Постанова

Іменем України

13 березня 2019 року

місто Київ

справа № 338/12193/16-ц

провадження № 61-18855св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Гулька Б. І., Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Усика Г. І.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідачі - Прокуратура Харківської області,

третя особа - слідчий Прокуратури Харківської області Осадчий О. В.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 листопада 2016 року у складі судді Подус Г. С. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 24 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Міненкової Н. О., Костенко Т. М., Кіпенка І. С.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

У липні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Прокуратури Харківської області, третя особа: слідчий Прокуратури Харківської області Осадчий О. В. про відшкодування шкоди у розмірі 328 860, 00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що у 2015 році ОСОБА_2 звернувся до Прокуратури Харківської області із заявою про вчинення кримінального правопорушення-злочину відносно нього. Однак заява не була внесена до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР). 10 грудня 2015 року Червонозаводський районний суд м. Харкова зобов'язав уповноважених осіб Прокуратури Харківської області внести відомості до ЄРДР. 21 грудня 2015 року Прокуратурою Харківської області внесено відомості до ЄРДР про кримінальне правопорушення за № 0001122 за частиною першою статті 365 Кримінального кодексу України. Кримінальне провадження прийнято до провадження слідчим Прокуратури Харківської області Осадчим О. В., який 25 грудня 2015 року прийняв постанову про відмову у визнанні ОСОБА_2 потерпілим, а 28 квітня 2016 року прийняв постанову про закриття кримінального провадження № 0001122. Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 16 травня 2016 року задоволено скаргу ОСОБА_2, скасовано постанову про закриття кримінального провадження. 22 липня 2016 року слідчий Осадчий А. В. вдруге прийняв постанову про закриття кримінального провадження № 0001122. Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 25 липня 2016 року задоволено скаргу ОСОБА_2, скасовано постанову про закриття провадження від 22 липня 2016 року, але слідчий Осадчий А.В. продовжує неправомірну бездіяльність, та, на думку позивача, лише імітує досудове слідство, чим завдає йому моральну шкоду.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 листопада 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що реалізація ОСОБА_2 процесуального права на оскарження рішень, дій, бездіяльності слідчого під час досудового розслідування, не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди. Сам лише факт неприйняття слідчим процесуального рішення не свідчить про завдання особі шкоди та про наявність підстав для її відшкодування, оскільки для наявності зобов'язання з відшкодування шкоди відповідно до статей 1166, 1176 ЦК України необхідна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу, наявність шкоди, протиправність дій її заподіювача та причинний зв'язок між його діями та шкодою, які підлягають доказуванню на загальних підставах та є обов'язком позивача (статті 10, 60 ЦПК України, в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року). Доказів завдання йому моральної шкоди позивач не надав.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 24 лютого 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду обґрунтовувалась тим, що процесуальні рішення слідчого, на які посилався позивач та які розцінені ним як бездіяльність, інше визначення слідчим обсягу і характеру дії при перевірці заяви про скоєння злочину є предметом оскарження відповідно до правил статті 303 КПК України, в якій передбачено механізм реалізації прав особи на контроль в порядку кримінального судочинства за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій органу досудового розслідування. Ухвали слідчих суддів Червонозаводського районного суду м. Харкова про часткове задоволення скарг ОСОБА_2 на постанови слідчого свідчать про реалізацію ним передбаченого КПК України права на оскарження процесуальних рішень слідчого, прокурора і не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності у розумінні статті 1176 ЦК України, як помилково вважає заявник, акцентуючи свої доводи на власному визначенні змісту частини 6 статті 1176 ЦК України. Апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що позивачем не надано достатніх та допустимих доказів на підтвердження доводів про заподіяння йому працівниками прокуратури Харківської області моральної шкоди, що передбачено частиною другою статті 23 ЦК України, полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У березні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, просив скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не застосували до спірних правовідносин частину першу статті 1167, статтю 1172, частину шосту статті 1176 ЦК України, здійснивши виключно формальне посилання на ці норми, що мало наслідком ухвалення помилкових рішень. Також, на переконання заявника, суди безпідставно не застосували прецедентну практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Прокуратура Харківської області подала відзив на касаційну скаргу, в якому зазначила, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними та обґрунтованими. З аналізу норм статті 20 Закону України «Про прокуратуру», статей 1167, 1172-1174, 1176 ЦК України випливає, що суб'єктом відповідальності у спірних правовідносинах є саме держава, а не Прокуратура Харківської області. Прийняття процесуальних рішень слідчим (прокурором), оскарження їх ОСОБА_2 до суду у порядку статей 303-307 КПК України, скасування судом окремих з них не може свідчити про порушення прав та спричинення позивачу шкоди. Будь-яких обмежень свобод або прав ОСОБА_2 при проведенні досудового розслідування не допущено, докази спричинення йому будь-якої шкоди відсутні, зокрема, відсутні докази погіршення стану його здоров'я, звичайного укладу життя унаслідок діянь саме працівників прокуратури Харківської області.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХКАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, а ухвалою від 09 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у травні 2018 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України 2004 року, відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив висновки, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами встановлено, що у 2015 році ОСОБА_2 звернувся до Прокуратури Харківської області із заявою про вчинення кримінального правопорушення відносно нього.

Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 10 грудня 2015 року зобов'язано уповноважених осіб Прокуратури Харківської області внести відомості за згаданою заявою до ЄРДР.

21 грудня 2015 року прокуратурою Харківської області внесено відомості до ЄРДР про кримінальне правопорушення за №0001122 за частиною першою статті 365 КК України.

Кримінальне провадження прийнято до провадження слідчим Прокуратури Харківської області Осадчим О. В., який 25 грудня 2015 року ухвалив постанову про відмову у визнанні ОСОБА_2 потерпілим, а 28 квітня 2016 року - постанову про закриття кримінального провадження № 0001122.

Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 16 травня 2016 року задоволено скаргу ОСОБА_2, скасовано постанову про закриття кримінального провадження.

22 липня 2016 року слідчий Осадчий А. В. вдруге прийняв постанову про закриття згаданого кримінального провадження № 0001122.

Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 25 липня 2016 року задоволено скаргу ОСОБА_2, скасовано постанову про закриття провадження від 22 липня 2016 року.

На переконання позивача, слідчий Осадчий О. В. продовжує неправомірну бездіяльність, та лише імітує ведення досудове слідство, чим спричиняє йому моральну шкоду.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Позивач пов'язував завдання йому моральних страждань із неналежним здійсненням органом досудового слідства в особі слідчого Прокуратури Харківської області Осадчого О. В. розслідування кримінального провадження № 0001122.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема й органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб'єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких передбачений частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами підлягають застосуванню правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органами державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду визначені статтею 1167 ЦК України, за змістом якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

У частині другій статті 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом.

За приписами частини першої 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (частина друга статті 1176 ЦК України)

Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.

Враховуючи те, що у цій справі відсутні підстави для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, то до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення частини шостої статті 1176 ЦК України.

За приписами частини шостої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

У статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи згаданих органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.

Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб'єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як зазначені органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, АвтономнуРеспубліку Крим або орган місцевого самоврядування.

При цьому з урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16, статей 21, 1173 та 1174 ЦК України шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання зазначених рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними.

Верховний Суд погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що позивачем не надано достатніх та допустимих доказів на підтвердження наявності завданої йому моральної шкоди, протиправності діяння її заподіювача (визнання незаконними дій), наявності причинного зв'язку між завданою шкодою і протиправними діяннями слідчого прокуратури Харківської області Осадчого О. В. під час досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0001122, а відтак обґрунтованим є висновок судів про відсутність правових підстав для задоволення вимог позову.

Реалізація особою її права на оскарження рішення, дії чи бездіяльності слідчого або прокурора під час досудового розслідування у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законом у разі задоволення таких скарг, за висновком Верховного Суду, становить достатньо справедливу сатисфакцію з відшкодування шкоди, яку зазнав позивач. Цей висновок узгоджується з рішеннями Європейського суду з прав людини від 25 липня 2001 року у справі «Перна проти Італії» та від 09 лютого 2007 року «Білуха проти України», де встановлено, що визнання судом порушення саме по собі становить достатньо справедливу сатисфакцію за шкоду, завдану особі.

Щодо застосування положень статті 1172 ЦК України

Верховний Суд враховує, що зазначення позивачем конкретної правової норми, наведеної особою на обґрунтування позову, не є визначальним для суду при вирішенні питання про те, яким законом необхідно керуватися під час вирішення спору, поряд із цим не може погодитись із позицією судів першої та апеляційної інстанцій про те, що до спірних правовідносин застосовуються положення статті 1172 ЦК України.

Згідно із частиною першою статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

У зазначеній нормі встановлюються загальні правила відшкодування юридичною або фізичною особою потерпілій стороні шкоди, завданої їхнім працівником або іншою особою під час виконання трудових обов'язків.

Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов'язків необхідно розуміти виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою, або завдано невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами, протягом усього робочого дня.

Для покладення на юридичну або фізичну особу відповідальності за статтею 1172 ЦК України необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника, шкода, завдана потерпілій стороні, причинний зв'язок між протиправною поведінкою працівника і завданою шкодою, вина працівника), так і спеціальних умов, які обов'язково необхідно враховувати. Це обставини, за наявності яких шкода була завдана, хоча сама шкода в цих зобов'язаннях і не набуває будь-яких особливостей. До таких обставин частина перша зазначеної норми відносить виконання трудових обов'язків працівником. У разі завдання шкоди працівником діями, що за своїм змістом не випливають з виконання ним трудових (службових) обов'язків, не виникає відповідальності юридичної або фізичної особи за шкоду, спричинену цим працівником. Він повинен сам відшкодувати цю шкоду на загальних підставах деліктної відповідальності (стаття 1166 ЦК України).

Під час розгляду справи суди першої та апеляційної інстанцій послалися на положення статті 1172 ЦК України, тобто вважали встановленим те, що правовідносини сторін виникли з підстав відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу неправомірними діями та бездіяльністю слідчого Прокуратури Харківської області як працівником під час виконання ним своїх трудових обов'язків.

Суди, вирішуючи спір, не врахували зазначених норм матеріального права, дійшли взаємовиключних висновків про одночасне застосування до спірних правовідносин положень статей 1172 та 1176 ЦК України та залишили поза увагою, що зазначені норми матеріального права регулюють різні підстави, умови, порядок відповідальності за завдану моральну шкоду та коло суб'єктів, на яких покладається така відповідальність.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові

від 22 червня 2017 року у справі № 6-501цс17, підстав відступити від якого Верховним Судом не встановлено.

Висновки за наслідком розгляду касаційної скарги

За приписами пунктів 1, 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

За змістом статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Згідно із частинами першою та четвертою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Під час вирішення спору по суті суди зробили законний та обґрунтований висновок про те, що позов не підлягає задоволенню, поряд із цим помилково зазначили, що спірні правовідносини регулюються положенням статті 1172 ЦК України, а тому судові рішення підлягають зміні шляхом виключення з їх мотивувальних частин посилання на статтю 1172 ЦК України.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 24 лютого 2017 року змінити, виключивши з їх мотивувальних частин посилання на положення статті 1172 ЦК України як на правову підставу вирішення спору.

В іншій частині рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 24 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді Б. І. Гулько

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

Г. І. Усик