МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 490/2610/18 Категорія 55
Провадження № 22-ц/812/551/19
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2019 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого Темнікової В.І.,

суддів Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання Андрієнко Л.Д.,

за участю позивачки ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного підприємства (далі ПП) «Вікінг-Дено-Плюс» на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 30 січня 2019 року, постановлене під головуванням судді Гуденко О.А. в приміщенні суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ПП «Вікінг-Дено-Плюс» про стягнення заробітної плати та компенсацію моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А :

В квітні 2018 року позивачка звернулась до суду з позовом, який в подальшому уточнила та в якому посилалась на те, що 09 вересня 2017 року вона уклала договір № 080917/1-к з ПП «Вікінг-Дено-Плюс». Відповідно до умов договору, вона взяла на себе зобов'язання здійснювати охорону об'єктів. Фактично умови договору мають ознаки трудової угоди. Відповідно до досягнутих домовленостей відповідач зобов'язувався сплатити за виконану роботу, пов'язану з охороною об'єкту, а саме: TOB «Баштанська птахофабрика» за адресою м. Баштанка, вул. Заводська 2 грошові кошти у сумі 4500 грн. за відпрацьований місяць. Того ж числа вона приступила до роботи та розпочала виконувати умови укладеного трудового договору. Відпрацювала 32 робочих дня по 16 годин щодня, тобто до 10.10.2017 року, однак, роботодавець не розрахувався з нею, обіцявши розрахуватися протягом тижня, однак до теперішнього часу свої зобов'язання не виконав. Під час останньої розмови з роботодавцем в грудні 2017 року, відповідач повідомив, що не має наміру виплачувати кошти, оскільки вона офіційно в штаті підприємства не перебувала. Про те, що вона дійсно працювала на вищевказаному підприємстві можуть підтвердити свідки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 За таких обставин вважала, що з відповідача підлягає стягненню заробітна плата за відпрацьований період у розмірі 4800 грн. Також, позивачка зазначала, що з вини роботодавця були порушені гарантовані Конституцією та законодавством про працю її права на своєчасну оплату праці та своєчасне отримання належних до виплати сум в день звільнення, що призвело її до душевних страждань, так як заробітна плата являлась єдиним джерелом існування. Вона була вимушена вживати додаткових зусиль для організації свого життя та членів сім'ї. Відсутність засобів для проживання та задоволення своїх щоденних потреб, спричинило їй моральні страждання. Тому, з урахуванням вимог розумності та справедливості, враховуючи характер порушення прав позивачки та глибину душевних страждань, вважала, що з відповідача на її користь підлягає стягненню моральна шкода у розмірі 500 грн. На підставі викладеного, позивачка просила суд визнати договір № 080917/1-к, укладений 09.09.2017 року між нею - ОСОБА_1 та ПП «Віюнг-Дено-Плюс», трудовим договором, а також стягнути з ПП «Вікінг-Дено-Плюс» на її користь заробітну плату у розмірі 4800 грн. та моральну шкоду у розмірі 500 грн.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 30 січня 2019 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ПП «Вікінг-Дено-Плюс» про визнання договору трудовим, а також в задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди відмовлено. Позовні вимоги ОСОБА_1 до ПП «Вікінг-Дено-Плюс» про стягнення заборгованості задоволено частково. Стягнуто на користь ОСОБА_1 з ПП «Вікінг-Дено-Плюс» заборгованість у розмірі 3453,45 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись з зазначеним рішенням, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить постановити ухвалу про скасування рішення суду та закриття провадження у справі, посилаючись на необєктивність та необґрунтованість рішення суду, постановленого з порушенням норм матеріального та процесуального права.

У попередньому судовому засіданні представник ПП «Вікінг-Дено-Плюс» ОСОБА_5 підтримав доводи апеляційної скарги, надавши пояснення аналогічні змісту апеляційної скарги, просив її задовольнити. Також пояснив, що усно сторони угоди домовились, що оплата за договором буде становити 500грн., а якщо позивачка отримає освіту охоронника - то відповідно до договору про тарифікацію до договору № 080917/1-к від 08.09.2017 року.

Позивачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 не визнали доводи апеляційної скарги, просили її відхилити, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні ( ст.263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).

Рішення суду зазначеним вимогам закону в повній мірі не відповідає.

Так, судом було встановлено, що 09 вересня 2017 року між ОСОБА_1 та Приватним підприємством «Вікінг-Дено-Плюс» був укладений цивільно-правовий договір № 080917/1-к для надання послуг охорони об'єктів на строк дії з 08 вересня по 20 жовтня 2017 року.

Згідно з п.1.1 Договору в порядку та на умовах, визначених цим Договором, Замовник доручає, Виконавець бере на себе зобовязання в строк договору виконувати такі послуги: нагляд за обєктом, що охороняється, контроль вносу/виносу (ввозу/вивозу) товарно-матеріальних цінностей (ТМЦ), патрулювання території обєкту, перевірка цілісності обєкта та наявності замків та інших замикальних пристроїв на приміщеннях з ТМЦ, здійснення контрольно - пропускного режиму, контролювання навантаження/ розвантаження та рух ТМЦ на території, пломбування складських приміщень, цистерн, банків, контейнерів, дбайливе та уважне ведення обєктових журналів, затримання, порушників які посягнули на матеріальні цінності обєкту, застосування заходів для відбиття нападу шляхом застосування службового собаки, зброї та інших спеціальних засобів індивідуального захисту та активної оборони.

Відповідно до п. 2.1 Договору замовник по закінченню надання послуг, на підставі підписання акту виконаних робіт зобов'язався здійснити оплату послуг (робіт) згідно суми, вказаної в акті виконаних робіт, виконавцю у термін не пізніше 20 банківських днів з дня прийняття замовником наданих послуг (робіт) по акту виконаних робіт за умови повернення усіх ТМЦ отриманих у замовника.

Із пункту 2.2 Договору вбачається, що із суми винагороди виконавця, згідно чинного законодавства, замовник, який є податковим агентом по відношенню до нарахованого доходу виконавцю, зобовязаний утримати: військовій збір 1,5% і податок з доходів фізичних осіб в розмірі 18%. Також на суму винагороди виконавця згідно з чинним законодавцем замовник нараховує та сплачує єдиний соціальний внесок до Пенсійного фонду у розмірі 22%.

Крім того, умовами договору (розділ 3) передбачено матеріальну відповідальність виконавця та замовника - за невиконання або неналежне виконання покладених на нього зобов'язань по оплаті виконаних за договором робіт. Передбачено випадки та розмір нарахування штрафів за неналежне виконання обовязків (надання послуг): у разі претензій з боку третіх осіб за наслідком роботи, псування майна та матеріалів, понесення замовником збитків внаслідок роботи виконавця, знаходження на робочому місці або у момент виконання роботи в стані сп'яніння, у разі викриття крадіжки виконавцем особисто або у змові - з відшкодуванням збитків та припинення договору без подальшої оплати за надані послуги.

Згідно п.4 Договору - договір може бути розірвано за згодою сторін, у разі порушення зобов'язань однією зі сторін зобов'язання інша сторона має право розірвати договір в односторонньому порядку. В разі односторонньої відмови виконавця від зобов'язань за договором - замовник звільняється від виконання своїх зобов'язань за договором та відповідальності за невиконання своїх зобов'язань не несе.

Позивачка наполягала на тому, що вказаний договір містить ознаки трудового, оскільки предметом договору про надання послуг є виконання роботи охоронця, без визначення конкретного виду послуг, що надавались позивачкою, як охоронцем, та кінцевого результату таких послуг, що підтверджується копією договору про надання послуг. Також позивачка зазначала, що вона відпрацювала 32 дні.

