Постанова

Іменем України

27 березня 2019 року

м. Київ

справа № 759/11654/13-ц

провадження № 61-16590св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О.

ПогрібногоС. О., Ступак О. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

треті особи: ОСОБА_5, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Народна позика»,

особа, яка подавала апеляційну скаргу, - ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Печерські Апартаменти» на рішення Апеляційного суду міста Києва від 11 травня 2017 року у складі колегії суддів: Саліхова В. В., Прокопчук Н. О., Семенюк Т. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У серпні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про визнання права власності.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що 03 квітня 2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 укладений договір позики, відповідно до якого остання отримала грошові кошти у розмірі 4 050 000,00 грн, що еквівалентно 500 000,00 дол. США, строком до 01 липня 2013 року, про що складена відповідна розписка. На забезпечення виконання зобов'язань за цим договором позичальник у розписці зазначила, що у випадку неповернення суми позики до позикодавця ОСОБА_5 переходить право власності на нежитлову будівлю, розташовану за адресою: АДРЕСА_1; квартиру АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_2. Зазначила, що 26 липня 2013 року між нею та ОСОБА_5 укладений договір відступлення права вимоги за договором позики, за умовами якого до неї перейшло право вимоги за вищевказаним договором позики, укладеним 03 квітня 2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4

З урахуванням викладеного, позивач просила визнати за нею право власності на нежитлову будівлю, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, квартиру АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_2.

У серпні 2013 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що 03 квітня 2013 року між нею та ОСОБА_4 укладений договір позики, відповідно до якого остання отримала грошові кошти у розмірі 4 000 050,00 грн, що еквівалентно 500 000,00 дол. США, строком до 01 липня 2013 року, про що складена розписка. На забезпечення виконання зобов'язань за цим договором позичальник у розписці зазначила, що у випадку неповернення суми позики до позикодавця переходить право власності на нежитлову будівлю, розташовану за адресою: АДРЕСА_1; квартиру АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_3. 26 липня 2013 року між нею та ОСОБА_3 укладений договір відступлення права вимоги за договором позики, за умовами якого до ОСОБА_3 перейшло право вимоги за договором позики, укладеним 03 квітня 2013 року між нею та ОСОБА_4 Також умовами цього договору від 26 липня 2013 року передбачено сплату їй, як первісному кредитору, ОСОБА_3, як новим кредитором, суми коштів, отриманих ОСОБА_4 у позику. Оскільки ОСОБА_3 не виконала вказану умову договору, то саме вона, а не ОСОБА_3 має право вимоги за договором позики.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_5 просила визнати за нею право власності на вказане нерухоме майно.

Суди неодноразово розглядали цю справу.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 03 вересня 2013 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено. Позов ОСОБА_5 задоволено частково.Визнано за ОСОБА_5 право власності на квартиру АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_2. У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_5 відмовлено.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3 та частково задовольняючи позов ОСОБА_5, виходив із того, що до ОСОБА_3 не перейшло право вимоги за договором відступлення права вимоги, оскільки вона не виконала умов цього договору щодо передачі документів новому кредитору, які засвідчують її права, а саме оригінал розписки, який знаходиться у ОСОБА_5, а тому, враховуючи, що позичальник не виконав умов укладеного договору позики, тобто не повернув кошти, а договором передбачався перехід права власності на указані об'єкти нерухомого майна у випадку неповернення боргу, дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову ОСОБА_5

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 11 травня 2017 року рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд, ухвалюючи рішення, виходив із того, що договір від 03 квітня 2013 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, нотаріально не посвідчений, а тому є нікчемним, таким, що не породжує для його сторін жодних прав та обов'язків. При цьому оскільки спірне майно придбане ОСОБА_4 у шлюбі з ОСОБА_6, вона не мала права розпоряджатися вказаним нерухомим майном без згоди іншого з подружжя. Крім того, оскільки позивачі здійснювали оформлення права власності на підставі договору позики, який у частині забезпечення виконання зобов'язань щодо передачі права власності на нежитлову будівлю, є нікчемним правочином, то відсутні підстави для залучення ТОВ «Печерські Апартаменти» до участі у розгляді справи у порядку сингулярного правонаступництва. При розгляді справи у суді апеляційної інстанції встановлено, що право власності на майно ТОВ «Печерські Апартаменти» передало третім особам, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги

У травні 2017 року ТОВ «Печерські Апартаменти» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду міста Києва від 11 травня 2017 року, в якій просить скасувати зазначене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Касаційна скарга обґрунтовувалось тим, що судом апеляційної інстанції були порушені норми статті 37 ЦПК України. На теперішній час відбувся поділ квартири № АДРЕСА_2 на два об'єкти: квартиру № АДРЕСА_2. Із 05 травня 2017 року власником квартири № АДРЕСА_2 є Одноосібне товариство з обмеженою відповідальністю «Апельсин-Крайморіє», а власником квартири № 86б - заявник. Оскільки предметом спору у справі є визнання права власності на вказане майно, то незалучення нового власника майна до участі у справі є прямим порушенням його прав. Суд апеляційної інстанції незаконно відмовив у задоволенні клопотання про витребування доказів без виходу до нарадчої кімнати. Відсутність згоди ОСОБА_6 на відчуження нерухомого майна не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 червня 2017 року відкрито провадження у справі та надано строк для подання заперечень на касаційну скаргу.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано Верховному Судууказану справу.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу.

Ухвалою Верховного Суду від 26 листопада 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статей 213, 214, 316 ЦПК України 2004 року щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що 03 квітня 2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 укладений договір позики, відповідно до якого остання отримала грошові кошти у розмірі 4 050 000,00 грн, що еквівалентно 500 000,00 дол. США, строком до 01 липня 2013 року, про що складена розписка.

На забезпечення виконання зобов'язань за цим договором, позичальник у розписці зазначила, що у випадку неповернення суми позики до позикодавця ОСОБА_5 переходить право власності на: нежитлову будівлю, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, квартиру АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_2.

26 липня 2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 укладений договір відступлення права вимоги за договором позики, за умовами якого до ОСОБА_3 перейшло право вимоги за договором позики, укладеним 03 квітня 2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 Також умовами цього договору передбачена сплата ОСОБА_5, як первісному кредитору, ОСОБА_3, як новим кредитором, суму коштів, отриманих ОСОБА_4 у позику.

ОСОБА_4 грошові кошти у строк, указаний у договорі позики від 03 квітня 2013 року, не повернула.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_5 просила суд визнати за нею право власності на вказане нерухоме майно, оскільки ОСОБА_4 не виконала умови договору позики та не повернула грошові кошти, що отримані нею у борг, а ОСОБА_3 не виконала умов договору відступлення права вимоги за договором позики, тому саме вона, а не ОСОБА_3, має право вимоги за цим договором позики.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність установлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Нікчемний правочин є недійсним з моменту його вчинення.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Статтею 328 ЦК України, на яку як на підставу позову посилались і ОСОБА_3, і ОСОБА_5, передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Оскільки відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 цього Кодексу, оскільки за правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Оскільки боргова розписка ОСОБА_4 у частині забезпечення виконання зобов'язань укладена в простій письмовій формі і нотаріально не посвідчена, як того вимагають вказані норми матеріального права, тому відповідно до вимог частини першої статті 220 ЦК України цей договір у частині забезпечення виконання зобов'язань позикодавця щодо передачі права власності на нежитлову будівлю, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, квартиру АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_2 у випадку невиконання зобов'язань за договором позики, є нікчемним і не створює правових наслідків для сторін.

Боргова розписка від 03 квітня 2013 року, в якій ОСОБА_4 у рахунок погашення боргу за договором позики зобов'язалася передати вказане нерухоме майно, не є правочином, який надає законні підстави для визнання за позивачем права власності на зазначене нерухоме майно в судовому порядку.

Рішення суду першої інстанції є очевидно незаконним, оскільки не підлягає визнанню на підставі боргової розписки право власності на нерухоме майно в судовому порядку.

Звертаючись до суду із касаційною скаргою, ТОВ «Печерські Апартаменти» вказувало на те, що відбувся поділ квартири № АДРЕСА_2 на два об'єкти: квартиру № АДРЕСА_2. Із 05 травня 2017 року власником квартири АДРЕСА_2 є Одноосібне ТОВ «Апельсин-Крайморіє», а власником квартири № 86б - ТОВ «Печерські Апартаменти», а тому суд апеляційної інстанції порушив норми процесуального права, не виконав вимоги ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 лютого 2017 року та не залучив у порядку сингулярного правонаступництва ТОВ «Печерські Апартаменти» та за їх заявою не залучив до участі у розгляді справи Одноосібне ТОВ «Апельсин-Крайморіє», оскільки оскаржуване рішення порушує їх права як власників майна, яке є предметом цього позову, у зв'язку з чим просило скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Верховний Суд відхиляє такі доводи заявника з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Із урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Отже, при розгляді спору суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Таким чином, оскаржуваним рішенням суду апеляційної інстанції у цій справі не порушуються права ні Одноосібного ТОВ «Апельсин-Крайморіє», ні ТОВ «Печерські Апартаменти», оскільки спір по суті зводився до визнання права власності в судовому порядку на нерухоме майно, яке позичальник зобов'язувалась передати у власність кредитора при неповерненні позики.

Та обставина, що ОСОБА_5 на підставі рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03 вересня 2013 року, ухваленого у цій справі, відчужила квартиру АДРЕСА_1 спочатку ТОВ «ФК «Народна позика», яке відчужило її ТОВ «Печерські Апартаменти», яке, здійснивши її поділ на два об'єкти, відчужило один із них Одноосібному ТОВ «Апельсин-Крайморіє», не свідчить про порушення прав заявника оскаржуваним рішення суду апеляційної інстанції і наявність підстав для його скасування та залишення в силі очевидно незаконного рішення суду першої інстанції, оскільки за правилами апеляційного перегляду судових рішень, визначених статтею 303 ЦПК України 2004 року, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Верховним Судом враховано, що після того, як ТОВ «Печерські Апартаменти» вперше подало касаційну скаргу (вересень 2016 року) на рішення Апеляційного суду міста Києва від 22 серпня 2016 року у цій справі, за наслідками якої вказане судове рішення було скасоване, а справу направлено на новий апеляційний розгляд, заявник у період між оскарженням судового рішення і до нового апеляційного розгляду справи здійснив розподіл квартири АДРЕСА_1 на два об'єкти, один із яких відчужив Одноосібному ТОВ «Апельсин-Крайморіє», яке 05 травня 2017 року здійснило державну реєстрацію на квартиру № АДРЕСА_2. Тобто ТОВ «Печерські Апартаменти» ще у вересні 2016 року знало про те, що вказаний об'єкт нерухомого майна є спірним, і мало б проявити розумну обачність щодо відчуження цього майна.

Безпідставними є доводи заявника про те, що суд не залучив ТОВ «Печерські Апартаменти» в порядку сингулярного правонаступництва до участі у розгляді справи, оскільки сингулярне правонаступництво має місце, коли сторона перепоступається правом вимоги, чи здійснює переведення боргу, або приймає борг іншої особи на себе.

Твердження заявника про те, що суд не задовольнив заяву про витребування доказів та при вирішенні цього клопотання не видалявся до нарадчої кімнати, є безпідставними, оскільки колегія суддів суду апеляційної інстанції, вирішуючи клопотання про витребування доказів, постановляє протокольну ухвалу не видаляючись до нарадчої кімнати.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду апеляційної інстанції щодо встановлених обставин справи. Однак згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом апеляційної інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Печерські Апартаменти» залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 11 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В.О. Кузнєцов

С.О. Погрібний

О.В. Ступак