укрсоцбанк» вважає, що визнання спільною сумісною власністю сторін у справі вказаного нерухомого майна, яке є предметом іпотеки, порушує його права як іпотекодержателя.

У рішенні № 11-рп/2007м від 11 грудня 2007 року Конституційний Суд України зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у суді апеляційної інстанції. Перегляд судових рішень в апеляційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

Із матеріалів, доданих банком до апеляційної скарги, вбачається, що 25 травня 2006 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_4 було укладено договір про надання невідновлювальної кредитної лінії № 202, відповідно до якого остання отримала кредит в розмірі 60040 євро, строком до травня 2016 року.

08 лютого 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_5 було укладено договір про надання невідновлювальної кредитної лінії № 28, відповідно до якого остання отримала кредит в розмірі 43000 євро, строком до лютого 2022 року

В забезпечення виконання зобов'язань за вищевказаними договорами були укладені іпотечні договори № 202 від 245 травня 2006 року та № 28 від 08 лютого 2007 року, згідно з умовами яких в іпотеку банку було передано житловий будинок, загальною площею 262,90 кв. м, розташований за адресою АДРЕСА_2,

З огляду на наведене, при ухваленні рішення судом першої інстанції вирішено питання про права та обов'язки іпотекодержателя житлового будинку, розташованого за адресою АДРЕСА_2 - АТ «Укрсоцбанк», якого не було залучено до участі у даній справі.

Згідно з статтею 49 ЦПК сторони користуються рівними процесуальними правами.

Відповідно до статті 50 ЦПК України позов може бути пред'явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно. Участь у справі кількох позивачів і відповідачів допускається, якщо: 1) предметом спору є спільні права чи обов'язки кількох позивачів або відповідачів; 2) права та обов'язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права і обов'язки.

Тобто, саме позивачка, звертаючись з позовом до суду, визначає коло відповідачів та визначає предмет та підстави позову.

Проте, ОСОБА_3 з клопотанням про залучення до участі у справі в якості співвідповідача АТ «Укрсоцбанк» не зверталася.

Суд першої інстанції позбавлений права самостійно замінити неналежного відповідача на належного або залучити його в якості співвідповідача.

Суд не має права вирішувати питання про права та обов'язки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права, які тягнуть за собою безумовне скасування рішення суду (пункти 11, 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі»).

Таким чином, визнання житлового будинку, розташованого за адресою АДРЕСА_2 спільною власністю ОСОБА_5, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 без залучення до участі у справі АТ «Укрсоцбанк» як іпотекодержателя спірного майна є порушенням прав банку та норм процесуального права.

Оскільки заміна неналежного відповідача або залучення іншої особи в якості співвідповідача передбачає розгляд справи спочатку на стадії розгляду справи судом першої інстанції, виходячи з того, що на стадії апеляційного розгляду справи правила щодо заміни відповідача або залучення співвідповідача не можуть бути застосовані, колегія суддів приходить до висновку про ухвалення нового рішення про відмову в позові ОСОБА_3 з тих підстав, що не може бути вирішено спір по суті вищезазначених позовних вимог, оскільки позов пред'явлено не до всіх осіб, які мають відповідати за позовом.

Разом з тим слід зазначити, що позивачка не позбавлена права на звернення до суду за захистом свого порушеного права до належних у справі відповідачів.

У зв'язку з порушенням судом норм процесуального права колегія суддів не дає правової оцінки обґрунтованості заявлених позовних вимог.

Колегією суддів не приймаються до уваги доводи відзиву на апеляційну скаргу про сплив позовної давності за вимогами банку про стягнення заборгованості за двома кредитними договорами, укладеними із ОСОБА_5 та ОСОБА_4, забезпеченими двома договорами іпотеки № 202 та № 28, де предметом іпотеки виступив спірний житловий будинок, а також відсутність будь-яких порушень прав АТ «Укрсоцбанк» оскаржуваним ним рішення у зв'язку із тим, що банк вже використав своє право на звернення відповідно до пункту 4.5 обох іпотечних договорів. Дослідження та встановлення вказаних обставин повинно проводитись під час розгляду справи по суті, а з наведених вище положень закону вбачається, що суд апеляційної інстанції позбавлений такого права за умови незалучення у суді першої інстанції всіх учасників справи.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду першої інстанції - скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За правилами статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Заявником за подання апеляційної скарги сплачено 2421 грн 86 коп. судового збору.

Враховуючи те, що у задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі, є підстави для стягнення з ОСОБА_3 на користь заявника АТ «Укрсоцбанк» 2421 грн 86 коп. на відшкодування судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

На підставі наведеного та керуючись пунктом 4 частиною 1 статті 376, статтею 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 25 вересня 2017 року скасувати.

У позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, визнання права власності на нерухоме майно відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» 2421 (дві тисячі чотириста двадцять одну) гривню 86 коп. - витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови - 12 лютого 2019 року.

Головуючий В. В. Яремко

Судді: І.М. Литвинюк

О.О. Одинак