КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/4433/2019
Головуючий у суді першої інстанції: Корнієнко С.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 травня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Чобіток А.О., Ящук Т.І.

при секретарі - Шепель К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Золота середина» про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди,

за апеляційною скаргою представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Золота середина» - Бережного Дмитра Сергійовича на рішення Васильківського міськрайонного Київської області від 27 грудня 2018 року,

встановив:

у грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недостовірною та такою, що порушує його права на повагу до честі, гідності та ділової репутації інформацію, яка була поширена на веб-сайті Інтернет-видання «Обозреватель» 09.02.2017 о 13.06, а саме:

- «У Києві затримали заступника голови Національного агентства з питань запобігання корупції (НАЗК) ОСОБА_2 за водіння автомобіля в нетверезому вигляді, проте незабаром відпустили нібито через відсутність доказів»;

- «Близько 22:30 він вийшов напідпитку, сів і поїхав..»;

- «Коли ж патрульні почали складати протокол і шукати свідків, які б підтвердили водіння у п`яному вигляді, ОСОБА_3 спробував сховатися в будівлі. Вони витягли його і склали протокол»;

- «Під час розмови з поліціантами заступник голови НАЗК ... кудись поїхав і вже повернувся з довідкою з наркологічного диспансеру, що нібито підтверджує його тверезість»;

16.02.2017 о 16.18, а саме:

- «У розпорядженні "Обозревателя" виявився ексклюзивний запис із відеореєстратора патрульних поліціантів, які затримали заступника голови Національного агентства з питань запобігання корупції (НАЗК) ОСОБА_2 за водіння автомобіля в нетверезому вигляді».

- «У відповідь на зауваження патрульного, що у нього є всі симптоми алкогольного сп`яніння (сильний запах алкоголю з порожнини рота, почервоніння очей і невиразна мова - Ред.), Радецький обурюється, повторюючи фразу: "Та ти шо?! Ви лікар?»

- «На записі заступник голови НАЗК є трохи схвильованим, перебиває співробітників правоохоронних органів, запинаючись у мові. Крім того, весь час стверджує, що їхав із роботи тверезим».

- «За інформацією наших джерел, на судовому засіданні член НАЗК надасть довідку з наркологічного диспансеру, яка нібито підтвердить його тверезість».

- « Нагадаємо , ОСОБА_2 спіймали п`яним за кермом увечері 7 лютого в Печерському районі Києва, коли той на своєму «Subaru XV» виїжджав зі стоянки»

та 05.04.2017 о 15.44, а саме:

- «На штрафи? Бешкетник із НАЗК встановив собі 100% надбавку до зарплати»;

- «Як повідомляв «Обозреватель», заступник голови НАЗК ОСОБА_3 був затриманий за водіння автомобіля у нетверезому стані, проте незабаром його відпустили нібито через відсутність доказів»;

- «Пізніше в розпорядження «Обозревателя» потрапив ексклюзивний запис із відеореєстратора патрульних поліцейських, які затримали ОСОБА_3 за водіння автомобіля у нетверезому стані»

недостовірною, та такою, що порушує його немайнові права на повагу до честі, гідності та ділової репутації та стягнути з останнього на його користь заподіяну йому вищезазначеними діями моральну шкоду в розмірі 150 000 грн. та судові витрати по справі.

Позивач просив суд зобов`язати відповідача, який є власником веб-сайту, протягом 5 днів з дня набрання судовим рішенням законної сили спростувати вказану інформацію шляхом оприлюднення спростування інформації.

В заяві про уточнення позовних вимог від 07.08.2018 позивач просив зобов`язати відповідача спростувати поширену інформацію шляхом розміщення тексту спростування, а також заблокувати публічний доступ до вказаної вище інформації.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 27 грудня 2018 року позов було задоволено частково. Визнано недостовірною та такою, що порушує немайнові права ОСОБА_1 на повагу до честі, гідності та ділової репутації інформацію, яка була поширена.

Зобов`язано відповідача протягом 5 днів з дня набрання рішенням законної сили спростувати вказану вище інформацію шляхом оприлюднення строком на 30 календарних днів в центральній частині головної сторінки веб-сайту за адресою в мережі Інтернет резолютивної частини рішення суду.

