Номер провадження: 22-ц/813/6210/19
Номер справи місцевого суду: 521/9476/18
Головуючий у першій інстанції Поліщук І.О.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.09.2019 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Таварткіладзе О.М., Заїкіна А.П.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Одеської міської ради про визнання конструкції, виготовленої з власних матеріалів, його річчю, на рішення Малиновського районного суду м. Одеси, постановлене під головуванням судді Поліщук І.О. 03 квітня 2019 року у м. Одеса, -

встановила:

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Виконавчого комітету Одеської міської ради, та, неодноразово уточнюючи вимоги, просив суд визнати конструкцію розміром 5,3х3,28х3 м (згідно техпаспорта) виготовлену ним - ОСОБА_1 , з його матеріалів і по «Договору про виготовлення», - його річчю.

Позов обґрунтовано тим, що 12 вересня 1996 року позивач збудував гараж, розташований за адресою: АДРЕСА_1 площею 17,03 кв.м. +0,5 кв.м. прилеглої площині до гаражу, що дорівнює 17,53 кв.м.. 27 березня 1995 року позивачем укладено договір з комунальним підприємством ЖЕУ-70 щодо оплати за оренду гаражу, який автоматично пролонгувався при згоді сторін. 14 вересня 2010 року було укладено такий же договір з КП ЖКС «Хмельницький». Позивач вказував, що всі ці роки користувався не чужим приміщенням, тому що ні до якої квартири гараж не відноситься, не існує ніякого рішення ЖКС про закріплення гаражу за якоюсь квартирою, не належить і гараж до власності ЖКС і не знаходиться у нього на балансі. ОСОБА_1 наголошує, що сам збудував це приміщення, яке після завершення будівництва, згідно статті 331 ЦК, стало його власністю, як річ, яка виготовлена з його особистих матеріалів, зусиллями позивача, за його кошти, з власних матеріалів. 21 квітня 2018 року був виготовлений технічний паспорт з відміткою про проведене технічне обстеження, згідно якого встановлено можливість надійної та безпечної експлуатації. Враховуючи вищевикладене, позивач вважав, що в його випадку, на підставі ст. 331 ЦК України, право власності наступає одразу як на нову річ, яка виготовлена особою, і набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 03 квітня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись необґрунтованість рішення суду, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, на думку апелянта, суд першої інстанції не мав жодної правової підстави робити висновок, що об`єкт, відображений у технічному паспорті від 21 квітня 2018 року як гараж, не відповідає характеристикам тимчасових конструкцій, які відносяться до малих архітектурних форм, на влаштування яких ОСОБА_1 надавалася згода виконавчим комітетом Іллічівської районної ради народних депутатів та ІДАБК в Одеській області та виготовлену апелянтом з його матеріалів. Таким чином, вказаний об`єкт є річчю ОСОБА_1 .

Заслухавши суддю-доповідача, здійснивши розгляд апеляційної скарги в письмовому провадженні, дослідивши наведені в ній доводи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч.1, 2 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Як вбачається з матеріалів справи, житловий будинок АДРЕСА_1 належить комунальній власності територіальної громади м. Одеси та, відповідно до розпорядження Малиновської районної адміністрації Одеської міської Ради № 211/01-06 від 19 травня 2017 року, знаходиться в управлінні КП ЖКС «Хмельницький».

Сторонами не оспорювалось, що до 25 липня 2017 року ОСОБА_1 був співвласником квартири АДРЕСА_2 .

У заяві про уточнення позовних вимог від 21 лютого 2019 року позивач, на підставі наданих документів і керуючись п.1 ст. 331 ЦК України, просив суд визнати, що гараж, який визнано конструкцією, яка відноситься до малих архітектурних форм розміром 5,3х3,28х3 м ( згідно техпаспорту), є річчю позивача ОСОБА_1 ..

