П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

„10" вересня 2019 року місто Маріуполь Донецької області

Єдиний унікальний номер 264/837/18

Номер провадження 22-ц/804/1984/19

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого: Зайцевої С.А.

суддів: Пономарьової О.М.,Попової С.А.

за участю секретаря: Єфремової О.В.

учасники справи :

позивач - АТ КБ «ПриватБанк»

відповідач - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі Донецької області в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 19 квітня 2019 року головуючого судді Литвиненко Н.В. із складанням повного тексту судового рішення 24 квітня 2019 року по цивільній справі про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2018 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» ( далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи позов тим, що 12 квітня 2006 року між АТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем був укладений договір № б/н , відповідно до якого ОСОБА_1 отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Позивач свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, натомість відповідач належним чином умови договору не виконала, у зв`язку з цим станом на 30 листопада 2017 року утворилась заборгованість у розмірі 117 000 грн., яка складається з: 10 471,91 грн. - заборгованість за кредитом, 106 528,09 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом, яку просили стягнути з відповідача та судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1762 грн.

Рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 19 квітня 2019 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 12 квітня 2006 року в розмірі 10 471,91 грн., заборгованість за відсотками за користування кредитом в розмірі 7 518,83 грн., а всього 17 990,74 грн., вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування доводів скарги зазначає, що позивачем проведено розрахунок заборгованості без урахування вимог Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». Крім того, позивачем порушено строк позовної давності. Посилання в рішенні суду на те, що нею останній платіж здійснений 11 березня 2015 року не відповідає дійсності, до того ж позивачем не доведено, ким саме здійснений вказаний платіж. Також вказує, що із заяви позичальника, умов і правил надання банківських послуг випливає, що строк дії кредитного договору дорівнює строку дії картки, що відповідно до п.3.1.1 правил користування платіжною карткою зазначений на лицевій стороні картки (місяць, рік) та становить останній день вказаного місяця, з правил користування платіжною карткою випливає, що договір є чинним у межах строку дії картки. Зауважує, що строк картки виданої відповідачу сплив більше п`яти років назад. До суду позивач звернувся в лютому 2018 року, тобто поза межами строку позовної давності. До того ж, посилаючись на статті 628, 1056-1 ЦК України, Умови та правила надання банківських послуг, зазначає, що кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника, виписки по картковому рахунку, щодо зміни розміру процентної ставки, не є належним та допустимим доказом у розумінні статей 77,78 ЦПК України, оскільки не містять даних щодо отримання такої інформації відповідачем. Здійснення платежів за новим тарифним планом не може свідчити про те, що відповідач належним чином повідомлений про зміну умов обслуговування рахунку. До того ж, судом безпідставно прийнято в основу розрахунок заборгованості по процентам позивача, враховуючи що зміна умов договору по картковому рахунку в односторонньому порядку без згоди відповідача є порушенням умов та правил надання банківських послуг, наданий позивачем розрахунок заборгованості по процентам підлягає коригуванню . А оскільки, кредитним договором не встановлено розмір процентної ставки після спливу строку його дії, такий розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. Крім того, посилаючись на вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» вказує, що при укладенні кредитного договору позивачем їй не була надана вся необхідна інформація щодо умов кредитного договору, сукупної вартості споживчого кредиту, тим самим приховуючи від неї істотні умови договору.

Відзив на апеляційну скаргу не надано. Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 підтримала доводи апеляційної скарги .

У судовому засіданні апеляційного суду представник АТ КБ «ПриватБанк» Малервейн М.С. пояснила, що при укладенні договору банк відкрив кредитну лінію відповідачу у розмірі 2000 грн., в подальшому неодноразово збільшував кредитний ліміт, останній раз до 10 480 грн. Відповідач активно користувалася кредитними коштами. Банк у встановлений законом трирічний строк позовної давності звернувся до суду з даним позовом, оскільки відповідач останнє поповнення своєї картки в терміналі самообслуговування здійснила 22 вересня 2014 року та 11 березня 2015 року. Відповідно до довідки банку, відповідач отримувала і користувалася чотирма кредитними картками за цим договором, строк дії останньої по лютий 2017 року. Відповідач зобов`язана була отримувати виписку банку по картковому рахунку, відкритому на її ім`я.Просила залишити апеляційну скаргу без задоволення,рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 12 квітня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № б/н, згідно з яким відповідач отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в розмірі 2000 грн. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві (а.с.84-85).