Проте, в договорі, укладеному між сторонами, зазначено, що виконавець виконує роботу на свій ризик, самостійно організовує виконання роботи та не підпадає під дію трудового розпорядку, не має права на отримання допомоги по соціальному страхуванню, не сплачує страхові внески на загальнообов'язкові державні соціальне страхування у звязку з втратою працездатності та на випадок безробіття. Оплата праці здійснюється на підставі акту - виконаних робіт, який підписується обома сторонами.

Також судом встановлено, що Центральним об'єднаним УПФУ м. Миколаєва прийнято рішення від 08.12.2017 року № 8517 про те, що у ОСОБА_1М, утворилася переплата з надміру виплаченої пенсії за період з 01.10.2017 року по 31.12.2017 року внаслідок несвоєчасного повідомлення про працевлаштування до ПП «Вікінг-Дено-плюс», оскільки згідно індивідуальних відомостей ПФУ про застраховану особу пенсіонера ОСОБА_1, ПП «Вікінг-Дено-Плюс» вніс відомості про неї, як про застраховану особу в 2017 році. Проте доказів того, що відповідач надавав до контролюючих органів відповідні довідки про доходи, в яких зазначено, що ОСОБА_1 є працевлаштованою за трудовою угодою, а не за цивільно-правовою угодою, суду надано не було.

Проаналізувавши дані обставини у їх сукупності та врахувавши положення ч. 1 ст. 327, ст. 626, ч.1 ст. 628, ч.1 ст. 901, ч.1 ст. 903, ст. 905, ст.906 ЦК України, ст. 43 Конституції України, ст. 21 КЗпП України, суд дійшов висновку, що з укладеного між позивачем та відповідачем договору від 09.09.2017 року не вбачається, що позивачка виконувала трудові функції, а не надавала послуги відповідно до договору. Цей договір не містить жодних ознак трудового договору. Тому суд вважав, що позовні вимоги ОСОБА_1 щодо визнання договору № 080917/1-к, укладеного 09 вересня 2017 року між ОСОБА_1 та ПП «Вікінг-Дено-Плюс», трудовим - є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Приймаючи рішення стосовно вимог про стягнення з відповідача заробітної плати в розмірі 4800 грн., суд виходив з того, що фактично, заявляючи вказані вимоги, позивачка посилається на те, що їй неправомірно не була виплачена відповідачем грошова винагорода за ту роботу (надані послуги), яку вона виконувала на замовлення відповідача протягом вересня - жовтня 2017 року за виконання обов'язків охоронця на ТОВ «Баштанська птахофабрика». Оскільки за своїм змістом укладений договір був цивільно-правовим з наведених вище підстав, то оплата за надані послуги позивачці повинна була проводитися на підставі актів виконаних робіт.

В матеріалах справи міститься копія акту виконаних робіт № 2 від 09.10.2017 року до договору № 080917/1-к від 08.09.2017 року, з якого вбачається, що ОСОБА_1 (виконавець) та ПП «Вікінг-Дено-плюс» (замовник) склали цей акт про те, що послуги (роботи), передбачені вказаним договором, виконавцем не були виконані , а замовником не прийняті. Однак, враховуючи обсяг та якість наданих послуг сторони дійшли згоди, що винагорода виконавця склала 210 грн. - із урахуванням ПДФО, ЄСВ та воєнного збору. Сторони взаємних претензій одна до одної не мають. Акт підписаний обома сторонами.

Із відомості на виплату грошей № НЗП-000031 за жовтень 2017 року ПП «Вікніг-Дено-Плюс» вбачається, що позивачка отримала 169,05 грн.

Згідно договору № 16 про надання послуг з охорони від 01 травня 2017 року, укладеного між ПП «Вікінг-Дено-Плюс» та ТОВ «Баштанська птахофабрика», ПП «Вікінг-Дено-Плюс» взяло на себе зобовязання по забезпеченню порядку та охорони матеріальних цінностей на об'єкті ТОВ «Баштанська птахофабрика» в Миколаївській області, м. Баштанка, вул. Заводська, 2. При цьому виконавець ( відповідач) зобов'язується здійснювати охорону об'єкта, а замовник зобов'язується своєчасно проводити оплату послуг з розрахунку 38400 грн. Строк дії договору до 30 вересня 2017 року.

Прийняті були судом до уваги також пояснення свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_4, які також укладали подібні договори з відповідачем у період вересня -жовтня 2017 року та пояснили, що ОСОБА_1 перебувала на Баштанській птахофабриці у вересні та на початку жовтня і виконувала обов'язки з охорони об'єкта.

Проаналізувавши дані обставини, суд дійшов висновку, що позивачка працювала на фабриці за цивільно-правовим договором нетривалий час, проте щоденно виконувала функції охоронця та виконувала завдання, покладені на неї відповідачем згідно умов оспорюваного договору, та договору про надання послуг з охорони, укладеного між відповідачем та ПАТ «Баштанська птахофабрика» від 01.05.2017 року.

Вимога щодо стягнення заборгованості по заробітній платі не знайшла свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки позивач надавала послуги відповідачу за договорами, оплата, за якими проводилася згідно актів приймання-передачі виконаних робіт.

Хоча умовами договору взагалі не передбачено розмір оплати за договором, проте чітко встановлено обов'язок замовника (п.2.1 договору) по закінченню надання послуг на підставі акту виконаних робіт здійснити оплату послуг згідно суми, вказаної в акті виконаних робіт.

Підстави несплати наданих послуг також чітко визначені в розділі 3 Договору - а саме у разі нанесення збитків замовнику, односторонньої відмови виконавця від зобов'язань за договором. При цьому також передбачена відповідальність замовника за невиконання або неналежне виконання покладених на нього зобов'язань по оплаті виконаних за договором робіт відповідно до чинного законодавства.

Виходячи зі складеного відповідачем акту виконаних робіт № 2 від 09.10.2017 року до договору № 080917/1-к від 08 вересня 2017 року, враховуючи обсяги та якість наданих послуг сторони дійшли згоди, що винагорода виконавця склала 210 грн., оскільки послуги за договором виконавцем були не виконані та замовником не прийняті.

Однак, з пояснень позивачки та показів свідків, допитаних в судовому засіданні, вбачається, що позивачка фактично повний місяць перебувала на визначеному замовником місці - на ТОВ «Баштанська птахофабрика» у м. Баштанка на території фабрики та виконувала щодня обовязки охоронця. Жодних доказів на підтвердження того, що обов'язки за договором ОСОБА_1 не виконані, що відбувалася одностороння відмова від виконання договору з боку замовника чи про завдані її діями збитки замовнику - відповідачем не надано і на такі він не посилався.

Тому суд дійшов висновку, що замовником ПП «Вікінг-Дено-Плюс» безпідставно та необґрунтовано неналежним чином виконані обовязки по оплаті виконаних за Договором робіт виконавця, що є підставою для покладення на нього обов'язків щодо виконання умов договору за п. 2.1.

За такого, оскільки жодних доказів на спростування визначеного зі слів позивачки за домовленістю сторін розміру оплати за надані послуги у розмірі 4500 грн. відповідачем не надано, суд вважав за можливе, виходячи з принципів розумності та справедливості, добросовісності та обовязковості виконання договору, враховуючи принцип верховенства права, права на справедливий захист порушених прав судом, положення ст. 5 ЦПК України, задовольнити вимоги про стягнення з відповідача на користь позивачки несплаченої оплати за виконані роботи/надані послуги, виходячи з даної суми.

Тобто, суд виходив з того, що позивачкою виконане своє зобовязання за договором з надання відповідачу послуг з охорони в період з 08.09.2017 року по 09.10.2017 року загальною вартістю 4500 грн., а відповідно до акту про надання послуг сплачено 210 грн., з якого вже вирахувані обовязкові податки та збори, отже залишок складає 4290 грн.

При визначенні суми заборгованості відповідача перед позивачем суд враховував умови договору, а саме п.2.2. щодо необхідності утримання відповідачем із винагороди позивача та сплати податків до бюджету.

За вирахуванням податків сума винагороди позивачки за спірний період становить: 4290,00 грн. 772,20 грн. 64,35 грн. = 3453,45 грн.

На підставі вищенаведеного суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову в сумі 3453,45 грн.

Крім того судом прийнято рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, оскільки позивачкою жодним чином не конкретизовано, в чому саме полягала моральна шкода, крім того, умови укладеного між сторонами договору взагалі не передбачають такого виду відповідальності, як відшкодування моральної шкоди у випадку порушення умов договору.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання укладеної між сторонами угоди трудовим договором та стягнення моральної шкоди ніким із учасників процесу в установленому законом порядку не оскаржене. Згідно п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року „Про практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується. Тому рішення суду в цій частині апеляційним судом не переглядається взагалі.

Що стосується висновків суду, зроблених в тексті рішення, стосовно стягнення з відповідача на користь позивачки оплати за виконані роботи за договором № 080917/1-к від 09 вересня 2017 року саме в сумі 3453,45 грн., то з ними погодитися не можна, виходячи з наступного.

Так, судом встановлено, що даний договір є цивільно-правовим, а не трудовим. Даний висновок суду позивачкою не оспорений в установленому законом порядку. В суді апеляційної інстанції вона підтвердила, що погоджується з тим, що між сторонами була укладена цивільно-правова угода та не бажає оскаржувати рішення в цій частині. Пояснила, що вже після відпрацювання нею у м. Баштанка на території птахофабрики за цією угодою мало вирішуватися питання про її працевлаштування в м. Миколаєві.

За такого при визначенні необхідності стягнення на користь позивачки сум за даним договором, слід виходити з положень законодавства про цивільно правові угоди.

У цивільно-правових відносинах діє принцип свободи договору, тобто сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 327 ЦК України).

Статтею 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

В ч. 1 ст. 903 ЦК України чітко вказано, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Характерною відмінністю трудового та цивільно - правового договорів є те, що в цивільно-правових договорах має місце рівність сторін і за цивільно-правовим договором оплачується не процес праці, а його результат. Він визначається після закінчення роботи та оформляється актами здавання-приймання виконаних робіт (послуг), на підставі яких здійснюється їх оплата. Особа, що виконує роботу на підставі такого договору, на відміну від працівника, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, вона сама організовує свою роботу і виконує її на власний ризик. Тобто, за цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається поза його межами, а метою договору є отримання певного матеріального результату. Отже, за цивільно - правовим договором, в даному випадку договором надання послуг, оплачується готовий результат наданої виконавцем послуги.

На відміну від трудового договору, розмір винагороди за виконану роботу (надану послугу) визначається у договорі (підряду чи про надання послуг). При цьому розмір винагороди не залежить від розміру мінімальної заробітної плати. Строк оплати також зазначається у договорі.

Відповідно до п. 2.1 укладеного між сторонами договору № 080917/1-к від 09.09.2017р. замовник по закінченню надання послуг, на підставі підписання акту виконаних робіт зобов'язався здійснити оплату послуг (робіт) згідно суми, вказаної в акті виконаних робіт, виконавцю у термін не пізніше 20 банківських днів з дня прийняття замовником наданих послуг (робіт) по акту виконаних робіт за умови повернення усіх ТМЦ отриманих у замовника.

Із пункту 2.2 даного договору вбачається, що із суми винагороди виконавця, згідно чинного законодавства, замовник, який є податковим агентом по відношенню до нарахованого доходу виконавцю, зобовязаний утримати: військовій збір 1,5% і податок з доходів фізичних осіб в розмірі 18%. Також на суму винагороди виконавця згідно з чинним законодавцем замовник нараховує та сплачує єдиний соціальний внесок до Пенсійного фонду у розмірі 22%.

По закінченню надання послуг сторони склали акт виконаних робіт № 2 від 09.10.2017 року до договору № 080917/1-к від 08.09.2017 року, з якому зазначили, що не зважаючи на те, що послуги (роботи) передбачені вказаним договором виконавцем не були виконані, а замовником не були прийняті, сторони все ж дійшли згоди, що, враховуючи обсяг та якість наданих послуг, винагорода виконавця склала 210 грн. - із урахуванням ПДФО, ЄСВ та воєнного збору. Даний акт підписано сторонами.

Системний аналіз даного акту свідчить про те, що позивачкою все ж таки надавалися послуги за укладеним між сторонами договором. Те, що відповідач погодився на часткову оплату наданих позивачкою послуг за договором свідчить про те, що позивачка приступила до виконання робіт за договором, що спростовує ствердження відповідача про відмову позивачки в односторонньому порядку від виконання зобовязань за договором. При цьому відповідачем не оспорюється факт того, що позивачка фактично повний місяць перебувала на визначеному замовником місці - на ТОВ «Баштанська птахофабрика» у м. Баштанка на території фабрики та виконувала щодня обовязки охоронця. Жодних доказів на спростування цієї інформації відповідачем надано не було. Більш того, відповідач в апеляційній скарзі посилається на те, що позивачка недопрацювала 10 днів та самостійно припинила надавати послуги за договором, що також опосередковано підтверджує пояснення позивачки, що вона відпрацювала згідно договору 32 дні. Фактично відповідачем оспорюється якість та обєм наданої позивачкою послуги за договором.

За такого посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що він як замовник звільняється від виконання зобовязань за договором та не несе відповідальності за невиконання своїх зобовязань через те, що позивач, як виконавець, в односторонньому порядку відмовилася від зобовязань за договором, є необґрунтованими.

Проте, визначаючи розмір оплати за надані послуги за спірним договором, суд не в повній мірі врахував те, що за цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається поза його межами, отже оплачується не процес праці, а його результат, який визначається після закінчення роботи та оформляється актами здавання-приймання виконаних робіт (послуг), на підставі яких здійснюється їх оплата.

Як вбачається з тексту спірного договору, а саме п.1.1 договору, сторони погодили, що замовник доручає, а виконавець бере на себе зобовязання в строк договору виконувати такі послуги: нагляд за обєктом, що охороняється, контроль вносу/виносу (ввозу/вивозу) товарно-матеріальних цінностей (ТМЦ), патрулювання території обєкту, перевірка цілісності обєкта та наявності замків та інших замикальних пристроїв на приміщеннях з ТМЦ, здійснення контрольно - пропускного режиму, контролювання навантаження/ розвантаження та рух ТМЦ на території, пломбування складських приміщень, цистерн, банків, контейнерів, дбайливе та уважне ведення обєктових журналів, затримання, порушників які посягнули на матеріальні цінності обєкту, застосування заходів для відбиття нападу шляхом застосування службового собаки, зброї та інших спеціальних засобів індивідуального захисту та активної оборони.

Пунктом 2.1 цивільно-правового договору від 09.09.2017р. передбачено, що замовник по закінченню надання послуг здійснює оплату послуг(робіт) на підставі акту виконаних робіт згідно суми, вказаної в акті виконаних робіт у термін не пізніше 20 банківських днів з дня прийняття замовником послуг(робіт) по акту виконаних робіт за умови повернення усіх товаро-матеріальних цінностей отриманих у замовника.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції представник відповідача визнав, що сторони під час укладення цивільно - правової угоди усно домовилися, що оплата праці за угодою буде становити 500 грн., а якщо позивачка отримає освіту охоронника то відповідно до договору про тарифікацію до договору № 080917/1-к від 08.09.2017 року.

Закон України «Про охоронну діяльність» та Ліцензійні умови провадження охоронної діяльності, затверджені постановою КМУ № 960 від 18 листопада 2015р., передбачають необхідність проходження особами, які бажають виконувати обовязки охоронників та охоронців, відповідного навчання або професійної підготовки та надання при працевлаштуванні документу, що підтверджує набуття кваліфікації.

Позивачка не мала належної освіти охоронника на час укладення угоди та не пройшли відповідне навчання або професійну підготовку під час виконання умов укладеної між сторонами угоди.

Проаналізувавши дані обставини, колегія дійшла висновку, що при визначенні суми винагороди, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки за спірною угодою слід виходити з 500грн., оскільки згідно ч.1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню.

По закінченню надання послуг сторони склали акт виконаних робіт № 2 від 09.10.2017 року до договору № 080917/1-к від 08.09.2017 року, з якому зазначили, що не зважаючи на те, що послуги (роботи) передбачені вказаним договором виконавцем не були виконані, а замовником не були прийняті, сторони все ж дійшли згоди, що враховуючи обсяг та якість наданих послуг, винагорода виконавця склала 210 грн. - із урахуванням ПДФО, ЄСВ та воєнного збору.

Не зважаючи на те, що даний акт підписаний сторонами, позивачка заперечує той факт, що нею не були виконані, передбачені договором умови надання послуг, а відповідачем не надано належних та допустимих доказів неналежного виконання позивачкою умов договору.

За таких обставин з урахуванням того, що в тексті укладеної між сторонами угоди не зазначено який саме конкретний результат роботи повинен передати виконавець замовнику, не визначено кількісних і якісних характеристик послуг, які повинні бути надані замовником, а також не встановлено обсяг виконуваної роботи у вигляді конкретних фізичних величин, які підлягають вимірюванню; того, що в акті виконаних робіт також чітко не зазначено який обсяг послуг та якої якості було виконано позивачкою; а також з урахуванням не надання відповідачем належних та допустимих доказів неналежного виконання позивачкою умов договору, колегія суддів вважає необхідним виходити з того, що позивачкою було виконано умови укладеної між сторонами угоди, оскільки відповідачем в порушення вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України, яка передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, не було надано належних та допустимих доказів неякісного виконання позивачкою умов спірної угоди.

Із відомості на виплату грошей № НЗП-000031 за жовтень 2017 року ПП «Вікніг-Дено-Плюс» вбачається, що позивачка отримала 169,05 грн., тобто суму визначену в акті виконаних робіт № 2 від 09.10.2017 року ( 210 грн.) за мінусом обовязкових зборів і платежів, передбачених п.2.2 договору.

Отже, сума, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки за спірною угодою становить 290 грн. (без врахування сум податків та інших обовязкових платежів, передбачених п.2.2 договору), виходячи з наступного розрахунку: 500грн.( визнана представником відповідача сума винагороди за договором) 210грн.( сума, яка вже виплачена позивачці за мінусом обовязкових податків та зборів) = 290 грн.

При цьому колегія суддів враховує те, що позивачкою не надано достатньої кількості безспірних доказів того, що сторонами винагороду за надані за договором послуги(роботу) було погоджено у розмірі 4500грн.

Як убачається з тексту оголошення в газеті «Маклер», відповідач запрошував на роботу охоронників з оплатою 4500грн. Проте дані пропозиції, як пояснив в суді представник відповідача стосувалися укладення з працівниками саме трудових договорів.

З позивачкою ж, як встановив суд першої інстанції, був укладений не трудовий, а цивільно-правовий договір, в якому сторони, використавши надану їм законом свободу у визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, на власний розсуд погодили винагороду за надані послуги та порядок її виплати, а не заробітну плату. Не було передбачено в укладеній між сторонами угоді також інші умови працевлаштування, зазначені в оголошенні в газеті.

Договір відповідно до положень ч.1 ст. 629 ЦК України є обов'язковим для виконання сторонами у погодженому сторонами вигляді у тому числі і стосовно розміру винагороди та порядку її виплати.

Тому оголошення в газеті «Маклер» не є належним та допустимим доказом того, що сторонами було погоджено винагороду за укладеним між ними цивільно-правовим договором саме у розмірі 4500грн.

Із пояснень свідка ОСОБА_4 вбачається, що вона також працювала у відповідача в період, починаючи з 03 жовтня 2017р. та виконувала обовязки охоронця на ТОВ «Баштанська птахофабрика» у м. Баштанка на території фабрики. Вона підтвердила, що також читала оголошення в газеті, але з нею також був укладений не трудовий, а цивільно-правовий договір, в якому було викладено такі з умови оплати, як і в договорі, укладеному між сторонами у справі. Усно їй працівник відповідача обіцяв, що фактично винагорода буде 4500грн. або не менше мінімальної зарплати, проте в договорі про це зазначено не було. З позивачкою вона не обговорювала розмір оплати, який був запропонований позивачці відповідачем, так як вважала, що всім визначені однакові умови праці та оплати за неї.

Отже, пояснення даного свідка також не є належним доказом погодження винагороди саме у розмірі 4500грн. за цивільно-правовим договором, укладеним саме між позивачкою з відповідачем.

Із пояснень свідка ОСОБА_6, який був допитаний в суді першої інстанції, вбачається, що він працював у відповідача з 03 по 31 січня 2017р., тобто у інший період часу. Нічого про працевлаштування позивачки він не знає.

Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З урахуванням викладеного, суд помилково дійшов висновку, що при визначенні винагороди за спірним договором слід виходити з винагороди у розмірі 4500грн.

Необґрунтованими є також вимоги позивачки про стягнення з відповідача на її користь 4800 грн. у якості заробітної плати, так як судом першої інстанції встановлено, що укладений між сторонами договір не є трудовим і рішення в цій частині ніким із учасників процесу в установленому законом порядку не оскаржене.

Суд даним обставинам належної правової оцінки не надав і помилково дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивачки винагороди за цивільно-правовим договором № 080917/1-к від 09.09.2017р. у розмірі 3453,45 грн., а тому рішення суду в цій частині слід змінити, зменшивши суму стягнутої з відповідача на користь позивачки заборгованості з 3453,45 грн. до 290 грн., зазначивши, що дана сума визначена без врахування сум податків та інших обовязкових платежів, передбачених п.2.2 договору.

Згідно ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення чи ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позовні вимоги задоволені частково, то підлягає зменшенню також і сума стягнутого з відповідача на користь держави судового збору, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, з 704,80 грн. до 70 грн.48 коп.

Подане позивачкою в останньому судовому засіданні в суді апеляційної інстанції клопотання, в якому викладені вимоги про стягнення моральної шкоди у розмірі 8000грн. та матеріальної шкоди, яка складається з заробітної плати у розмірі 4500грн. та оплати за понаднормову працю у розмірі 19782грн., не підлягає задоволенню, так як позивачка з такими вимогами в установленому законом порядку до суду першої інстанції не зверталася. Суд же згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, та в межах заявлених нею вимог, а в суді апеляційної інстанції відповідно до ч.6 ст. 367 ЦПК України не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства «Вікінг-Дено-Плюс» задовольнити частково.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 30 січня 2019 року в частині стягнення з Приватного підприємства «Вікінг-Дено-Плюс» на користь ОСОБА_1 заборгованості у розмірі 3453грн.45 коп., а також в частині стягнення з Приватного підприємства «Вікінг-Дено-Плюс» на користь держави судового збору у розмірі 704грн. 80коп. змінити, зменшивши суму стягнутої з Приватного підприємства «Вікінг-Дено-Плюс» на користь ОСОБА_1 заборгованості з 3453грн.45 коп. до 290 грн.(без врахування сум податків та інших обовязкових платежів, передбачених п.2.2 договору), а також суму стягнутого з Приватного підприємства «Вікінг-Дено-Плюс» на користь держави судового збору з 704грн. 80коп. до 70грн.48коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 12 квітня 2019 року