В якості доказів на підтвердження позовних вимог, ОСОБА_1 до суду першої інстанції надано наступні документи: технічний паспорт на гараж площею 21,4 кв.м., оглядову яму площею 1,8 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , виготовлений суб`єктом господарювання ОСОБА_2 21 квітня 2018 року на замовлення ОСОБА_1 , з якого вбачається, що гараж та оглядова яма виготовлені у 1994 році; договір, укладений 14 вересня 2010 року між КП ЖКС «Хмельницький» з одного боку, та ОСОБА_1 - з другого боку, на користування гаражем площею 17,03, розташованим за адресою: АДРЕСА_3 »; акт обстеження гаражу площею 17,03 кв.м. комісією у складі управляючого будинком дільниця №5 ОСОБА_3., майстра ЧП «Світанок» ОСОБА_4., майстра ЧП «Світанок» ОСОБА_5.; акт комісії у складі КП ЖКС «Хмельницький» від 14 вересня 2010 року про обмір гаражу, що використовується ОСОБА_1 , площа гаражу склала 17,03 м2; договір побутового підряду б/н від 03 жовтня 1995 року, укладений між Фонду співдії підприємця та виборцям, з одного боку, та ОСОБА_1 , згідно з яким Замовник доручає, а Підрядник зобов`язується виконати роботу по будівництву гаражу; Акт № 912 від 12 вересня 1996 року про виконання робіт за договором побутового підряду № 1212 від 03 жовтня 1995 року на будівництво гаражу з якого вбачається що об`єкт - гараж на прибудинкової території за адресою: АДРЕСА_1 , підрядник - ФСПІ , Замовник - ОСОБА_1 , роботи проводилися за узгодженням та дозволом ЖЄУ -70, роботи проводилися на протязі 1995-1996 років у відповідності з державними будівельними нормами; Договір побутового підряду від 03 жовтня 1995 року, укладений з одного боку між Фондом спів дії підприємцям та виборцям,що в подальшому Іменується підрядник та ОСОБА_1 , з іншої сторони як «Замовником», згідно з яким ОСОБА_1 уклали Договір про таке, в саме що «Замовник» доручає, а «Підрядник» зобов`язується виконати за свій ризик роботу по будівництву гаражу, відповідно до пункту 3.1. Договору строк початку робіт встановлюється 15 жовтня 1995 року, а кінцевий термін виконання - 10 вересня 1996 року ( п.4.2 Договору).

Як вбачається з листа № 01/16-693 від 02 березня 1994 року, підписаного заступником начальника Інспекції ДАБК в Одеській області, ОСОБА_1 було роз`яснено, що його заява про встановлення каркасної конструкції розглянута. При виїзді на місце по вказаній адресі виконання будівельних робіт не встановлено. Інспекцією встановлено, що вказана каркасна конструкція не потребує фундаменту для встановлення, а згідно діючого законодавства уявляє собою тимчасову конструкцію, яка відноситься до малих архітектурних форм, рухомого майна. Звернуто увагу ОСОБА_1 на те, що у відповідності до ст.10 ЗУ « Про благоустрій населених пунктів», питаннями здійснення контролю за станом благоустрою та утримання територій в належному стані відноситься до компетенції сільських, селищних та міських рад. Тому, заявнику необхідно звернутися до Іллічівського виконавчого комітету Одеської міської ради та отримати згоду на встановлення вищевказаної гаражної конструкції.

Листом № 12 17-К/1 від 24 квітня 1994 року виконавчого комітету Іллічівської районної ради народних депутатів ОСОБА_1 повідомлено, що Іллічівський районний виконавчий комітет не заперечує проти влаштування гаражу відповідно до його заяви.

Проаналізувавши вищенаведені листи, а саме лист 01/16-693 від 02 березня 1994 року, підписаний заступником начальника Інспекції ДАБК в Одеській області та лист № 12 17-К/1 від 24 квітня 1994 року виконавчого комітету Іллічівської районної ради народних депутатів, суд прийшов до вірного висновку, що ОСОБА_1 у 1994 році було надано згоду на влаштування металевої конструкції - гаражу, яка відповідно до законодавства уявляє собою тимчасову конструкцію, яка відносить до малих архітектурних форм, рухомого майна.

З технічного паспорту на гараж площею 21,4 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 , виготовлений суб`єктом господарювання ОСОБА_2 21 квітня 2018 року на замовлення ОСОБА_1 , вбачається, що гараж та оглядова яма виготовлені у 1994 році, характеристика гаражу, опис основних конструктивних елементів - фундамент з бетону, стіни - цегляні, покрівля - шифер, перекриття - металеве, підлога - бетон.