Стягнуто з відповідача на користь позивача відшкодування моральної шкоди в розмірі 150 000 грн. та судові витрати: судовий збір в сумі 4 810 грн. та витрати на правову допомогу - 5 000 грн. Відмовлено у задоволенні вимог про зобов`язання відповідача заблокувати публічний доступ до вказаної інформації.

Не погоджуючись із рішенням суду представник відповідача - Бережний Д.С. подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення ОСОБА_1 , його представника Скуратівського С.І. , представників відповідача - Бережного Д.С. та Бабія Р.В. , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Позивач у грудні 2017 року звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом, в якому просив визнати недостовірною та такою, що порушує його немайнові права на повагу до честі, гідності та ділової репутації інформацію, яка була поширена на веб-сайті Інтернет-видання «Обозреватель» 09.02.2017, 16.02.2017 та 05.04.2017.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 квітня 2018 року справу було передано за підсудністю до Васильківського міськрайонного суду Київської області.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 27 грудня 2018 року позов було задоволено частково. Визнано недостовірною та такою, що порушує немайнові права ОСОБА_1 на повагу до честі, гідності та ділової репутації інформацію, яка була поширена. Зобов`язано відповідача протягом 5 днів з дня набрання рішенням законної сили спростувати вказану вище інформацію шляхом оприлюднення строком на 30 календарних днів в центральній частині головної сторінки веб-сайту за адресою в мережі Інтернет резолютивної частини рішення суду. Стягнуто з відповідача на користь позивача відшкодування моральної шкоди в розмірі 150 000 грн. та судові витрати: судовий збір в сумі 4 810 грн. та витрати на правову допомогу - 5 000 грн. Відмовлено у задоволенні вимог про зобов`язання відповідача заблокувати публічний доступ до вказаної інформації.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем було поширено інформацію відносно позивача, яка є недостовірною та порочить його честь, гідність та ділову репутацію, що є підставою для покладення обов`язку на відповідача щодо її спростування та відшкодування моральної шкоди.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та послався на положення статей 32, 34, 68 Конституції України, статей 275, 276 та 277 ЦК України, Закону України «Про інформацію», Конвенції про захист прав людини та основних свобод, ратифіковану Законом № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року. Для України вона набрала чинності 11 вересня 1997 року і є частиною національного законодавства України. Також судом першої інстанції було правильно застосовано практику Європейського Суду з прав людини.

Висновок суду першої інстанції щодо визнання поширеної інформації недостовірною та такою, що порушує немайнові права позивача, є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим по справі обставинам.

Як видно з матеріалів справи, позивач 26.03.2016 був обраний заступником голови Національного агентства з питань запобігання корупції.

Відповідачем була поширена інформація на веб-сайті Інтернет-видання «Обозреватель» 09.02.2017 о 13.06, а саме:

- «У Києві затримали заступника голови Національного агентства з питань запобігання корупції (НАЗК) ОСОБА_2 за водіння автомобіля в нетверезому вигляді, проте незабаром відпустили нібито через відсутність доказів»;

- «Близько 22:30 він вийшов напідпитку, сів і поїхав..»;

- «Коли ж патрульні почали складати протокол і шукати свідків, які б підтвердили водіння у п`яному вигляді, ОСОБА_3 спробував сховатися в будівлі. Вони витягли його і склали протокол»;

- «Під час розмови з поліціантами заступник голови НАЗК ... кудись поїхав і вже повернувся з довідкою з наркологічного диспансеру, що нібито підтверджує його тверезість».

16.02.2017 о 16.18, а саме:

- «У розпорядженні "Обозревателя" виявився ексклюзивний запис із відеореєстратора патрульних поліціантів, які затримали заступника голови Національного агентства з питань запобігання корупції (НАЗК) ОСОБА_2 за водіння автомобіля в нетверезому вигляді».

- «У відповідь на зауваження патрульного, що у нього є всі симптоми алкогольного сп`яніння (сильний запах алкоголю з порожнини рота, почервоніння очей і невиразна мова - Ред.), Радецький обурюється, повторюючи фразу: "Та ти шо?! Ви лікар?»

- «На записі заступник голови НАЗК є трохи схвильованим, перебиває співробітників правоохоронних органів, запинаючись у мові. Крім того, весь час стверджує, що їхав із роботи тверезим».

- «За інформацією наших джерел, на судовому засіданні член НАЗК надасть довідку з наркологічного диспансеру, яка нібито підтвердить його тверезість».

- « Нагадаємо , ОСОБА_2 спіймали п`яним за кермом увечері 7 лютого в Печерському районі Києва, коли той на своєму «Subaru XV» виїжджав зі стоянки».

05.04.2017 о 15.44, а саме:

- «На штрафи? Бешкетник із НАЗК встановив собі 100% надбавку до зарплати»;

- «Як повідомляв "Обозреватель", заступник голови НАЗК ОСОБА_3 був затриманий за водіння автомобіля у нетверезому стані, проте незабаром його відпустили нібито через відсутність доказів»;

- «Пізніше в розпорядження «Обозревателя» потрапив ексклюзивний запис із відеореєстратора патрульних поліцейських, які затримали ОСОБА_3 за водіння автомобіля у нетверезому стані».

Судом апеляційної інстанції було витребувано з Печерського районного суду м. Києва та досліджено адміністративний матеріал про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1

В зазначених матеріалах міститься Протокол про адміністративне правопорушення серії БР №125965, складений 07.02.2017 о 22.53, відповідно до якого 07.02.2017 о 22.10. ОСОБА_1 керував транспортним засобом з ознаками алкогольного сп`яніння, а саме - запах алкоголю з порожнини рота, тремтіння пальців рук, порушення мови. Від проходження тесту на стан алкогольного сп`яніння на приладі «Драгер» та у лакіря-нарколога відмовився в присутності двох свідків, чим порушив вимоги п. 2.5 Правил дорожнього руху, за що передбачена відповідальність ч. 1 ст. 130 КУпАП. В поясненнях, які містяться на бланку постанови та викладених на окремому аркуші Радецьким Р.С. зазначається, що він не відмовляється від проходження огляду на стан сп`яніння та згоден пройти всі обстеження відповідно до чинного законодавства.

Постановою судді Печерського районного суду м. Києва від 28 березня 2017 року провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 КУпПА було закрито за відсутністю складу даного адміністративного правопорушення.

Доводи, викладені представником ТОВ «Золота середина» Бережним Д.С. в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують всі були предметом перевірки суду першої інстанції та отримали належну правову оцінку.

Так, апелянт вказує, що судом першої інстанції не було встановлено всіх складових, що становлять склад правопорушення, який має встановлюватись при розгляді справ зазначеної категорії відповідно до п. 15 постанови Пленуму ВС України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи».

У пункті 15 вказаної постанови судам роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

У статті 32 Конституції України визначено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Згідно з статтею 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

В даному випадку факт складання протоколу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 07.02.2017 дійсно мав місце, однак відповідачем при поширенні вказаної інформації не зазначались дані, які містились в протоколі з посиланням на нього, а було оприлюднено дані з відеореєстратора патрульного поліцейського, які були змонтовані у 6-хвилинному відеозаписі.

Представником відповідача не було вказано джерело, від якого було отримано вказаний відеозапис, та особу, якою було змонтовано 6-хвилинний відеозапис.

Відповідно до п. 1 Наказу Департаменту патрульної поліції Національної поліції України №14/1 від 24.11.2015 «Про порядок зберігання, використання відеозапису з відеореєстраторів патрульних» наказано, що поліцейським після закінчення зміни та прибуття на місце дислокації у найкоротший строк передати відеореєстратор до відділу зв`язку та інформаційних технологій Управління забезпечення діяльності Департаменту патрульної поліції або до структурних підрозділів відділу зв`язку та інформаційних технологій Управлінь патрульної поліції у містах.

В п. 4 наказу закріплено, що відео, яке знаходиться на сервері або відеореєстраторі, є службовою інформацією та може надаватись третім особам виключно на підставі:

- ухвали суду, що набрала законної сили, щодо надання у розпорядження суду фрагменту відеозапису:

- запиту слідчого про надання відео в рамках кримінального провадження;

- в інших випадках, передбачених діючим законодавством, за погодженням з начальником Управління патрульною поліції у місті або його заступників.

Зазначений наказ оголошений особовому складу Департаменту патрульної поліції та Управлінь патрульної поліції в містах, а контроль за виконанням наказу покладено на начальників Управлінь патрульної поліції у містах (пп. 5 та 6).

Таким чином, поширення відеозапису відбулось з порушенням вимог вказаного Наказу.

Крім того, викладена в коментарях до відеозапису інформація не відповідає дійсності, оскільки є неповною та перекрученою, носить стверджувальний характер.

Доводи апелянта про те, що зазначена інформація містить оціночні судження, є безпідставними, оскільки відповідно до позиції Європейського суду з прав людини, викладеної у пункті 46 рішення у справі LINGENS V. AUSTRIA (№ 9815/82, § 42, 46, ЄСПЛ, 08 липня 1986 року), слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна.

Положеннями статті 30 Закону України «Про інформацію» визначено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири).

В даному випадку з урахуванням стилістики поширеної відповідачем інформації, застосованих мовних оборотів та стверджувального характеру висловів, поширену інформацію не можна визнати оціночними судженнями.

При поширенні інформації 05.04.2017 відповідачем в черговий раз було повідомлено про затримання ОСОБА_1 за водіння автомобіля в нетверезому стані, тоді як на той час провадження по справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 вже було закрито за відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Зазначаючи 05.04.2017 про встановлення ОСОБА_1 собі надбавки у розмірі до 100% посадового окладу в Рішенні від 24.03.2017 та вказуючи, що він є керівником вказаного Департаменту, відповідач також поширив недостовірну інформацію, оскільки ОСОБА_1 виконував повноваження керівника Департаменту фінансового контролю та моніторингу способу життя НАЗК тимчасово до серпня 2016 року. Відповідно до Рішення НАЗК №119 від 24.03.2017, яке було підписано виконуючим на той час обов`язки Голови ОСОБА_1 , було вирішено керівнику апарату НАЗК Ткаченку І. В. забезпечити виконання доручення заступника Голови НАЗК ОСОБА_1 щодо встановлення надбавок за виконання особливо важливої роботи працівникам Департаменту фінансового контролю та моніторингу способу життя в розмірі 100% посадового окладу в межах наявної економії фонду оплати праці Департаменту фінансового контролю та моніторингу способу життя (а/с 3 т. 2).

Помилкове посилання суду першої інстанції на рішення №118 від 24.03.2017 про преміювання працівників апарату НАЗК не впливає на висновок суду щодо поширення відповідачем і в цьому випадку недостовірної інформації.

Також є необґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що директор Департаменту комунікації МВС України ОСОБА_4 в телефонній розмові із журналістами телеканалу «112 Україна» не заперечував достовірність відеозапису, оскільки відеозапис ним не надавався, а телефонна розмова мала місце вже після поширення відеозапису.

У пункті 21 вказаної постанови Пленуму Верховний Суд України зазначив, що при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність приватного життя.

Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають посади публічної влади на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

Посилання представників відповідача на те, що відеозапис про затримання ОСОБА_1 07.02.2017 розміщено в загальному доступі в мережі Інтернет на веб-сайті Youtube, не звільняє відповідача від відповідальності за поширення недостовірної інформації, оскільки відповідач сам зазначає, що «у розпорядженні «Обозревателя» виявився ексклюзивний запис із відеореєстратора патрульних поліціантів», а наданий до справи відповідачем відеозапис містить логотип (цифровий водяний знак) - «Обозреватель».

Посилання апелянта на те, що дана інформація не поширювалась ТОВ «Золота середина» безпосередньо як фактична та остаточна, а також на рішення Європейського Суду з прав людини у справі «The Observer and The Guardian v. the United Kingdom», від 26 листопада 1991 року, пункт 59, Series A no. 216 також є необґрунтованими.

У зазначеному рішенні та рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Газета «Україна-Центр» проти України» від 15 жовтня 2010 року в підпункті «g» пункту 46 суд зазначив, що повідомлення новин, засноване на інтерв`ю або відтворенні висловлювань інших осіб, відредагованих чи ні, становить один з найбільш важливих засобів, за допомогою яких преса може відігравати свою важливу роль «сторожового пса суспільства» (дивитись, наприклад, рішення у справі). У таких справах слід розрізняти ситуації, коли такі висловлювання належали журналісту, і коли були цитатою висловлювання іншої особи, оскільки покарання журналіста за участь у розповсюдженні висловлювань інших осіб буде суттєво заважати пресі сприяти обговоренню питань суспільного значення та не повинно розглядатись, якщо для іншого немає винятково вагомих причин, повідомлення новин, засноване на інтерв`ю.

В даному випадку відповідач відмовляється назвати джерело походження відеозапису і не зазначає особу, яка повідомила йому цю інформацію.

При визначенні розміру моральної шкоди, суд першої інстанції вказав, що враховує ступінь спричинених позивачу, як фізичній особі, так і публічній особі, незручностей, вчинених відповідачем, ступінь та характер вини відповідача в цьому, а також те, що протиправні дії відповідача призвели до певних фізичних та душевних страждань позивача, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, погіршенню його статусу в суспільстві. Однак повністю погодитись з таким висновком суду першої інстанції неможливо.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Однак позивачем при зверненні до суду не було зазначено про наявність певних фізичних страждань через поширення вказаної інформації, додаткові зусилля для організації свого життя.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншими майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення для справи.

Враховуючи, що поширення вказаної інформації не вплинуло на причини звільнення позивача з роботи, не доведено факту зниження оцінки його професійної діяльності, а також ним не доведено підриву довіри населення до проведених в державі антикорупційних реформ, суд апеляційної інстанції вважає з урахуванням вимог розумності і справедливості достатнім визначити розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 50 000 грн. та змінити рішення в цій частині.

В частині стягнення витрат на правничу допомогу рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з наступних підстав. При зверненні до суду в позовній заяві позивач не просив суд стягнути витрати на правничу допомогу. Зміни до ЦПК України були внесені на підставі Закону №2147а-VIII від 03.10.2017, який набув чинності 15.12.2017. Отже, позовна заява була подана 18.12.2017 після набрання чинності змін до ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу витрат часник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги ( ч. 3 ст. 137 ЦПК України).

У червні 2018 року до справи представником позивача було надано Витяг з Договору про надання правової допомоги №02-330/458 від 12.09.2017, укладеного між ОСОБА_1 та Адвокатським об`єднанням «Скуратівський та партнери». В судовому засіданні 07.08.2018 представником позивача ОСОБА_8 . було подано Договір про надання правової допомоги №02-330/458 від 12.09.2017, згідно п. 4.3. якого гонорар адвоката за даним договором становить: за підготовку позовних матеріалів - 5 000 грн., за участь адвоката при розгляді справи в суді першої інстанції - 10 000 грн., за участь адвоката в судах вищестоящих інстанцій - по 5 000 грн. за кожний етап перегляду справи. Також було надано квитанцію про перерахування коштів ОСОБА_1 5 000 грн. (а/с 146 т. 1) від 09.10.2017. Іншого розрахунку витрат на правничу допомогу не надано. Посилання представника позивача на ту обставину, що Договір про надання правової допомоги був укладений ще до внесення змін до ЦПК України на підставі Закону №2147-VІІІ від 03 жовтня 2017, є безпідставним, оскільки на той час діяв Закон «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», відповідно до ст. 1 вказаного Закону, який втратив чинність 15.12.2017, розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні, що також вимагало відповідного розрахунку.

Європейський суд з прав людини зауважує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

В частині розподілу судового збору, суд змінює рішення суду першої інстанції відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України та зменшує суму судового збору, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача та визначає його в розмірі 2 670 грн.

В іншій частині рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Золота середина» - Бережного Дмитра Сергійовича задовольнити частково.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 27 грудня 2018 року:

- в частині вирішення вимог про відшкодування моральної шкоди змінити та визначити розмір моральної шкоди - 50 000 грн.;

- в частині стягненні витрат на правничу допомогу скасувати та відмовити в стягненні цих витрат;

- в частині стягнення судових витрат змінити та визначити судові витрати в сумі 2 760 грн.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складений 17 травня 2019 року.

Головуючий

Судді