Відповідач ОСОБА_1 допустив прострочення повернення кредиту і сплати процентів, внаслідок чого, станом на 30 листопада 2017 року виникла заборгованість у розмірі 117 000 грн., яка складається із: заборгованості за кредитом - 10 471,91 грн.; заборгованість за відсотками за користування кредитом 106 328,09 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд вважав доведеним обставину порушення відповідачем умов кредитного договору в частині своєчасного повернення сум отриманого кредиту та своєчасної сплати нарахованих відсотків за користування кредитними коштами. Крім того,суд зазначив,що як вбачається з виписки по рахунку, банком в межах вказаного кредитного договору встановлювався кредитний ліміт, який протягом користування карткою неодноразово змінювався: 25.12.2006 року- 2 000 грн. ; 28.03.2008 року- 3 000 грн; 28.10.2008 року- 1 000 грн.; 11.02.2009 року- 500 грн.; 04.07.2009 року- 5 000 грн.; 10.02.2011 року- 6 000 грн.; 02.03.2013 року- 11 000 грн.; 11.11.2014 року- 10 480 грн. Згідно руху по рахунку, відповідачем, як знімались кредитні кошти, так і неодноразово здійснювались погашення боргу. Оскільки відповідач не заявляла своє бажання про припинення дії договору упродовж всього часу використання кредитних коштів, кредитний договір був автоматично пролонгований та згідно відомостей наданих ПАТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_1 згідно кредитного договору № б/н від 12 квітня 2006 року, отримала картки : № НОМЕР_1 - дата відкриття 27.02.2006 року , термін дії до 02/2009 року ; № НОМЕР_4-дата відкриття 11.06.2008 року,термін дії до 02/2013 року, № НОМЕР_5 - дата відкриття 09.09.2009 року, термін дії до 02/2013 року,

№ 4 НОМЕР_6-дата відкриття 04.02.2013 року,термін дії до 02/2017 року .

За договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня дії картки. ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулись з вимогами про стягнення заборгованості за тілом кредиту 10 лютого 2018 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності з часу закінчення строку дії картки - лютий 2017 року.Вимоги позивача про стягнення заборгованості за кредитом в сумі 10 471,91 грн., суд вважав обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Також судом встановлено, що останній платіж на погашення кредиту відповідачем було здійснено 11 березня 2015 року, та саме з вказаної дати по день строку дії картки по 28 лютого 2017 року , судом розрахована заборгованість по відсоткам в розмірі 7 518,83 грн. наступним чином: 10 471,91грн. (заборгованість за кредитом) х 36,00(відсотків)/100/360(кількість календарних днів на рік ,згідно п.5.5 Правил користування платіжною карткою) х 718(кількість днів за період з 12.03.2015 року по 28.02.2017 року). Розраховуючи заборгованість по процентам за користування кредитом, суд виходив з наступного.

Матеріалами справи встановлено, що сторони договору № б/н від 12 квітня 2006 року під час його укладення погодили, що банк надав відповідачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 36 % річних на суму заборгованості за кредитом.

У розрахунку заборгованості за цим договором, наданого позивачем, зазначена процентна ставка (поточна заборгованість) і процентна ставка (прострочена заборгованість) 36,00%, з 01 січня 2013 року- 30,00%, з 01 вересня 2014 року- 34,8%, з 01 квітня 2015 року - 43,2% і відповідно до зазначених ставок розрахована заборгованість за процентами за користування кредитом.

Перевіряючи законність підвищення позивачем процентної ставки за користування кредитом з 01 вересня 2014 року суд дійшов висновку про те, що банк не дотримався встановленого порядку повідомлення клієнта про підвищення відсоткової ставки за кредитом, тим самим зробив це в односторонньому порядку, чим порушив вимоги ст. 1056-1 ЦК України.Тому ,при розрахунку заборгованості за кредитним договором ,суд першої інстанції використовував первинно встановлену в договорі процентну ставку, що складає 36 % річних.

З такими висновками суду першої інстанції у повному обсязі погоджується й суд апеляційної інстанції .

Відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплачені відсотки.

Як вбачається з анкети-заяви ОСОБА_1 , позичальник погодився з запропонованими Умовами та правилами надання банківських послуг та взяв на себе зобов`язання погашати заборгованість за кредитом, процентами за його використання. Факт укладення кредитного договору відповідач підтвердила у заяві про застосування строків позовної давності від 17 березня 2018 року (а.с.36).

Матеріали справи свідчать про те, що відповідач не заперечував отримання кредиту в банку та користування кредитною карткою на підставі договору від 12 квітня 2006 року.

У відповідності до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов і вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 530 ч. 1 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Згідно ст.ст. 610, 611 ЦК України у разі неналежного виконання зобов`язання настають правові наслідки, встановлені законом або договором.

Стаття 625 ЦК України передбачає обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу.

Отже, обов`язок відповідача по виконання умов кредитного договору передбачений законом.

Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За змістом ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.

Частинами 1 та 2 ст. 639 ЦК України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Згідно з ч.1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Обставини щодо укладення кредитного договору та отримання кредитної картки відповідачем не спростовуються,та підтверджуються паспортними даними,які відповідач ОСОБА_1 особисто засвідчував при укладанні договору,випискою по картковому рахунку.

Відповідно ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Позивач надав суду довідку про видачу відповідачу платіжних карток, остання № НОМЕР_2 з яких має термін діє до останнього дня лютого 2017 року, виписку з рахунку. З представлених доказів та розрахунку заборгованості за кредитним договором, вбачається, що після укладення договору від 12 квітня 2006 року відповідач отримав кредитні картки і активно користувався коштами наданими йому у вигляді кредитного ліміту на платіжну картку (а.с.77-83 ).

Оскільки в повному обсязі відповідач умови договору по поверненню кредитних коштів не виконував, залишилася не погашеною заборгованість по тілу кредиту в розмірі 10 471 ,91 грн.

Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач просив застосувати строки позовної давності до вимог банку, подавши відповідну заяву суду .Заперечення відповідача, що отриманий кредит він сплатив, не можна взяти до уваги, оскільки вони спростовуються матеріалами справи (а.с.36) .

Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З виписки по рахунку встановлено, що відповідач активно користувався кредитним лімітом та кредитною карткою № НОМЕР_2 , що перевірено у судовому засіданні .

Згідно з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року № 6-14 цс 14, відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Із заяви позичальника, Умов та Правил надання банківських послуг вбачається, що строк дії кредитного договору відповідає строку дії карти.

Матеріалами справи підтверджено, що строк дії картки, яку отримав відповідач ОСОБА_1 04 березня 2013 року , спливає 28 лютого 2017 року.

Сторони не погоджували графік платежів, отже повну заборгованість за умовами кредитного договору відповідач мав сплатити до 28 лютого 2017 року. Отже, враховуючи викладене та приписи статті 257 ЦК України, позивач не пропустив строки для пред`явлення вимог щодо стягнення кредитної заборгованості в межах строку позовної давності, звернувшись до суду 10 лютого 2018 року , а останнє поповнення карти відбулося 11 березня 2015 року на суму 300 грн.

Апеляційний суд не може погодитися з доводами скаржника про пропуск банком строку позовної давності, оскільки зі справи вбачається, що строк дії кредитної картки, яка була видана відповідачу,закінчувався в останній день лютого 2017 року, тобто 28 лютого 2017 року , а з позовними вимогами до суду банк ,згідно реєстру поштових відправлень, звернувся 10 лютого 2018 року - в межах трирічного строку позовної давності,а тому заборгованість по кредиту у розмірі 10 471,91 грн. судом правильно стягнута з відповідача на користь банку. Висновки суду у вказаній частині грунтуються на дотриманні норм матеріального права та узгоджуються з позицією Верховного Суду,викладеній у постанові від 30 травня 2018 року у справі № 264/5662/16-ц,провадження № 61-2 св 17. Доводи апеляційної скарги у вказаній частині не є слушними .

Частиною першою ст.1048 ЦК України встановлено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

З розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач належним чином не виконував договірні зобов*язання.Нарахована заборгованість по процентам у розмірі 106 528,09 грн. проведена банком з дня укладення договору з 12 квітня 2006 року по 30 листопада 2017 року.

Оскільки строк дії картки встановлений до лютого 2017 року, то наведений позивачем період нарахування процентів, прийнятий судом до уваги тільки в частині закінчення строку нарахування процентів, який відповідає строку дії картки. Доводи апеляційної скарги у вказаній частині спростовуються обгрунтованими висновками суду викладеними в оскаржуваному рішенні.

Судом першої інстанції також правильно зазначено про те , що банк не мав права в односторонньому порядку підвищувати процентну ставку за кредитом та вимагати повернення коштів з урахуванням такого підвищення.

Так, з розрахунку заборгованості за кредитним договором в частині нарахування процентів вбачається, що проценти за користування кредитом відповідачу при укладенні договору були встановлені в розмірі 36%, а в подальшому нараховувалися в період з 01 вересня 2014 року по 31 березня 2015 року, виходячи з процентної ставки 34,80% річних, а з 01 квітня 2015 року - 43,2% річних.

Суд визнав вимоги банку про стягнення заборгованості по процентам за підвищеною процентною ставкою необґрунтованими, що стало підставою для часткового задоволення позову у вказаній частині .

Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Згідно ч.1 ст.651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

У ч.4 указаної статті передбачено, що в разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов`язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов`язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов`язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника.

Отже, для застосування підвищеної процентної ставки банк повинен письмово повідомити боржника та отримати його згоду.

Відповідно до п.3 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17 серпня 2002 року № 1155 (далі Правила), рекомендоване поштове відправлення - це поштове відправлення (лист, поштова картка, бандероль, секограма, дрібний пакет, мішок «M»), що приймається для пересилання без зазначення суми оголошеної цінності вкладення з видачею відправникові розрахункового документа про прийняття і доставляється (вручається) адресатові (одержувачу) під розписку.

Згідно з п.114 Правил адресовані фізичним особам рекомендовані поштові відправлення, рекомендовані повідомлення про вручення реєстрованих поштових відправлень (поштових переказів), повідомлення про надходження переказів, що пересилаються телеграфом або електронною поштою, а також усі повторні повідомлення про надходження поштових відправлень (поштових переказів) вручаються особисто адресату (одержувачу), а в разі його відсутності - повнолітнім членам сім`ї за умови пред`явлення ними документа, що посвідчує особу.

У разі підвищення банком процентної ставки з`ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.

З огляду на вищенаведене боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11 жовтня 2017 року у справі за № 6-1374цс17.

Наданий позивачем розрахунок заборгованості, в частині зміни розміру процентної ставки та відповідних нарахувань, визнаний судом неналежним та недопустимим доказом у розумінні ст.ст.77,78 ЦПК України, оскільки не містить даних щодо отримання відповідачем інформації про підвищення процентної ставки.

Тому ,судом слушно зазначено, що підвищення процентної ставки для розрахунку процентів з 01 вересня 2014 року, що призвело до збільшення загальної суми заборгованості за кредитним договором, проведено позивачем необґрунтовано.

Частиною першою ст.1048 ЦК України встановлено, що розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

Згідно із ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Оскільки позивачем не було надано достатніх доказів на підтвердження виконання банком свого обов`язку проінформувати позичальника про зміну відсоткової ставки з 36% до 43,20%, розрахунок заборгованості по процентам відкоригований судом першої інстанції , виходячи із 36% ставки на рік, згідно умов договору, та правильно визначена в розмірі 7 518,83 грн.

Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий до закінчення строку дії кредитної картки.

Відтак, у межах строку кредитування до 28 лютого 2017 року відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами до 25 числа кожного місяця. Починаючи з 01 березня 2017 року, відповідач мав обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а

не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Таким чином, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

За таких обставин, вимоги банку про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за процентами за період з 01 березня 2017 року до 30 листопада 2017 року, є безпідставними.

Відповідно до ст. 2 Закону України від 02 вересня 2014 року «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами з 14 квітня 2014 року.

Як вбачається з матеріалів справи до відповідача банком інших вимог щодо стягнення суми пені та штрафів не заявлялось ,а тому у суду не було підстав для застосування положень Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». Доводи скарги у вказаній частині судом апеляційної інстанції відхиляються .

Перевірені доводи апеляційної скарги є безпідставними,обставини, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, спростовуються матеріалами справи та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні , судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи ,викладені в апеляційній скарзі ,фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці,проте,відповідно до вимог ст.89 ЦПК України ,оцінка доказів є виключною компетенцією суду,переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена . Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи ,перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку .

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат,пов*язаних з розглядом справи.

Виходячи зі змісту ст.382 ЦПК України , постанова - це судове рішення суду апеляційної інстанції ,постановлена при розгляді справи по суті у випадках,передбачених ч.1.ст.374 ЦПК України,тому відповідно до норм процесуального законодавства , в резолютивній частині підлягає зазначенню розподіл судових витрат ,понесених у зв*язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції .

При поданні апеляційної скарги ОСОБА_1 не сплачено суму судового збору у розмірі 2643грн. (1762х150%=2643) на розрахунковий рахунок НОМЕР_7, код класифікації доходів бюджету 22030101, МФО 899998 , Банк отримувача: Казначейство України, ЄДРПОУ - 37868870, отримувач - Бахмутське УК/м. Бахмут/22030101. Ухвалою Донецького апеляційного суду від 23 липня 2019 року за клопотанням ОСОБА_1 відстрочено сплату суми судового збору у розмірі 2643 грн. до закінчення апеляційного розгляду справи (а.с.115). Копію ухвали суду апеляційної інстанції скаржником отримано 26 липня 2019 року (а.с.117). Проте ,таку сплату не здійснено. З урахуванням того,що судом було відстрочено сплату судового збору,який із тих чи інших причин до ухвалення рішення у справі сплачено не було,апеляційна скарга апелянта залишена без задоволення, рішення суду першої інстанції залишено без змін ,то стягнення суми судового збору ,у зв*язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, здійснюється безпосередньо з відповідача ОСОБА_1 у дохід державного бюджету України у розмірі 2643 грн .

Відповідно до частини 3 статі 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, ціна позову у яких не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як ціна позову складала 117 000 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст.ст. 374,375,381,382 ЦПК України, апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 19 квітня 2019 року - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_3 , яка мешкає за адресою : АДРЕСА_1 до доходу держави судовий збір у розмірі 2643 (дві тисячі шістсот сорок три ) грн .

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 13 вересня 2019 року.

Судді: