Справа № 504/886/18
провадження № 2/504/43/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.01.2019смт.Доброслав

Комінтернівський районний суд Одеської області в складі :

головуючого судді Доброва П.В.,

при секретарі Данько Т.В.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в приміщенні Комінтернівського районного суду Одеської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої власності на майно,-

В С Т А Н О В И В:

В березні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання права особистої власності на майно, посилаючись на те, що 26.06.1999 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, який було розірвано 13.03.2002 року. Після розірвання шлюбу сторони продовжували деякий час проживати разом. В період з 2002 року позивачкою було набуто право власності на певне майно, однак у зв`язку з тим, що у позивача виникли сумніви щодо збереження особистої власності на майно, що вбачається з неодноразових безпідставних тверджень відповідача про намір щодо відчуження майна позивача та обмеження його посилаючись на надання грошових коштів для набуття зазначених об`єктів, тобто сумісну власність колишнього подружжя, тому просить заявлені позовні вимоги задовольнити.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась, про день і час розгляду справи була належним чином повідомлена, надав до суду письмову заяву щодо розгляду справи без її участі, а також в своїй заяві вказала на те, що позовні вимоги вона підтримує в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про день і час розгляду справи був повідомлений належним чином, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечує, позовні вимоги визнає в повному обсязі.

Згідно ч.3 ст.211 ЦПК України учасник справи має право заявляти клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Як роз`яснено у п. 24 Постанови Пленуму Верхового Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи.

У відповідності до ч.3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх наданими доказами, суд вважає, що уточнені повні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Згідно ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Пунктом 3 ч.1 ст. 57 СК України передбачено, що собистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Згідно ст. 175 СК України майно, набуте батьками і дітьми за рахунок їхньої спільної праці чи спільних коштів, належить їм на праві спільної сумісної власності.

В судовому засіданні встановлено, що 23.11.1999 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено шлюб, зареєстрований Жовтневим відділом реєстрації шлюбів м. Одеси, що підтверджується відмткою в паспорті громадянина України про сімейний стан ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 виданого 25.01.2002 року Суворовським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області.

Рішенням Жовтневого району м. Одеси від 13.03.2002 року по справі №2-594/2002 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені, шлюб розірвано.

Відповідно до витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за індексним номером 88411292 від 30.05.2017 року ОСОБА_1 є власником житлового будинку «ІНФОРМАЦІЯ_1 », розташованого за адресю: АДРЕСА_1 , на підставі заочного рішення Білгород - Дністровського районного суду Одеської області по справі №495/1138/17 від 10.05.2017 року. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 227.

Згідно витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за індексним номером 88407650 від 30.05.2017 року ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, кадастровий номер: НОМЕР_2 , площею 0,1633гі, розташованої за адресю: АДРЕСА_1 , на підставі заочного рішення Білгород - Дністровського районного суду Одеської області по справі №495/1138/17 від 10.05.2017 року. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 7.

Відповідно до витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за індексним номером 86698510 від 10.05.2017 року ОСОБА_1 є власником нежитлового приміщення, розташованого за адресю: АДРЕСА_2 , на підставі інвестиційного договору, серії та номер 2/34-2А, виданого ТОВ «Укрбудінвест» від 06.04.2011 року.

Згідно договору купівлі - продажу від 23.07.2004 року, посвідченого державним нотаріусом Петрушенко Т.І. Шостої одеської державної нотаріальної контори, витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 02.08.2004 року ОСОБА_1 є власником 1/3 квартири, розташованої за адерсою: АДРЕСА_3 .

Відповідно до ч.17 Постанови Пленуму ВССУ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» розглядаючи позови, пов`язані з правом спільної власності, суди повинні виходити з того, що відповідно до ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Так, спільною сумісною власністю, зокрема, є : майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом та майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Згідно ч.4 ст.355 ЦК України спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно, тобто діє презумпція спільної часткової власності. Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Тобто, якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при придбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається з урахуванням вкладу кожного із співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. Частка суб`єкта права спільної сумісної власності визначається, зокрема, при поділі майна, виділі частки зі спільного майна, звернення стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини.

Відповідно до ч.37 Постанови Пленуму ВССУ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» з урахуванням положень ч.1 ст.15 та ст.392 ЦК України, власник має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюєтся або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно ч.19 Постанови Пленуму ВССУ від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуде за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень цивільного законодавства, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, вже не діє.

Відповідно до ч.23 Постанови Пленуму ВССУ від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання.

Згідно ч.24 Постанови Пленуму ВССУ від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне в нього на час розгляду справи та те, що знаходиться у третіх осіб. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

На підставі вище викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про поділ спільного майна подружжя підлягають задоволенню в повному обсязі, так як суду надані підтвердження того, що спірне майно було придбане за особисті кошти позивача і за ним необхідно визнати право особистої приватної власності, припинивши спільну сумісну власність на майно з відповідачем.

Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

В порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача на користь позивача підлягає до стягненню судовий збір, що був сплачений позивачем при звернені до суду у розмірі 4 610,40 грн.

Керуючись ст.ст. 15, 355, 358, 364, 368, 372, 392 ЦК України, ст.ст. 57, 60, 61, 68, 69,70,71, 175 СК України, Постановою Пленуму ВССУ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», Постановою Пленуму ВССУ від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» та керуючись ст.ст. 3, 7, 12, 13, 76-81, 141, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої власності на майно - задовольнити.

Визнати право особистої приватної власності на земельну ділянку кадастровий номер: НОМЕР_3 , яка розташована за адерсою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_4 ).

Визнати право особистої приватної власності на будівлі та споруди: житловий будинок «ІНФОРМАЦІЯ_1» під літ. «А» відповідно до технічного паспорту від 22.12.2016 року, загальною площею 281.3 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , гаражем, під літ. «Б» відповідно до технічного паспорту від 22.12.2016 року, загальною площею 75,8 кв.м., який розташований за адерсою: АДРЕСА_1 , навіс під літ. «б», відповідно до технічного паспорту від 22.12.2016 року, загальною площею 22,6 кв.м., який розташований за адерсою: АДРЕСА_1 , як таке, що набуто в порядку поділу майна подружжя за ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_4 ).

Визнати право особистої приватної власності на 1/3 частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 64,1 кв.м., як таке, що набуто в порядку поділу майна подружжя за ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_4 ).

Визнати право особистої приватної власності на приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , як таке, що набуто в порядку поділу майна подружжя за ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_4 ).

Визнати право особистої приватної власності на транспортний засіб легковий пікап Mitsubishi L200, номер шасі НОМЕР_5 , реєстраційний номер НОМЕР_6 , 2008 року випуску, як таке, що набуто в порядку поділу майна подружжя за ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_4 ).

Визнати право особистої приватної власності на транспортний засіб легковий універсал Toyota RAV-4, номер шасі НОМЕР_7 , реєстраційний номер НОМЕР_8 , 2006 року випуску, як таке, що набуто в порядку поділу майна подружжя за ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_4 ).

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_9 , місце реєстрації фізичної особи: АДРЕСА_4 ) на користь держави збір по справі у розмірі 4 610,40 (чотири тисячі шістсот десять гривень сорок копійок) грн.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Одеської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя П.В. Добров