КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/6012/2019 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 травня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів : Олійника В.І., Приходька К.П.,

за участю секретаря судового засідання - Черниш С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до приватного акціонерного товариства «ДТЕК Київські електромережі» про захист прав споживачів,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до приватного акціонерного товариства «ДТЕК Київські електромережі» (далі - ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі»), в якому просили: визнати протиправним зловживання відповідачем своїми правами по відношенню до них, зокрема щодо умисного введення в оману Дніпровського районного суду м. Києва з наміром отримати судовий наказ від 2 серпня 2018 року у справі № 755/11525/18; зобов`язати ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі»припинити зловживання своїми правами, а саме пред`являти безпідставні вимоги до ОСОБА_2 щодо оплати ним електроенергії, яку спожив ОСОБА_1 ; стягнути з ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» на користь ОСОБА_1 7 000 грн моральної шкоди.

На обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивачі проживають та є співвласниками по 1/2 частині кожен квартири АДРЕСА_1 , в якій встановлений спільний електролічильник та спільна мережа електропроводки. Особистий рахунок оформлено лише на одного співвласника квартири - ОСОБА_2 . Оскільки ОСОБА_1 має численні претензії до енергопостачальника, то до їх вирішення за електроенергію він не сплачує, а інший співвласник спожиту ним частку електроенергії оплачує в повному обсязі. Тому 21 вересня 2017 року між позивачами було укладено договір про встановлення пропорцій споживання електричної енергії, холодної води та послуги з водовідведення, згідно якого ОСОБА_1 споживає 60 % електроенергії, а ОСОБА_2 - 40 % відповідно. Вказаний договір було надіслано до ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» з проханням провести перерахунок спожитої електричної енергії відповідно до досягнутої між співвласниками домовленості. Також було зазначено, що не сплачує за електроенергію саме ОСОБА_1 , а ОСОБА_2 сплачує за спожиті ним особисто послуги вчасно. Незважаючи на це, відповідач систематично погрожував відключенням електроенергії, а згодом, вводячи суд в оману, подав заяву про видачу судового наказу, внаслідок чого отримав судовий наказ від 2 серпня 2018 року про стягнення з ОСОБА_2 боргу, утвореного ОСОБА_1 Даний судовий наказ скасований ухвалою суду від 16 жовтня 2018 року, в якій встановлено, що обставини споживання електроенергії були відомі ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі», однак воно звернулося до суду про стягнення боргу саме з ОСОБА_2 Тобто, судовим рішенням встановлено, що відповідач діяв протиправно, зловживаючи своїми процесуальними правами.

Позивачі зазначали, що відповідач не бажаючи надати ОСОБА_1 відповіді на неодноразово підняті питання в заявах щодо обґрунтованості та законності нарахування заборгованості щодо нього, зловживаючи своїми правами, вчиняє психологічні та юридичні атаки на співвласника квартири ОСОБА_2 з наміром домогтися протиправного впливу на другого співвласника житла. При цьому відповідач грубо порушує права ОСОБА_1 , як споживача, на звернення для отримання інформації щодо надаваних послуг та умов такого надання, чим завдає моральних страждань і шкоди здоров`ю, постійно тримаючи психіку в напруженні, в перманентному стресі, викликаному з поміж іншого систематичними протиправними, несправедливими діяннями відповідача. Розмір моральної шкоди позивачем оцінено у 7000 грн. Крім того, ОСОБА_1 з 2015 року систематично звертається до ПАТ «Київенерго», однак так і не зміг отримати відповіді з питань, що виникають у відносинах між ним та енергопостачальником, оскільки йому не вдається поспілкуватися з керівництвом товариства, а рядові менеджери та працівники центрів обслуговування клієнтів є некомпетентними вирішувати більшість з піднятих позивачем питань, а саме законності тарифів за електроенергію та тепло, законності відчуження ПАТ «Київенерго» з комунальної власності м. Києва. В той же час права ОСОБА_2 порушені тим, що відповідач, зловживаючи процесуальними правами, подав заяву про видачу судового наказу, хоча останній оплачує в повному обсязі за надані та спожиті ним послуги. Єдиною правомірною дією зі сторони відповідача в цьому випадку, було б подати позов особисто до ОСОБА_1 , оскільки у відповідача є численні докази того, що неоплачену частку електроенергії спожив саме він.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 26 грудня 2018 року позов залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачі не надали належних та допустимих доказів того, що ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» зловживало своїми правами по відношенню до них, звертаючись як із заявою про видачу судового наказу про стягнення боргу з ОСОБА_2 так і з відповідними приписами і попередженнями про припинення постачання електричної енергії.

Не погоджуючись з указаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Як на підставу своїх вимог позивач посилається на те, що суд першої інстанції проігнорував клопотання про його допит в якості свідка, чим порушив принцип змагальності цивільного судочинства. Безпідставно розглянувши справу у порядку спрощеного позовного провадження, суд дійшов помилкового висновку про те, що звернення до суду в порядку наказного провадження є правом відповідача, адже вказані дії було вчинено у явний, зухвалий і цинічний спосіб зловживання таким правом. Також судом належним чином не оцінено надані докази та наведені обставини завдання йому моральної шкоди неправомірними діями відповідача.

Відзиви інших учасників справи на апеляційну скаргу до суду не надходили.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що електропостачання до квартири АДРЕСА_1 здійснюється на підставі договору про користування електроенергією № 4, укладеного 19 грудня 2009 року між ПАТ «Київенерго» та ОСОБА_2

ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» є правонаступником ПАТ «Київенерго» в частині переданих йому майна, прав та обов`язків, згідно з розподільчим балансом, а також в частині прав та обов`язків, що визначені частиною 13 розділу ХVІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про ринок електричної енергії.

2 серпня 2018 року Дніпровським районним судом м. Києва за заявою ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» видано судовий наказ, яким стягнуто з ОСОБА_2 на користь заявника заборгованість за спожиту електричну енергію у сумі 3 363,44 грн, 3% річних та інфляційну складову боргу у сумі 416,92 грн та сплачений судовий збір у розмірі 176,20 грн.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2018 року за заявою ОСОБА_2 даний судовий наказ від 2 серпня 2018 року у справі № 755/11525/18 скасовано.

Обгрунтовуючи свій позов, позивачі зазначали, що звертаючись із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за спожиту електричну енергію, відповідач зловживає своїми правами по відношенню до них і умисно вводить суд в оману, не зазначаючи про наявність укладеного між ними договору про встановлення пропорцій споживання електричної енергії.

Відповідно до статтей 55, 124 Конституції України та статті 4 ЦПК України кожна особамає право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною.

При цьому за змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, наданих сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. (частини 1, 3 статті 13 ЦПК України).

Згідно із положеннями статті 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження.

Наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

Умови, за яких суд має право розглядати вимоги про стягнення грошових сум у наказному провадженні, а справи - у спрощеному позовному провадженні, визначаються цим Кодексом.

Відповідно до вимог статті 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу.

Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

За положеннями статті 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо, зокрема, заявлено вимогу про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг, телекомунікаційних послуг, послуг телебачення та радіомовлення з урахуванням індексу інфляції та 3 відсотків річних, нарахованих заявником на суму заборгованості.

При цьому особа має право звернутися до суду з вимогами, визначеними у частині 1 цієї статті, в наказному або в спрощеному позовному провадженні на свій вибір (частина 2 статті 161 ЦПК України).

Таким чином, чинним законодавством встановлено право особи, яка заявляє вимогу про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, самостійно обирати спосіб захисту своїх прав, свобод чи законних інтересів в судовому порядку, а саме в наказному або спрощеному (загальному) позовному провадженні, і результат цього вибору не може вважатися зловживанням правом на звернення до суду по відношенню до боржника.

Як встановив суд першої інстанції на підставі аналізу практики Європейського Суду з прав людини, якою з`ясовано деякі аспекти інтерпретації ним зловживання правом, зловживання правом - це таке використання норм та принципів Конвенції, яке дає змогу державі, окремій особі чи групі осіб порушити права і свободи інших суб`єктів (або створити реальну загрозу такого порушення), що проявлятиметься у їх фактичному обмеженні чи скасуванні (або ж намірі їх обмежити чи скасувати) через послаблення чи знищення ідеалів та цінностей демократії (демократичного суспільства), які декларуються текстом і духом Конвенції.

Суб`єктами відповідальності за порушення статті 17 Конвенції можуть бути однаковою мірою окремі особи, їхні групи або держава; однак рішень, в яких остання визнавалась би порушником цієї статті, немає.

Зловживанню підлягають не лише положення, закріплені у статтях Першого розділу Конвенції та Першого, Четвертого, Шостого, Сьомого і Дванадцятого протоколів до неї, але й принципи (цінності), задекларовані Преамбулою Конвенції, та такі, що випливають із її «духу».

Стаття 17 Конвенції, що у техніко-юридичному аспекті залежить від інших статей Конвенції, водночас закріплює один із основоположних правових принципів, на яких базується сама Конвенція і завдяки дотриманню якого виконується одне з її основних завдань - захист демократії.

З матеріалів справи вбачається, що 25 жовтня 2018 року ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» надіслало ОСОБА_2 попередження про припинення постачання електричної елегії № 103959 від 19 жовтня 2018 року у зв`язку з наявністю заборгованості за спожиту електричну енергію у розмірі 3 465,05 грн.

Позивачі просили суд зобов`язати ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» припинити зловживання правами, а саме щодо пред`явлення, безпідставних на їх думку, вимог до ОСОБА_2 , щодо оплати ним електроенергії, яку спожив ОСОБА_1 . Зокрема, посилаються на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 28 листопада 2018 року у цивільній справі № 755/11267/18, яким зобов`язано ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» розглянути звернення ОСОБА_1 від 2 липня 2018 року в його присутності з наданням можливості заявнику подати додаткові матеріали при розгляді звернення.

Позивач ОСОБА_1 зазначав, що в даному рішенні судом було встановлено, що відповідач відмовляється відкрити на його ім`я окремий особовий рахунок для оплати спожитої електроенергії. За погодженням із співвласником, який уклав договір електропостачання, ними визначено, що він сплачуватиме 60 %, а сусід - 40 % вартості електроенергії. Свою частку по рахункам він оплачувати не буде доки на його звернення не нададуть обгрунтованої відповіді, у тому числі стосовно запроваджених тарифів. Крім того, при розгляді цієї справи встановлено, що ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» неналежним чином розглянуло звернення ОСОБА_1 від 2 липня 2018 року. Тобто, рішенням суду встановлена протиправність діянь відповідача по відношенню до нього, що має преюдиціальне значення у даній справі і не підлягає доказуванню.

Разом з тим, станом на день ухвалення оскаржуваного судового рішення вказане вище рішення суду не набрало законної сили, відтак положення частин 4, 5 статті 82 ЦПК України у даному випадку не підлягали застосуванню.

Крім того, за змістом статтей 81, 82 ЦПК України не потребують доказування обставини, встановлені рішенням суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Преюдиційне значення можуть мати лише ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які зазначені у резолютивній частині рішення.

Однак, встановлення відповідним судовим рішенням обставин порушень відповідачем вимог Закону України «Про звернення громадян» при розгляді звернення ОСОБА_1 від 2 липня 2018 року не мають преюдиційного значення для даного спору, оскільки не впливають на можливість ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» вимагати погашення заборгованості за спожиту електроенергію за укладеним договором у встановленому законом порядку.

Слід також врахувати, що відносини між громадянами та енергопостачальником регулюються Правилами роздрібного ринку електричної енергії (далі - ПРРЕЕ), затвердженими Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг № 312 від 14 березня 2018 року, за змістом положень яких попередження про припинення електропостачання є заходом врегулювання договірних відносин між сторонами, вони носять рекомендаційний характер і не являються рішенням відповідача, що може оскаржуватися в судовому порядку.

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини 2 цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (справа «Станков проти Болгарії», № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, від 12 липня 2007 року).

Європейський суд з прав людини у справі «Тома проти Люксембурга» (2001 рік), використав принцип по якому сам факт визнання порушеного права є достатнім для справедливої сатисфакції.

При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях Європейського Суду, який при цьому виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції. Зокрема, рішеннях «Тома проти Люксембургу», «Калок проти Франції» (2000) та «Недбала проти Польщі», Європейський Суд дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно зі статтями 76, 81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як передбачено частиною 4 статті 81 ЦПК України, рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції на підставі доказів, поданих сторонами, які належним чином оцінені, врахував, що обов`язковими підставами відшкодування моральної шкоди є наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Проте позивачі не довели протиправність дій відповідача та завдання ОСОБА_1 шкоди, що є їх процесуальним обов`язком, при тому, що вимога про відшкодування моральної шкоди, є похідною від основної - визнання дій відповідача протиправними у зловживанні своїми правами.

В апеляційній скарзі зазначено про те, що суд першої інстанції порушив принцип змагальності цивільного судочинства, не допитавши ОСОБА_1 в якості свідка, та помилково розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження, проте такі доводи не заслуговують на увагу колегії суддів з огляду на наступне.

Так, у відповідності до частини 4 статті 19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Відповідно до частини 6 статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

За правилами частини 4 статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що спрощене позовне провадження застосовується для розгляду малозначних справ, крім справ передбачених частиною 4 статті 274 ЦПК України.

Оскільки дана цивільна справи є малозначною в силу своїх властивостей і не належить до винятків із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини 6 статті 19 ЦПК України, суд першої інстанції обгрунтовано визнав її такою в ухвалі про відкриття провадження. Сторони не заявляли окремих клопотань про перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження, а відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому не заперечував проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та просив розглянути справу без участі його представника. У свою чергу позивач ОСОБА_2 подав відповідь на відзив, в якій просив розглянути справи за його відсутності, а позивач ОСОБА_1 у своїй відповіді на відзив просив допитати його в якості свідка для чого повідомити його про час та місце судового засідання. Тобто, сторони у повному обсязі реалізували свої процесуальні права та обов`язки, висловивши свою позицію щодо предмета спору. При цьому в суді апеляційної інстанції позивач ОСОБА_1 обґрунтованих пояснень чи належних доказів на спростування зроблених судом першої інстанції висновків не надав.

Як визначено у частині 5 статті 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву (частина 7 статті 279 ЦПК України).

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення, а інші докази та обставини, на які посилається позивач в апеляційній скарзі були предметом дослідження судом першої інстанції.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого первісного позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статтей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до пункту 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 грудня 2018 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду, крім випадків, визначених у частині 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: В.І. Олійник

К.П. Приходько