КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2019 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 757/20962/18-ц

номер провадження: 22-ц/824/4863/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

за участю секретаря - Воронової Л.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Печерського районного суду міста Києва від 20 листопада 2018 року у складі судді Матійчук Г.О., у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів, стягнення коштів та штрафних санкцій,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2018 року ОСОБА_1звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про захист прав споживачів, стягнення коштів та штрафних санкцій.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що він є клієнтом ПАТ КБ «ПриватБанк», де він відкрив картковий рахунок НОМЕР_1. Навесні 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» заблоковувало належні позивачу кошти в сумі 16 948,99 доларів США, які розміщені на вказаному рахунку. Позивач зазначав, що 20 січня 2016 року та 24 квітня 2018 року він звертався до ПАТ КБ «ПриватБанк» з вимогами щодо повернення йому коштів через касу банку, однак ці заяви були залишені відповідачем без задоволення. Вказував, що він, як власник банківського рахунку, є споживачем фінансових послуг, а відповідач їх виконавцем та несе передбачену ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» відповідальність за неналежне надання цих послуг, що полягає у сплаті пені в розмірі 3% вартості послуги за кожний день прострочення.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_1просив стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на свою користь 16 948,99 доларів США та 3% річних у сумі 1 146,49 доларів США.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 20 листопада 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 кошти у розмірі 16 948,99 доларів США та 3% річних у розмірі 1146,49 доларів США.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду мотивоване тим, що позивачем доведено факт укладення між сторонами договору банківського рахунку та наявність на ньому грошових коштів у заявленому розмірі, однак ПАТ КБ «ПриватБанк» не виконало своїх зобов'язань за договором банківського рахунку щодо повернення позивачу грошових коштів, а тому відповідач зобов'язаний виплатити позивачу наявні на рахунку позивача кошти. Також суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з відповідача пені.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові ОСОБА_1, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не надав правової оцінки доводам відповідача щодо відсутності у позивача договору на відкриття банківського рахунку, який повинен був бути укладений між сторонами, та в якому повинні бути викладені умови щодо відкриття, обслуговування та закриття такого рахунку, зняття коштів з рахунку тощо. Вказує, що позивач має доступ до рахунку НОМЕР_1 та має можливість переглядати баланс рахунку, що підтверджується наданим ним чеком з банківського терміналу від 27 червня 2017 року щодо здійсненої операції «перегляд балансу» за рахунком, а тому вважає, що посилання позивача на те, що грошові кошти в сумі 16 948,99 доларів США заблоковані ПАТ КБ «ПриватБанк» та він не може їх отримати, є безпідставними. Зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про стягнення 3% річних у розмірі 1 146, 49 доларів США, оскільки в позовній заяві ОСОБА_1 послався на норму ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів», яка передбачає відповідальність за неналежне надання банком фінансової послуги споживачу у розмірі 3% вартості послуги за кожний день прострочення, однак рішенням суду стягнуто 3% річних, що не стосується пені та судом не зазначено їх природу походження і період часу, за який вони підлягають стягненню.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Усенко А.І. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що позивач довів належними та допустимими доказами існування правовідносин між ним та банком. Вказує, що ПАТ КБ «ПриватБанк» відкрило картковий рахунок НОМЕР_1 без укладання з позивачем договору на паперовому носії, а тому позивач не може надати такий договір. До того ж відповідач в апеляційній скарзі визнає, що у позивача є відкритий рахунок НОМЕР_1. Також ПАТ КБ «ПриватБанк» надало позивачу оригінали довідок про залишок коштів на рахунку ОСОБА_1 Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з'явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, щозвернувшись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що він є клієнтом ПАТ КБ «ПриватБанк» та має картковий рахунок НОМЕР_1, який відкритий у відділені ПАТ «КБ «ПриватБанк» на території Автономної Республіки Крим. При відкритті карткового рахунку позивачу банком видано кредитну картку НОМЕР_1

Встановлено, що навесні 2014 року розміщені на банківському рахунку ОСОБА_1 кошти у розмірі 16 948,99 доларів США були заблоковані ПАТ КБ «ПриватБанк». У зв'язку з цим позивач позбавлений права вільного доступу до належних йому коштів.

На підтвердження внесення грошових коштів на рахунок НОМЕР_1 позивач надав касові чеки від 02 вересня 2015 року та від 27 червня 2017 року.

З матеріалів справи вбачається, що 20 січня 2016 року та 24 квітня 2018 року ОСОБА_1 звертався до ПАТ КБ «ПриватБанк» із заявами про видачу йому коштів у сумі 16 948,99 доларів США. Однак відповідач вказані кошти позивачу не видав.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно з ч.1 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

У письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини між фізичною та юридичною особою (пункт 2 ст. 208 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 1067 ЦК України договір банківського рахунка укладається для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунка у банку на умовах, погоджених сторонами. Банк зобов'язаний укласти договір банківського рахунка з клієнтом, який звернувся з пропозицією відкрити рахунок на оголошених банком умовах, що відповідають закону та банківським правилам.

Відповідно до пункту 1.8 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за № 1172/8493 (далі - Інструкція № 492), банки відкривають своїм клієнтам поточні рахунки за договором банківського рахунка. Цим же пунктом Інструкції встановлено, що до поточних рахунків також належать карткові рахунки, що відкриваються для обліку операцій за платіжними картками відповідно до вимог цієї Інструкції.

Договір банківського рахунка та договір банківського вкладу укладаються в письмовій формі (паперовій або електронній). Електронна форма договору має містити електронний підпис/електронний цифровий підпис клієнта (представника клієнта) та уповноваженої особи банку відповідно до вимог, установлених нормативно-правовим актом Національного банку з питань застосування електронного підпису в банківській системі України. Договір банківського рахунка та договір банківського вкладу можуть укладатися шляхом приєднання клієнта до публічної пропозиції укладення договору (оферта), який розміщений у загальнодоступному для клієнта місці в банку та на його офіційному сайті в мережі Інтернет. Банк зобов'язаний надати клієнту у спосіб, визначений банком та клієнтом, у тому числі за допомогою засобів інформаційних, телекомунікаційних, інформаційно-телекомунікаційних систем примірник договору, що дає змогу встановити дату його укладення (пункт 1.9 Інструкції № 492).

Згідно з пунктом 1.16 Інструкції № 492 днем відкриття поточного рахунка клієнта вважається дата, що зазначена на заяві про відкриття цього рахунка в розділі «Відмітки банку».

Пунктом 1.19 Інструкції № 492 передбачено, що у разі відкриття поточного рахунка клієнту в його заяві уповноважений працівник банку зазначає дату відкриття та номер рахунка. На заяві клієнта мають бути зазначені підписи одного з керівників банку або уповноваженої ним особи, на якого (яку) згідно з внутрішніми положеннями банку покладено обов'язок приймати рішення про відкриття поточних рахунків клієнтів, а також уповноважених осіб (особи) банку, які (яка) відповідно до внутрішніх положень банку здійснюють перевірку на достовірність і відповідність чинному законодавству документів та копій документів, що подаються клієнтом, а також контролюють правильність присвоєння номера рахунка клієнта та його відповідність внутрішньому плану рахунків банку.

Операції за рахунками здійснюються з урахуванням особливостей, визначених Інструкцією № 492, Положенням про порядок емісії платіжних карток і здійснення операцій з їх застосуванням, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 19 квітня 2005 року № 137 (із змінами) (далі - Положення), та відповідними нормативно-правовими актами Національного банку України.

Відповідно до пункту 4.14 Положення емітенти платіжних карток зобов'язані в порядку та строки, визначені договором, надавати клієнтам виписки про рух коштів на їх картрахунках за операціями, що виконані клієнтами та їх довіреними особами.

Порядок, періодичність друкування та форма надання виписок (у паперовій чи електронній формі) за картковими рахунками клієнтів обумовлюється у договорі банківського рахунка, що укладається між банком і клієнтом під час відкриття рахунка.

Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що укладання договору банківського рахунка під час відкриття банком карткового рахунка клієнту є обов'язковим, а надання володільцем такого рахунка виписки (у паперовій чи електронній формі) про рух (наявність) коштів на його картрахунках за операціями слугує доказом укладення такого договору.

Встановлено, що згідно з довідкою ПАТ КБ «ПриватБанк» № KNKLVCMJAM7BOC9J від 29 січня 2018 року на картковому рахунку ОСОБА_1 НОМЕР_1 наявний залишок коштів в іноземній валюті в сумі 16 948,99 доларів США, що станом на 31 грудня 2017 року еквівалентно 475 711 грн 08 коп. (16-17).

Крім того, судом досліджено оригінал картки, яка видана банком ОСОБА_1, номер якої збігається з номером відкритого на його ім'я карткового рахунку (а.с.9).

Наведені докази беззаперечно підтверджують як факт відкриття позивачем у ПАТ КБ «ПриватБанк» карткового рахунку, тобто укладення між сторонами договору банківського рахунка, так і наявність на цьому рахунку грошових коштів та їх розмір.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду №201/11810/15-ц від 12 квітня 2018 року.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не доведено факт відкриття у ПАТ КБ «ПриватБанк» карткового рахунку НОМЕР_1 та знаходження на ньому грошових коштів у сумі 16 948,99 доларів США,є необґрунтованими з наведених вище підстав.

Відповідно до ч. 1 ст.1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на рахунку, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму та фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом. Банк не має права встановлювати заборону на встановлення обтяження, але може встановлювати розумну винагороду.

Частинами 1, 3 ст. 1075 ЦК України передбачено, що договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час. Залишок грошових коштів на рахунку видається клієнтові або за його вказівкою перераховується на інший рахунок в строки і в порядку, встановлені банківськими правилами.

У рішенні у справі «Zolotas проти Греції (№ 2)» Європейський суд з прав людини вказав наступне: «Суд зазначає, що на підставі статті 830 Цивільного кодексу, якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунка може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунок нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід'ємні для банківських операцій і пов'язаним з ними правом. Суд водночас нагадує, що принцип правової певності притаманний усій сукупності статей Конвенції і є одним з основоположних елементів правової держави».

Установивши, що позивачем надано беззаперечні докази того, що на його картковому рахунку НОМЕР_1, відкритому у ПАТ КБ «ПриватБанк», наявний залишок грошових коштів у сумі 16 948,99 доларів США, які ПАТ КБ «ПриватБанк» добровільно не повернуло позивачу, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення цих коштів з відповідача на користь позивача.

При цьому, судом першої інстанції правильно встановлено, що доводи ПАТ КБ «ПриватБанк» про те, що у зв'язку з окупацією території Автономної Республіки Крим банк не може перевірити інформацію щодо спірного договору, не є переконливими, оскільки договір банківського рахунка був укладений безпосередньо з ПАТ КБ «ПриватБанк» як юридичною особою, а не з його кримською філією. Відтак у банку має бути наявна вся необхідна інформація за вказаним договором.

Обґрунтовуючи позовні вимоги про стягнення пені, ОСОБА_1 зазначав, що він, як власник банківського рахунку, є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем та несе передбачену ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» відповідальність за неналежне надання цих послуг, що полягає у сплаті пені в розмірі 3% вартості послуги за кожний день прострочення.

Згідно наданого позивачем розрахунку пені, 3% вартості послуги за кожний день прострочення за період з 25 січня 2016 року по 26 квітня 2018 року становить 1 146, 49 доларів США (16 948,99 доларів США х 3% / 365 х 823).

Вказаний розрахунок відповідачем не спростований належними та допустимими доказами.

Відповідно до п.5 ч.1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Стаття 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає: споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника (пункт 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб'єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).

Відповідно до ч.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов'язання, не звільняє його від виконання зобов'язання в натурі.

Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що вкладник за договором банківського рахунку є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем, який несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену ч.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме - сплату пені у розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення.

Згідно з ч.3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов'язання, яка має на меті, окрім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов'язання, додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов'язання.

Крім того, до моменту вчинення порушення пеня відіграє забезпечувальну функцію, і навпаки, з моменту порушення - являє собою міру відповідальності.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку про поширення положень Закону України «Про захист прав споживачів» на спірні правовідносин.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача пені відповідно до ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» в розмірі 3% вартості послуги за кожний день прострочення, що становить 1 146,49 доларів США, відповідає наведеним положенням законодавства.

Заперечень щодо правильності проведених позивачем та покладених в основу рішення розрахунків пені, відповідач суду не надав.

Тому доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції стягнуто 3% річних, що не стосується пені та судом не зазначено їх природу походження і період часу, за який вони підлягають стягненню, не заслуговують на увагу.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження у суді першої інстанції і висновки з цього приводу, зроблені судом, ґрунтуються на встановлених обставинах та досліджених у судовому засіданні доказах.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 20 листопада 2018 рокузалишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді