Номер провадження: 22-ц/813/721/19
Номер справи місцевого суду: 502/155/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.03.2019 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер справи: № 502/155/18

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

-головуючого судді Заїкіна А.П.,

-суддів: - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

-за участю секретаря судового засідання Драганової Ю.С.,

учасники справи:

-позивач - ОСОБА_4,

-третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача Кілійська районна державна адміністрація,

-відповідач Дмитрівська сільська рада Кілійського району Одеської області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача Кілійська районна державна адміністрація, до Дмитрівської сільської ради Кілійського району Одеської області про визнання права постійного користування земельною ділянкою в порядку спадкування, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Кілійського районного суду Одеської області, ухвалене у складі судді Масленикова О.А. 19 квітня 2018 року ,

встановив:

У січні 2018 року ОСОБА_4 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, в якому просила суд визнати за нею право постійного користування земельною ділянкою, площею - 4,40 га, для ведення селянського (фермерського) господарства, розташованої на території Дмитрівської сільської ради Кілійського району Одеської області, у порядку спадкування за законним після смерті ОСОБА_5, який помер 14.11.2006 року, належну померлому на підставі Державного акту на право постійного користування землею, серія ІІ-ОД № 029897 від 08.12.1997 року.

ОСОБА_4 обґрунтовує свої вимоги тим, що 14.11.2006 року помер її батько ОСОБА_5, після смерті якого залишилась спадщина. Вона своєчасно оформила свої спадкові права.

Згодом ОСОБА_4 стало відомо про наявність Державного акту на право постійного користування землею, відповідно до якого ОСОБА_5 на праві постійного користування використовував земельну ділянку, площею 4,40 га., розташовану на території Дмитрівської сільської ради Кілійського району Одеської області, для ведення селянського господарства. З метою оформлення спадкових прав вона у січні 2018 року звернулась до Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори, де отримала відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку з тих підстав, що видати його неможливо, оскільки за життя ОСОБА_5 не переоформив право постійного користування земельною ділянкою на право власності.

Не переоформлення за життя ОСОБА_5 права постійного користування земельною ділянкою на право власності та сама смерть землекористувача не породжує припинення права постійного користування земельною ділянкою.

Позивачка у судовому засіданні позовні вимоги підтримала.

Рішення ухвалено у відсутності відповідача та третьої особи.

19 квітня 2018 року рішенням Кілійського районного суду Одеської області у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що право користування земельною ділянкою, яке виникло у ОСОБА_5 на підставі державного акту на право постійного користування земельною ділянкою від 08.12.1997 року, не входить до складу спадщини та припинилось внаслідок його смерті, тому підстав для задоволення позу відсутні (а. с. 44 46).

ОСОБА_4 в апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати. Ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено судом першої інстанції при неповному зясуванні обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт вказує на те, що будь-яких заборон щодо спадкування права постійного користування законодавцем не передбачено окрім правової позиції висловленої у постанові Верховного Суду України № 6-2329цс16 від 05.10.2016 року. Окрім того, судом не взято до уваги ту обставину, що відповідач та третя особа не заперечували про задоволення позову.

Учасники справи у судове засідання не зявилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином.

Апелянт причини неявки не повідомила. Заяв та клопотань не надала.

Кілійська районна державна адміністрація у судове засідання представника не направила. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщене належним чином. Причин неявки представник не повідомила. Заяв та клопотань не надала.

Дмитрівська сільська рада Кілійського району Одеської області надала клопотання про розгляд справи за відсутності представника сільської ради, з позовними вимогами та апеляційною скаргою погоджується.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надійшов.

Частиною 2 ст. 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому вирішені спору, освідомленість учасників справи про її розгляд, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності її учасників.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Колегія суддів погоджується з вищезазначеними висновками суду першої інстанції. Вважає, що суд першої інстанції, на підставі наявних у справі, наданих сторонами і досліджених судом доказів вірно встановив вищевказані обставини по справі, дійшов правильного вищезазначеного висновку про відмову у задоволенні позову. Висновки суду відповідають обставинам справи, вимогам норм матеріального (ст. ст. 16, 407, 1216, 1218, 1225 ЦК України, 116, 118, 125, 131 ЗК України, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), Закону України «Про фермерське господарство» ) та процесуального (ст. ст. 2, 12-13, 81, 89, 258, 264-265 ЦПК України) права. Доводи апеляційної скарги не спростовують вказаних висновків суду.

На підставі наявних у справі, наданих сторонами і досліджених судом доказів встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

14.11.2006 року помер ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ЖД № 076204 (а. с. 8).

Спадкоємцем після смерті ОСОБА_5 є його донька ОСОБА_5, яка оформила спадкові права на спадкове майно у вигляді земельної ділянки, площею - 1,60 га., яку передано для ведення селянського (фермерського) господарства, що розташована на території Дмитрівської ради Кілійського району, що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 25.07.2007 року (а. с. 10).

Відповідно до Державного акту на право постійного користування землею серії ІІ-ОД № 029897, виданого 08.12.1997 року Кілійською районною радою народних депутатів, ОСОБА_5 надано у постійне користування земельна ділянка для ведення селянського (фермерського) господарства, площею - 4,40 га., у межах згідно з планом на території Дмитрівської сільської ради а. с. 12).

У січні 2018 року ОСОБА_4 з метою оформлення спадкових прав на право постійного користування вказаною земельною ділянкою звернулась до Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори, де отримала розяснення про те, що видати свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку не можливо з тих підстав, що за життя ОСОБА_5 не переоформив право постійного користування землею на право власності (а. с. 9).

Між сторонами виник спір з приводу спадкування.

За змістом частини першої статті 14 Закону України «Про фермерське господарство» фермерське господарство та його члени відповідно до закону мають право, зокрема продавати або іншим способом відчужувати земельну ділянку, передавати її в оренду, заставу, спадщину.

Статтею 23 цього Закону передбачено, що успадкування фермерського господарства (цілісного майнового комплексу або його частини) здійснюється відповідно до закону.

До складу майна фермерського господарства (складеного капіталу) можуть входити: будівлі, споруди, облаштування, матеріальні цінності, цінні папери, продукція, вироблена господарством в результаті господарської діяльності, одержані доходи, інше майно, набуте на підставах, що не заборонені законом, право користування землею, водою та іншими природними ресурсами, будівлями, спорудами, обладнанням, а також інші майнові права (в тому числі на інтелектуальну власність), грошові кошти, які передаються членами фермерського господарства до його складеного капіталу (стаття 19 Закону України «Про фермерське господарство»).

Згідно із частиною першою статті 20 зазначеного Закону майно фермерського господарства належить йому на праві власності. Член фермерського господарства має право на отримання частки майна фермерського господарства при його ліквідації або у разі припинення членства у фермерському господарстві. Розмір частки та порядок її отримання визначаються статутом фермерського господарства.

Відповідно до статті 191 ЦК України підприємство як єдиний майновий комплекс є нерухомістю. Права на земельну ділянку та інші об'єкти нерухомого майна, які входять до складу єдиного майнового комплексу підприємства, підлягають державній реєстрації в органах, що здійснюють державну реєстрацію прав на нерухоме майно.

За змістом положень статті 182 ЦК України до складу спадщини входить лише те нерухоме майно, право на яке зареєстровано в органах, що здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна.

Таким чином, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає державній реєстрації, провадиться після подання правовстановлюючих документів про належність цього майна спадкодавцеві.

Згідно з частиною 1 статті 92 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) право постійного користування земельною ділянкою це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановленого строку.

Зі змісту частини другої статті 92 ЗК України вбачається, що передача земельної ділянки у постійне користування громадянам не передбачена.

Пунктом 6 Перехідних положень ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 1 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.

Отже, земельні ділянки, надані громадянам або юридичним особам у постійне користування, перебувають у власності держави або у власності територіальної громади до переоформлення у встановленому порядку та отримання у власність чи користування.

Відповідно до частини першої статті 125 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Згідно із частиною першою статті 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті.

Таким чином, систематизуючи норми ст. 407 ЦК України, ст. ст. 19, 20, 23 Закону України «Про фермерське господарство», випливає те, що користування земельною ділянкою, що виникло в особи на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою, не входить до складу спадщини і припиняється зі смертю особи, якій належало таке право.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 5 жовтня 2016 року по цивільній справі № 6-2329цс16.

Доводи апелянта про те, що судом першої інстанції не взято до уваги ту обставину, що відповідач та третя особа на стороні позивача не заперечували проти задоволення позову не заслуговують на увагу, оскільки визнання чи не визнання позовних вимог не має заздалегідь визначати рішення суду, так як рішення приймається на основі всіх доказів у сукупності з урахуванням норм чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства, а тому відповідно суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що право користування земельною ділянкою, що виникло на підставі державного акту на право постійного користування землею не входить до складу спадщини та припинилося внаслідок смерті користувача такою земельною ділянкою.

Таким чином, апеляційна скарга ОСОБА_4 є безпідставною, а тому її треба залишити без задоволення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів ОСОБА_4, а також для прийняття доводів апеляційної скарги останньої у суду апеляційної інстанції відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Рішення Кілійського районного суду Одеської області від 19 квітня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття , однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 03 квітня 2019 року

Головуючий суддя: А.П. Заїкін

Судді:

ОСОБА_2

ОСОБА_3