З цих підстав суд прийшов до вірного висновку, що об`єкт, відображений у технічному паспорті на гараж площею 21,4 кв.м., оглядова яма площею 1,8 кв.м., розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , не відповідає характеристикам тимчасових конструкцій, які відносяться до малих архітектурних форм, рухомого майна, на влаштування яких ОСОБА_1 надавалася згода виконавчим комітетом Іллічівської районної ради народних депутатів та Інспекцію ДАБК в Одеській області.

Відповідно до ч.1 ст. 331 ЦК України, право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою набувається нею якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору є власником цієї речі. Відповідно до ч.2 ст.331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно( житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва ( створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту прийняття його до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державної реєстрації, то право власності виникає з моменту державної реєстрації.

В контексті ч.1 ст.331 ЦК України при розгляді даної справи суду треба з`ясувати, який же юридичний факт дає підстави стверджувати, що будівництво об`єкта є завершеним.

Статтею 331 ЦК України передбачається набуття права власності особи на річ, яку особа виготовила з власних матеріалів, тому як вірно вказано у рішенні суду першої інстанції, вимоги ОСОБА_1 про визнання конструкції розміром 5,3х3,28х3 м (згідно техпаспорта) виготовлену ним - ОСОБА_1 з його матеріалів і по «Договору про виготовлення» - його річчю, є тотожними щодо вимог про визнання права власності на об`єкт, який вказується позивачем як такий, що виготовлений з його матеріалів відповідно до «Договору про виготовлення» розміром 5,3х3,28х3 м (згідно техпаспорта).

Відповідно до статті 186 ЦК України річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов`язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю. В контексті даної правової норми поділ речі на головну і приналежність є традиційним для цивільного права. Юридичне значення такого поділу полягає насамперед у тому, що приналежність слідує за головною річчю, якщо в договорі або в законі не встановлено інше. Головна річ завжди має самостійне значення, а її приналежність залежне, допоміжне та слугує найкращому використанню головної речі. Приналежність головної речі вказується у стандартах, технічних умовах, визначається в договорі. Головна річ може використовуватися за призначенням без приналежності, оскільки остання лише сприяє функціонуванню головної речі і не має сама по собі самостійного господарського значення. З відсутності таких підстав при розгляді цього питання слід керуватися звичаями ділового обороту. Допоміжні будівлі, що збудовані або розташовані у встановленому законом порядку на земельній ділянці, що має цільовим призначенням розміщення та обслуговування житлового будинку є приналежністю житлового будинку.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання конструкції розміром 5,3х3,28х3 м (згідно техпаспорта) виготовлену ним - ОСОБА_1 з його матеріалів і по «Договору про виготовлення» - його річчю, є безпідставним, оскільки ст.16 ЦК України не передбачено способу захисту цивільного права як визнання будь-якої конструкції річчю позивача.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд також врахував, що документи, надані позивачем, містять невідповідності по датах, зокрема, у технічному паспорті на об`єкт вказується, що гараж виготовлено у 1994 році, однак «Договір про виготовлення» укладений у 1995 році терміном дії до 1996 року, тобто вже після виготовлення гаражу. Зазначеному також не надано пояснень і у апеляційній скарзі.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції не мав жодної правової підстави робити висновок, що об`єкт, відображений у технічному паспорті від 21 квітня 2018 року як гараж, не відповідає характеристикам тимчасових конструкцій, які відносяться до малих архітектурних форм, на влаштування яких ОСОБА_1 надавалася згода виконавчим комітетом Іллічівської районної ради народних депутатів та ІДАБК в Одеській області та виготовлену апелянтом з його матеріалів. Таким чином, вказаний об`єкт є річчю ОСОБА_1 .

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України.

Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Колегія суддів погоджується із висновком суду, що визначений у позовній заяві спосіб захисту (визнання конструкції виготовленої з власних матеріалів річчю ОСОБА_1 ) не передбачений законом.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 03 квітня 2019 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 03 квітня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає за винятками, передбаченими п.2«а» - 2 «г» ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 16 вересня 2019 року.

Судді Одеського апеляційного суду С.О. Погорєлова

А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе