Справа № 182/7333/18
Провадження № 2/0182/139/2019
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

04.07.2019 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого-судді - Рунчевої О.В.

секретаря- Черниш В.Ю.

за участю позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

відповідача - ОСОБА_3

представника відповідача - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Нікополі за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач 01 жовтня 2018 року звернулася до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя, який в подальшому, 04 липня 2019 року уточнювала (а..с 67) та остаточно просила суд:

- розірвати шлюб, укладений з відповідачем, після розірвання шлюбу залишити їй прізвище « ОСОБА_5 »;

поділити між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 квартиру, що придбана у період шлюбу та розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка зареєстрована за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 14 квітня 2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Максименко О.В, зареєстровано в реєстрі за № 1-861, таким чином:

- визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

- визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

- стягнути з відповідача усі судові витрати, зокрема, витрати на проведення оцінки вартості майна 700 грн. 00 коп., витрати на проведення судової експертизи 3000 грн. 00 коп., витрати на виклик свідків та інших осіб до суду 1000 грн. 00 коп., витрати на послуги адвоката 3 000 грн. 00 коп.

Свої вимоги мотивує наступним.

Вона 01 грудня 1993 року вступила в шлюб з відповідачем, зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Нікополю Нікопольського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровській області за актовим записом № 1373. Від шлюбу мають доньку, яка досягла повноліття.

З лютого 2016 року стосунки між ними погіршилися та спільне подружнє життя припинено з тих підстав, що відповідач перестав цікавитися її особистим життям, байдуже ставився до проблем сім`ї та доньки, зловживав спиртними напоями. Неповажне ставлення до неї призвело до повного припинення спільного життя та спільного проживання. Примирення вважає неможливим. Розірвати шлюб в органах РАЦС відповідач категорично відмовляється.

За час шлюбу ними придбано наступне майно: двокімнатна квартира АДРЕСА_2 , загальною житловою площею 28, 5 кв.м., яка зареєстрована за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 14 квітня 2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Максименко О.В, зареєстровано в реєстрі за № 1-861.

Вважає, що вказане майно, придбане ними за час шлюбу, належить їй та відповідачу на праві спільної сумісної власності, частки майна є рівними по 1/2 частині на кожного. Домовленості щодо розподілу майна вони не досягли, тому вона вимушена звернутися до суду з цими вимогами.

Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду від 01 листопада 2018 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження та по справі призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 26 березня 2019 року закрито підготовче засідання, справу призначено до судового розгляду по суті на 15 травня 2019 року об 11.30 годині.

27 грудня 2018 року відповідач ОСОБА_3 надав до суду відзив на позовну заяву, в якому виклав заперечення щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову. Так, відповідач зазначає, що він не проти розірвання шлюбу з відповідачкою, але вважає причини розірвання шлюбних відносин, які викладені позивачкою, не відповідають дійсності. Саме те, що відповідачка припинила вести господарство та здійснювати піклування за сім`єю, її неповажне ставлення, образи, вчинення безпідставних сварок призвели до припинення подружнього життя. Також, не відповідає дійсності зазначення позивачкою того факту, що донька проживає разом із нею, оскільки донька є повнолітньою та мешкає окремо від батька та матері.

Вважає, позивачці у задоволенні позовних вимог про розподіл квартири за адресою: АДРЕСА_1 необхідно відмовити в повному обсязі через необґрунтованість та безпідставність.

Згідно Постанови Верховного Суду від 07 вересня 2016 року статус спільної сумісної власності може бути визначено тільки за обов`язкової наявності двох критеріїв: 1) час набуття майна (час перебування у шлюбі) 2) коштами, за які таке майно набуте (джерело набуття). Так, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Враховуючи, що з моменту укладення шлюбу та до моменту придбання квартири позивачки ніде не працювала, фактично він здійснював утримання сім`ї, позивачем не додано доказів, що спірна квартира придбана за рахунок її коштів.

Є безпідставними посилання позивачки щодо того, що він не пускає її до квартири, оскільки позивачка має ключі від квартири та може вільно нею користуватися.

Також, не підлягають задоволенню вимоги позивачки щодо стягнення судових витрат, оскільки не надано належних доказів на підтвердження позовних вимог в цій частині.

Позивач 28.01.2019 року надала на адресу суду відповідь на відзив, в якій виклала свої пояснення, міркування і аргументи щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень.

Позивач зазначає, що посилання відповідача, про те, що відповідач фактично один утримував сім`ю, дружина не працювала спростовується її трудовою книжкою із записами про її час та місце роботи. Вважає, що нею додані всі докази на підтвердження сплати судових витрат.

В судовому засіданні позивач та її представник ОСОБА_2 , який діє на підставі ордеру (а.с. 47), позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити.

Відповідач та його представник ОСОБА_4 , яка діє на підставі ордеру № 00007 та договору про надання юридичних послуг від 14.01.2019 року в судовому засіданні позовні вимоги визнали частково, просили у задоволенні позовних вимог про розподіл майна відмовити.

Суд, вивчивши матеріали справи, заслухавши сторін, їх представників, прийшов до наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно доч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання.

Згідно зіч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У відповідності до ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що 01 грудня 1993 року сторони зареєстрували шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по м. Нікополю Нікопольського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровській області за актовим записом № 1373. Від шлюбу мають доньку, яка досягла повноліття.

У лютому 2016 року подружнє життя між сторонами остаточно припинено, спільне господарство не ведеться.

З моменту припинення сімейних відносин сторони мешкають окремо, не ведуть спільного господарства, позивач категорично відмовляється від примирення з відповідачем, відповідач не заперечує проти самого розірвання шлюбу, уточнюючи лише мотиви припинення подружнього життя, тому, суд вважає, що подальше збереження шлюбу, який тривалий час існує лише формально суперечить інтересам обох сторін.

Взаємовідносини, що склалися між сторонами виключають подальше спільне життя.

З урахуванням фактичних взаємин сторін, мотивів та причин розлучення, суд вважає, що подальше спільне життя подружжя неможливе і шлюб необхідно розірвати.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_1 залишити прізвище « ОСОБА_5 », ОСОБА_3 залишити прізвище « ОСОБА_6 ».

Щодо інших позовних вимог щодо розподілу майна суд зазначає наступне.

Як вбачається з Договору купівлі-продажу від 14.04.2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Максименко О.В. за реєстровим № 1-861, квартира за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_3 (а.с. 10).

Після фактичного припинення шлюбних відносин сторони не дійшли згоди щодо розподілу спільного майна, придбаного за час шлюбу, відповідач не визнає право позивача на частину спільного майна, зокрема на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить йому на праві приватної власності (а.с. 10).

Суд не приймає до уваги посилання відповідача на те, що спірна квартира не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а придбана, фактично, виключно за його гроші, так як жодних допустимих доказів на підтвердження цього відповідач суду не представив.

Згідно довідки, виданої ОСОБА_3 , посвідченої Керівником «Нікопольський хлібокомбінат», сума його заробітної плати за період з 1993 року по 1996 року ( з розшифруванням, в крб.) становить 364608535, 46 крб. (а.с. 55), за період з 1996 року по 2006 рік його заробітна плата склала 64 727, 13 грн. (а.с. 54).

Доводи відповідача про відсутність місця роботи позивачки не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та спростовуються матеріалами справи. Так, згідно записів трудової книжки ОСОБА_1 , вона в період з 28 червня 1993 року прийнята прядильницею 5 розряду у прядильний цех (а.с. 40).

01 серпня 1999 року прийнята тимчасово укладчиком готової продукції (а.с. 40).

3 вересня 1999 року прийнята в хлібний цех тимчасово укладчиком готової продукції (а.с. 41). Також, судом встановлено, що за період з 06 березня 1997 року по період 16 червня 1998 року позивачці здійснювалась виплата по безробіттю (а.с. 40, зворот).

У відповідності до ч.2 ст.78 ЦПК України,обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Також, не можуть бути покладені в основу рішення доводи відповідача про нездійснення ним перешкод у користуванні спірною квартирою, оскільки питання усунення перешкод не ставилося позивачкою та не є предметом даного спору. Також, не є предметом спору питання щодо місця проживання доньки.

Посилання позивача на ст. 70 СК України, суд вважає помилковим, так як норми СК України не розповсюджуються на правовідносини, що виникли до їх прийняття.

Оскільки ОСОБА_3 було придбано у власність квартиру за адресою: АДРЕСА_1 14 квітня 2000 року, на 1/2 якої претендує позивач, тому до спірних правовідносин слід застосовувати норми законодавства, що діяло на час придбання спірної квартири.

На час укладення Договору купівлі-продажу від 14 квітня 2000 року діяв Кодекс про шлюб та сім`ю України від 20.06.1969 року № 2006-VII, тому застосуванню підлягають саме норми Кодексу про шлюб та сім`ю України.

Згідно ст.22 Кодексу про шлюб та сім`ю України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного

заробітку.

Статтею 24 Кодексу про шлюб та сім`ю України, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Згідно ст. 28 Кодексу про шлюб та сім`ю Українив разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи

інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

З огляду на наведені положення діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, якщо воно набуте ними за час шлюбу, визнання ж такого майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка потребує доведення.

На підставі вищевикладеного, суд вважає необхідним поділити між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 квартиру, що придбана у період шлюбу та розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка зареєстрована за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 14 квітня 2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Максименко О.В, зареєстровано в реєстрі за № 1-861, таким чином:

- визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

- визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Щодо розподілу судових витрат суд приходить до наступних висновків.

Право на правову допомогу в Україні гарантовано статтею 59 Конституції України та статтею 15 ЦПК України.

За приписами статей 133, 137 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду відносяться до судових витрат.

Відповідно до статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться в пункті 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 № 10 Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК України.

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Відповідно до п 2. ч. 2 ст. 137 ЦПК України, розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Таким чином, підставою для стягнення коштів є реально понесені стороною витрати на виконання угоди, укладеної з адвокатом про надання правничої допомоги.

При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правничу допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

Оскільки, належних (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки тощо), які б підтвердили факт сплати позивачем послуг адвоката, квитанцій про сплату за послуги оцінювача, за послуги проведення експертизи позивачем суду надано не було, суд вважає, що факт понесення вказаних витрат є недоведеним. Також є недоведені понесені позивачем витрати на виклик свідків , оскільки допит свідків в судовому засідання не здійснювався.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення від 6 липня 2015 року у справі «Зайченко проти України»).

Отже, витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови в задоволенні вимоги про відшкодування таких витрат.

Тому, у задоволенні позовних вимог про стягнення витрат на проведення вартості майна, витрат на проведення судової експертизи, витрат на виклик свідків та інших осіб до суду, витрат на послуги адвоката позивачці необхідно відмовити за недоведеністю.

В силу ст. 141 ЦПК України судовий збір в розмірі 1 409 грн. 60 коп (щодо позовної вимоги про розірвання шлюбу в розмірі 704 грн. 80 коп. та щодо позовної вимоги про поділ майна в розмірі 704 грн. 80 коп.) підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

За таких обставин, суд керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 141, 259, 263-265, 268ЦПК України, т. 11, 22, 24, 28 29 КпШС, ст.ст. 110, 112 СК України,-

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя - задовольнити частково.

Шлюб, зареєстрований між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 01 грудня 1993 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Нікополю Нікопольського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 1373 - розірвати.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_1 залишити прізвище « ОСОБА_5 », ОСОБА_3 залишити прізвище « ОСОБА_6 ».

Поділити між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 квартиру, що придбана у період шлюбу та розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка зареєстрована за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 14 квітня 2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Максименко О.В, зареєстровано в реєстрі за № 1-861, таким чином:

- визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

- визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1 409 грн. 60 коп. (одна тисяча чотириста девять грн. 60 коп.).

В іншому відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду до або через Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 09.07.2019 року.

Суддя: О. В. Рунчева