ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 599/1579/18Головуючий у 1-й інстанції Чорна В.Г.
Провадження № 22-ц/817/194/19 Доповідач - Парандюк Т.С.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Парандюк Т.С.

суддів - Дикун С. І., Костів О. З.,

за участі секретаря -Кантицької О.І.

та представників: заявника ОСОБА_2- адвоката ОСОБА_3; ОСОБА_4- адвоката ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №599/1579/18 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Зборівського районного суду Тернопільської області від 27 листопада 2018 року, ухваленого суддею Чорною В.Г., повний текст рішення виготовлений 30 листопада 2018 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову - Органу опіки і піклування Зборівської районної державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право на користування житлом,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2018 року ОСОБА_2 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_4, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову - органу опіки і піклування Зборівської районної державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право на користування житлом.

В обґрунтування своєї позиції позивач зазначила, що являється власником житлового будинку з надвірними спорудами в АДРЕСА_1, який належить їй на праві приватної власності. Із її дозволу, як власника, у даному будинку прописані правнуки ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2, законним представником яких є відповідач по справі ОСОБА_4 (їх мати). 07.02.2013 року рішенням Бучацького районного суду Тернопільської області розірвано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_8. Дітей залишено на вихованні ОСОБА_4 Фактично з дня розірвання шлюбу діти проживають із матір'ю - відповідачкою ОСОБА_4, у належному їй на праві власності будинку за адресою: АДРЕСА_2. Оскільки неповнолітні діти не проживають за місцем своєї реєстрації без поважних причин понад один рік, та, враховуючи, що даний факт створює їй перешкоди в отриманні державної субсидії, тому просить суд визнати ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 такими, що втратили право на користування житловим будинком з надвірними спорудами, що в АДРЕСА_1.

Рішенням Зборівського районного суду Тернопільської області від 27 листопада 2018 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову - Органу опіки і піклування Зборівської районної державної адміністрації про визнання неповнолітніх дітей ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4 такими, що втратили право на користування житловим будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення Зборівського районного суду від 27 листопада 2018 року та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_2 зазначила, що при постановлені рішення судом першої інстанції невірно оцінено докази по справі, а саме те, що неповнолітні правнуки ОСОБА_7 та ОСОБА_6 впродовж п'яти остатніх років фактично проживають разом із матір'ю в АДРЕСА_2. Тобто понад рік до моменту звернення із позовом не проживали у спірному житлі.

Також зазначила, що факт отримання батьком дітей допомоги у зв'язку із шкідливістю проживання в АДРЕСА_1, де поблизу розташоване сміттєзвалище м. Тернополя, не є доказом постійного проживання дітей у даному населеному пункті.

Не заслуговують на увагу доводи суду про порушення прав дітей щодо рівня життя та житлових прав та необхідність застосування норм права, на які суд послався, як от: ст.ст. 8, 18 Закону України "Про охорону дитинства", ст. 27 Конвенції про права дитини, так як предметом даного спору не вирішувалося питання прав дітей на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

ОСОБА_4 подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 у якому зазначила, що рішення суду відповідає дійсним обставинам справи та зібраним доказам

В судовому засіданні представник ОСОБА_2 - адвокат ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримав з мотивів, викладених в ній.

Представник ОСОБА_4 - адвокат Парубій М.М. апеляційну скаргу не визнав, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, доповідача, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що неповнолітні діти відповідачки не можуть самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт їх не проживання у спірному будинку не може бути безумовною підставою для визнання їх такими, що втратили право користування зазначеним житлом.

Колегія суддів погоджується з висновком суду.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 на праві приватної власності належить житловий будинок з надвірними будівлями в АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про спадщину за законом, виданого 21.07.2002 року Зборівською державною нотаріальною конторою за реєстраційним номером І-1461, що підтверджується реєстраційним посвідченням Зборівського районного бюро технічної інвентаризації від 18 серпня 2002 року. (а.с.3)

У даному житловому будинку зареєстровані ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, законним представником яких є мати ОСОБА_4.

Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

За змістом частини другої статті 18 Закону України "Про охорону дитинства" діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Рішенням Бучацького районного суду Тернопільської області №595/118/13-ц від 07.02.2013 року розірвано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_8. Дітей, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3 народження залишено на вихованні ОСОБА_4.(а.с.10).

Згідно даних Управління міграційної служби батько неповнолітніх дітей ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_6 в Тернопільській області не зареєстрований.(а.с.84). ОСОБА_8 проживає без реєстрації в будинку позивачки, що не заперечується представниками сторін.

Із довідки, виданої виконкомом Озерянської сільської ради Бучацького району № 192 від 17.07.18 року вбачається, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 проживають без реєстрації по АДРЕСА_2 разом із матір'ю - ОСОБА_4, яка є власником згаданого будинку. (а.с.8).

Відповідно до довідок № 75, 76 від 24.09.2018 року, виданої Озерянською ЗОШ І-ІІ ступенів ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3 навчаються в Озерянській ЗОШ І-ІІІ відповідно з 01.09.2012 року та 01.09.2014 року по даний час. (а.с. 26,27).

Відповідно до статті 9 ЖК України, ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Реєстрація місця проживання є похідним правом від права користування житлом, а тому зняти особу з реєстрації за місцем проживання можна лише за умови втрати нею права користування цим житлом чи у зв'язку з її виселенням (добровільно чи у примусовому порядку).

Відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом.

ОСОБА_7 та ОСОБА_6 у розумінні вимог статті 3 СК України та частини другої статті 64 ЖК УРСР є колишніми членами сім'ї позивача, як власника будинку, оскільки були поселені та зареєстровані із її згоди.

Як вбачається із довідки № 03/10/18 від 03.10.2018 р., виданої Тернопільською обласною благодійною організацією "Фонд розвитку села Малишівці", що ОСОБА_8 (батько дітей) отримував кошти за своїх малолітніх дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_7 протягом 2015 р. - 7940 грн, 2016 р.- 6000 грн, 2017 р. - 8000 грн, 2018 р. - 6000 грн. (а.с.53). Даний факт не заперечувався представником позивачки в апеляційній інстанції.

Крім того, із відповіді № П-18(АЗ)/066/01-27 від 02.10.2018 р. вбачається, що ОСОБА_2 отримувала субсидії для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг з врахуванням зареєстрованих осіб, в т. ч. дітей.(а.с.52).

Предметом доказування у даній справі, з урахуванням змісту позовних вимог до неповнолітніх ОСОБА_7 та ОСОБА_6 та правових підстав, за яких ці вимоги пред'явлено позивачем, є не проживання дітей без поважних причин понад один рік в будинку.

Оцінивши надані сторонами докази, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що неповнолітні ОСОБА_7 та ОСОБА_6 не проживають у спірному житлі з поважних причин, якими є розірвання шлюбу між їхніми батьками і їх проживання разом з матір'ю. Крім того, встановлено, що діти були поселенні і прописані зі згоди власника - позивачки, приїжджають до батька по місцю його проживання в спірному будинку, там знаходяться їх речі, батько отримував допомогу на них із благодійного фонду в зв'язку із шкідливістю проживання в даному населеному пункті, а позивачка - субсидію.

Враховуючи їх неповнолітній вік, ОСОБА_7 та ОСОБА_6 не можуть самостійно обирати місце свого проживання, тому факт їх не проживання у спірному будинку обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення їх права користування житлом, у якому на законних підставах вони зареєстровані і де фактично проживає їх батько хоча і без реєстрації, що не спростовується представником позивача.

Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що неповнолітні діти ОСОБА_7 та ОСОБА_6 набули права власності або право постійного користування іншим житлом, позивачем не надано, хоча це відповідно до ст. 12, 81 ЦПК України є її процесуальним обов'язком.

Судом дотримано норми статті 19 СК України, де участь органу опіки та піклування у розгляді такої категорії справ є обов'язковою. Представник органу опіки заперечив проти позову, враховуючи в першу чергу інтереси дітей.

Доводи апеляційної скарги про проживання дітей за іншою адресою з матір'ю, наявність у неї житла, в якому можлива реєстрація дітей, не є правовими підставами для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999).

Наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки, а тому колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Судові витрати покласти на сторони в межах ними понесеними у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Зборівського районного суду Тернопільської області від 27 листопада 2018 року - залишити без змін.

Судові витрати покласти на сторони в межах ними понесеними.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 14 лютого 2019 року.

Головуюча Т.С. Парандюк

Судді: С.І. Дикун

О.З. Костів