Номер провадження: 22-ц/813/1374/19
Головуючий у першій інстанції Сегеда О. М.
Доповідач Журавльов О. Г.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.05.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - Журавльова О.Г.,

суддів: Комлевої О.С., Кравця Ю.І.,

за участю секретаря Павлючук Ю.В.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»,

відповідач - ОСОБА_3 ,

позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_2 в інтересах недієздатного ОСОБА_3 ,

відповідач за зустрічним позовом - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу представника публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - Сокуренко Євгена Сергійовича на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 25 червня 2018 року у складі судді Сегеди О.М.,

встановив:

У вересні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 ,просило суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором б/н від 12 серпня 2014 року в розмірі 12254,23 грн. та судовий збір в сумі 1378,00 грн. Позов обґрунтовано тим, що 12 серпня 2014 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір б/н, згідно умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 3000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 34,80% річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії карти. Банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, надавши позичальнику кредит, у встановленому договором розмірі. Відповідач ухиляється від належного виконання взятих на себе зобов`язань, встановлених кредитним договором.

Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 20 грудня 2016 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором було задоволено.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 20 вересня 2017 року вищевказане заочне рішення було скасоване за заявою ОСОБА_2 в інтересах недієздатного ОСОБА_3 , справу призначено до розгляду в загальному порядку.

24 жовтня 2017 року ОСОБА_2 , який діє в інтересах недієздатного ОСОБА_3 звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до ПАТ КБ «ПриватБанк», просив визнати недійсним кредитний договір, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що ОСОБА_3 є інвалідом другої групи безстроково по психічному захворюванню, у зв`язку з чим рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 24 листопада 2014 року його було визнано недієздатним, та ОСОБА_2 призначено його опікуном. Крім того, зазначено, що ОСОБА_3 в грудні 2013 року втратив свій паспорт громадянина України, що підтверджується заявою про його втрату на ім`я начальника Малиновського РВ в м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області від 24 липня 2014 року, а новий паспорт отримав лише 22 серпня 2014 року. Посилаючись на наведене, вважає, що договір №б/н від 12 серпня 2014 року був оформлений з порушенням вимог законодавства, просив суд визнати недійсним кредитний договір №б/н від 12 серпня 2014 року, укладений між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПриватБанк».

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 25 червня 2018 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором залишено без задоволення.

Зустрічний позов ОСОБА_2 в інтересах недієздатного ОСОБА_3 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним задоволено.

Визнано кредитний договір б/н від 12 серпня 2014 року, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 недійсним.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» та задовольняючи зустрічний позов, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 в момент вчинення правочину не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, що підтверджується висновком судово - психіатричної експертизи №17 від 17 січня 2018 року.

Вказане рішення суду оскаржує в апеляційному порядку ПАТ КБ «Приватбанк» через представника - Сокуренко Є. С. В скарзі ПАТ КБ «Приватбанк» з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права ставиться питання про скасування судового рішення з ухваленням нового рішення про задоволення позову ПАТ КБ «Приватбанк».

Основними доводами апеляційної скарги є посилання на те, що саме ОСОБА_3 підписав заяву-анкету від 12.08.2014 року, при цьому його було сфотографовано з карткою. На спростування доводів втрати паспорта зазначено, що ОСОБА_3 у вересні 2011 року надавав свій паспорт до установи банку, тому при підписанні заяви-анкети 12.08.2014 року паспорт у клієнта банком не перевірявся. Посилаючись на ст. 216 ЦК України, апелянт зазначає, що судом не вирішено питання реституції та стягнення з опікуна позичальника кредитних коштів суму заборгованості.

Відзиву на апеляційну скаргу подано не було.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 14.09.2018 року у складі судді Журавльова О.Г. відкрито провадження у справі.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 02.10.2018 року у складі суддів Журавльова О.Г., Кравця Ю.І., Заїкіна А.П. справу призначено до розгляду.

Указом Президента України №452/2017 від 29 грудня 2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах», ліквідовано апеляційний суд Одеської області, створено Одеський апеляційний суд, який здійснює правосуддя в апеляційному окрузі, який включає Одеську область, з місцезнаходженням у м. Одесі.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно - територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Частиною 5 статті 31 ЦПК України передбачено, що у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду.

На виконання вимог Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ЦПК України рішенням зборів Одеського апеляційного суду від 28.12.2018 року №1 днем початку роботи суду визначено 03.01.2019 року, до якого підлягають передачі всі справи, що перебували в провадженні апеляційного суду Одеської області.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи від 19.01.2019 року визначено колегію суддів Одеського апеляційного суду в складі: головуючого судді Журавльова О.Г., Комлевої О.С., Кравця Ю.І.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 25 січня 2019 року справу прийнято до провадження колегії суддів та призначено до розгляду.

Апелянт в судове засідання не з`явився. Про дату, час і місце розгляду справи в апеляційному суді повідомлявся належним чином.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що 12 серпня 2014 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем був укладений кредитний договір б/н, згідно умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 3000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 34,80% річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Згідно заяви позичальника, ОСОБА_3 ознайомився та згоден із Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифів банку, які були надані йому у письмовій формі і своїм підписом підтвердив повну інформацію про умови кредитування ПриватБанку.

Банк свої зобов`язання за кредитним договором б/н від 12 серпня 2014 року виконав в повному обсязі, однак відповідач від виконання своїх зобов`язань ухиляється, та через невиконання зобов`язань за вказаним кредитним договором у відповідача станом на 31 серпня 2016 року склалася заборгованість у розмірі 12254,23 грн.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або фінансова установа (кредитор) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 24 листопада 2014 року, яке набрало законної сили 04 грудня 2014 року, ОСОБА_3 , 1972 року народження, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 визнано недієздатним, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 року призначено опікуном ОСОБА_3 , 1972 року народження.

Зі змісту рішення вбачається, що згідно акту №480 комісійної амбулаторної судово-психіатричної експертизи від 11 вересня 2014 року, ОСОБА_3 страждав стійким хронічним психіатричним захворюванням, у результаті чого не може розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Відповідно до подання Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради №С-1680 від 19 листопада 2014 року, орган опіки та піклування вбачає можливим та доцільним призначити ОСОБА_2 опікуном над ОСОБА_3 у разі визнання його недієздатним.

ОСОБА_2 призначений опікуном над недієздатним ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 року народження, та над його майном, про що 16 січня 2015 року Малиновською районною адміністрацією Одеської міської ради видане посвідчення №201.

Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 , який діє в інтересах недієздатного ОСОБА_3 в обґрунтування зустрічного позову зазначив, що ОСОБА_3 на час укладення договору від 12 серпня 2014 року втратив паспорт громадянина України.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 24 липня 2014 року звертався до начальника Малиновського РВ в м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про втрату або викрадення паспорта, в якій зазначив, що втратив паспорт громадянина України 07 грудня 2013 року (а.с.75).

Встановлено, що паспорт громадянина України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , серії НОМЕР_1 , виданого Малиновським РВ в м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області 22 серпня 2014 року, тобто після укладення ОСОБА_3 з ПАТ КБ «ПриватБанк» кредитного договору від 12 серпня 2014 року.

Зі змісту листа КУ «Одеського обласного медичного центру психічного здоров`я» №2124 від 05 вересня 2017 року вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є інвалідом другої групи по психічному захворюванню безстроково, багаторазово перебував на стаціонарному лікуванні в КУ «ООМПЦПЗ», в тому числі, з 05 березня 2014 року по 13 серпня 2014 року, з 05 вересня 2014 року по 21 травня 2015 року.

Отже, на час укладення спірного кредитного договору 12 серпня 2014 року ОСОБА_3 значився на стаціонарному лікуванні в КУ «ООМПЦПЗ».

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі , встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. ст. 39, 40 ЦК України, фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Порядок визнання фізичної особи недієздатною встановлюється Цивільним процесуальним кодексом України. Фізична особа визнається недієздатною з моменту набрання законної сили рішенням суду про це.

Згідно ч.ч. 2, 3 ст. 41 ЦК України недієздатна фізична особа не має права вчиняти будь-якого правочину. Правочин від імені недієздатної фізичної особи та в її інтересах вчиняє опікун.

Висновком судово-психіатричної експертизи №17 від 17 січня 2018 року всановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , страждав на час підписання заяви на отримання кредиту в ПАТ КБ «ПриватБанк» 12 серпня 2014 року та страждає в теперішній час хронічним стійким психічним розладом у вигляді - «Шизофренії параноїчної форми, епізодичний тип перебігу, із стійким дефектом емоціонально-вольової сфери (що за Міжнародною класифікацією хвороб-10 відповідає рубриці F20.02). ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за своїм психічним станом, був абсолютно не здатен усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними при підписанні заяви на отримання кредиту в ПАТ КБ «ПриватБанк»12 серпня 2014 року».

Таким чином, ПАТ КБ «ПриватБанк» уклав кредитний договір №б/н від 12 серпня 2014 року, який не є дрібним побутовим, із ОСОБА_3 , який в момент вчинення правочину не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, що підтверджується висновком судово - психіатричної експертизи №17 від 17 січня 2018 року.

У п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини якщо їх недійсність встановлена законом (ч.1 ст. 219, ч.1 ст. 220, ч.1 ст. 224 ЦК України тощо), та оспорювані якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (ч.2 ст. 222, ч.2 ст. 223, ч.1 ст. 225 ЦК України тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Судом також встановлено, що на день укладення кредитного договору №б/н від 12 серпня 2014 року ОСОБА_3 не був визнаний недієздатним і над ним не було призначено опікуна, який би міг схвалювати або не схвалювати такі його дії.

У відповідності до вимог ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи.

Згідно п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними вбачається, що правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними.

Враховуючи встановлене, суд першої інстанції, з`ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_2 , який діє в інтересах недієздатного ОСОБА_3 та відмові у позовних вимогах ПАТ КБ «ПриватБанк». Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює, а доводи апеляційної скарги про порушення прав апелянта є необґрунтованими та не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення. Докази та обставини, на які посилається апелянт в скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, щодо саме ОСОБА_3 підписав заяву-анкету від 12.08.2014 року, при цьому його було сфотографовано з карткою є необґрунтованими, оскільки вони не спростовують висновків суду першої інстанції щодо недійсності договору.

Як на підставу задоволення скарги, апелянт посилається також на ч.ч. 4, 5 ст. 216, ч. 3 ст. 226 ЦК України, проте питання відшкодування опікуном коштів, одержаних недієздатною особою судом не вирішувалось, доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм матеріального та процесуального права зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права та не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до законодавства та на законність судового рішення.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ст. 12, 13, 81, 89 ЦПК України).

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 263, 375 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Судове рішення містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Недоліків, які призводять до порушення основних принципів цивільного процесуального судочинства та охоронюваних законом прав та інтересів осіб, які беруть участь у справі, та впливають на суть ухваленого рішення під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не встановлено.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 13 ЦПК України: за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих ними доказів, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 268, п. 1 ч. 1 ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - Сокуренко Євгена Сергійовича залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 25 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст Постанови складено 16 травня 2019 року.

Головуючий О.Г.Журавльов

Судді О.С.Комлева

Ю.І.Кравець