Постанова

Іменем України

11 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 761/23287/14-ц

провадження № 61-13991св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Сімоненко В. М.,

суддів: Калараша А. А., Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю.,

Петрова Є. В.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 11 жовтня 2016 року у складі судді Малинникова О. Ф. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 01 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Іванченка М. М., Рубан С. М., Желепи О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач -публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра»,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

У серпні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ «КБ «Надра», Банк) про визнання кредитного договору частково недійсним, відшкодування збитків та припинення дії, яка порушує право.

Позовна заява мотивована тим, що 20 листопада 2006 року між позивачем та відкритим акціонерним товариством «Комерційний Банк «Надра», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра» було укладено кредитний договір

№ 173/П/РП/2006-840, згідно якого банк надав позичальнику кошти у розмірі

42 000,00 Євро строком до 19 листопада 2036 року зі сплатою 8,5 % річних та щомісячною комісією за управління кредитом із розрахунку 0,35 % від розміру фактичного залишку заборгованості за кредитом. Щомісячна сума мінімально необхідного платежу по кредиту складала 460,00 Євро.У день оформлення кредитного договору також позивачем було сплачено комісію 541,87 грн за видачу кредиту та 2 709,37 грн за управління кредитом. На забезпечення виконання кредитного договору між Банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки. У березні 2009 року у зв`язку з фінансовою кризою позивачу довелося скористатися депозитними коштами його поручителя, які знаходились на рахунку у відповідача, в подальшому його мати звернулася до Банку з вимогою повернути її депозит, однак отримала відмову, потім вона попросила зарахувати депозитні кошти в рахунок погашення заборгованості, однак Банк на неодноразові їх заяви не реагував, відсотки по депозиту не нараховував, та кредитну заборгованість не списував, внаслідок чого завдав позивачу додаткових збитків у вигляді відсотків. 01 вересня 2009 року між ним та Банком було укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору, а також здійснено перерахунок по кредиту за рахунок депозиту поручителя погашені прострочені платежі та частина строкової заборгованості по кредиту, а щомісячна сума мінімально необхідного платежу зменшена до 316 євро, а відсоткову ставку - на 0,25 % кожні 6 місяців, починаючи з 01 вересня 2009 року. У травні 2012 року він дізнався про наявність непогашеного боргу зі сплати щомісячної комісії у розмірі 485,00 Євро та пені у розмірі 3,77 євро. Того ж дня Банком з нього було стягнуто ще й 262,24 Євро замість очікуваних 72,33 Євро. Також Банк з травня 2012 року без будь-яких письмових попереджень в односторонньому порядку змінив порядок погашення кредиту, відсотки та комісію за управління кредитом. Позивач зазначає, що він неодноразово звертався до Банку з проханнями зменшити відсоткову ставку по кредиту та скасувати щомісячну комісію за управління кредитом, однак відповідач всі його звернення ігнорує. Позивач вважає, що встановлення сплати комісії за послуги банку щодо управління кредитом у іноземній валюті суперечить вимогам статті 99 Конституції України та статті 3 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» та такі умови є недійсними на підставі статей 203 та 215 ЦК України, статті

11, 18 ЗУ «Про захист прав споживачів». Вказує, що враховуючи недійсність умов кредитного договору щодо сплати щомісячної комісії за управління кредитом, всі кошти, які Банк отримав на її виплату за період з 20 листопада

2006 року до 17 липня 2014 року у розмірі 8 735,14 Євро, є його збитками та підлягають поверненню позивачу. Оскільки банк незаконно користувався вказаними коштами він оцінив завдані йому збитки в розмір 3 066,99 Євро. Також вказує, що йому було завдано збитків відповідачем, які полягають у затримці погашення кредиту за рахунок депозиту поручителя за період з

05 березня 2009 року до 01 вересня 2009 року та становлять 129,07 Євро. У травні 2012 року Банк в односторонньому порядку незаконно в порушення вимог статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» збільшив ліміт кредитування, що призвело до незаконного збільшення кредитних зобов`язань на суму 1 335,17 Євро та на яку Банком незаконно нараховувалися відсотки, які також є його збитками та становлять 1 584,53 Євро. Вказує, що Банк в порушення умов договору незаконно ухиляється від зменшення відсоткової ставки з 8,5 % до 8,25 % з квітня 2010 року, а з вересня 2010 року до 8,0 %, у зв`язку з чим ним сплачено на користь Банку надлишкові відсотки на суму 446,08 Євро, які також є його збитками. Загальний розмір заборгованості Банку перед ним становить 12 803,53 Євро.

У зв`язку з викладеним та з урахуванням остаточно уточнених позовних вимог позивач просив визнати частково недійсним з моменту укладення кредитний договір № 173/П/РП/2006-840 (інший номер цього кредитного договору згідно даних від 14 жовтня 2014 року лист Начальника Управління СКП ПАТ «КБ банк «Надра») № 173/П/РП/2006-978, укладений 20 листопада 2006 року, у частині сплати щомісячної комісії у вигляді плати за управління кредитом; стягнути з Банку на його користь 12 803,53 Євро, що еквівалентно 211 332,85 грн; зобов`язати відповідача перерахувати у рахунок погашення тіла кредиту за його кредитним договором № 173/П/РП/2006-840 (інший номер

№ 173/П/РП/2006-978); припинити дію відсоткової ставки за кредитним договором № 173/П/РП/2006-840 (інший номер № 173/П/РП/2006-978) у розмірі 8,5% річних шляхом її зміни на 8,0% річних з моменту прийняття рішення.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ СУДОВИХ РІШЕНЬ

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 11 жовтня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 01 грудня

2016 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ «КБ «Надра» про визнання кредитного договору частково недійсним, відшкодування збитків та припинення дії, яка порушує право.

Судові рішення мотивовані тим, що оспорювані правочини відповідають вимогам статей 626, 627, 638 ЦК України, оскільки вони укладені за взаємною згодою сторін та відповідно до вимог чинного законодавства, при їх укладенні сторонами досягнуто згоди щодо всіх істотних умов, про що свідчать підписи сторін у кредитному договорі та додатковій угоді. Розмір плати за управління кредитом 0,35 % від суми фактичної заборгованості за кредитом передбачений як умовами кредитного договору, так і умовами додаткової угоди до нього, при цьому позивач протягом тривалого часу виконував такі умови, в тому числі й щодо плати за управління кредитом, тому підстав для визнання недійсними договору споживчого кредиту та додаткової угоди № 1, передбачених статтями 203, 215 ЦК України, не має.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

У грудні 2016 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції в частині визнання кредитного договору частково недійсним і повністю ухвалу апеляційного суду та ухвалити нове рішення, яким визнати частково недійсним з моменту укладення кредитний договір в частині сплати щомісячної комісії у вигляді плати за управління кредитом та стягнути з Банку на його користь 12 217,38 Євро утриманої плати за управління кредитом та упущеної вигоди, які зобов`язати Банк перерахувати в рахунок погашення тіла кредиту за оспорюваним кредитним договором.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій належним чином не перевірили всіх обставин, які мають значення для справи, у зв`язку з чим ухвалили незаконні судові рішення. Вказує, що оспорюваний кредитний договір містить в собі пункт 1.3.2., яким встановлена плата за управління кредитом у розмірі 0,35 % щомісяця протягом дії кредитного договору, однак така умова є несправедливою та суперечить вимогам частини п`ятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Звертає увагу суду, що ні в кредитному договорі в редакції від 20 листопада 2006 року, ні в редакції від 01 вересня 2009 року не вказано, за які саме послуги щодо управління кредитом, позичальник повинен щомісячно сплачувати комісію, оскільки ця плата не є відсотковою ставкою та спрямована на додаткові витрати позичальника за кредитним договором. Вказує, що така умова кредитного договору, як плата за управління кредитом є несправедливою та суперечить принципу добросовісності, що є істотним дисбалансом договірних прав та обов`язків на його шкоду. На його думку, суди обох інстанцій незаконно відмовили йому у задоволенні позову щодо визнання недійсним пункту

1.3.2. відповідно до вимог статей 203, 215, 215 ЦК України. Також вказує, що оскільки несправедливі умови кредитного договору можуть бути визнані недійсними в судовому порядку, то у такому випадку, підлягає поверненню все, що було отримано іншою стороною договору на виконання недійсного правочину, тобто на його користь мають бути повернені всі суми сплаченої ним комісії у вигляді плати за управління кредитом.

Оскаржувані судові рішення переглядаються в частині визнання недійсним пункту 1.3.2 кредитного договору та стягнення у зв`язку з цим 12 217,38 Євро утриманої плати за управління кредитом та упущеної вигоди позичальника та зобов`язання Банку перерахувати в рахунок погашення тіла кредиту за спірним кредитним договором. В іншій частині судові рішення не переглядаються, оскільки касаційна скарга не містить доводів щодо незаконності та необґрунтованості рішення в іншій частині.

АРГУМЕНТИ ІНШИХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Перевіривши доводи касаційної скарги та дослідивши матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Суди встановили, що 20 листопада 2006 року між відкритим акціонерним товариством комерційним банком «Надра», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 173/П/РП/2006-840, згідно якогоБанк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у розмірі 42 000,00 Євро в порядку і на умовах, визначених вищезазначеним договором.

Пунктом 1.3.2. цього договору сторони погодили, що плата за управлінням кредитом сплачується позичальником щомісячно протягом всього терміну користування кредитними коштами з розрахунку 0,35% від розміру фактичного залишку заборгованості за кредитом (без урахування розміру відсотків, які позичальник повинен сплатити Банку), зазначеним у пункті 1.1 цього договору. За перший та останній місяць користування кредитом плата розраховується виходячи із фактичної кількості днів, протягом яких позичальник користувався кредитом.

01 вересня 2009 року сторони уклали додаткову угоду № 1 до кредитного договору № 173/П/РП/2006-840 від 20 листопада 2006 року, а також здійснено перерахунок по кредиту: за рахунок депозиту поручителя погашені прострочені платежі та частина строкової заборгованості по кредиту, а щомісячна сума мінімально необхідного платежу зменшена до 316 євро (а. с. 28-34 том 1).

Абзацом 2 пункту 1.1. додаткової угоди сторони погодили, що комісія у вигляді плати за управління кредитом сплачується позичальником щомісячно протягом всього терміну користування кредитними коштами із розрахунку 0,35% від розміру фактичного залишку заборгованості за кредитом (без урахування розміру відсотків, які позичальник повинен сплатити кредитору). Плата сплачується в повному обсязі за кожний календарний місяць, протягом якого позичальник користувався кредитом, незалежно від фактичної кількості днів, протягом яких позичальник користувався кредитом.

Відповідно до положень статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті

203 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір про надання фінансових послуг повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків.

Оскільки кредитні кошти банком надано ОСОБА_1 на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до пункту 3 частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній станом на 13 січня 2006 року та на момент укладення оспорюваного кредитного договору, до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Сторони у справі у 2009 році уклали додаткову угоду №1 до кредитного договору № 173//П/РП/2006-840 від 20 листопада 2006 року, якою змінили порядок сплати комісії у вигляді плати за управлінням кредитом, у той час коли вже існувала заборона Національного банку України (10 травня 2007 року) встановлювати банками платежі, які споживач має сплатити на їх користь за дії, які вони здійснюють на власну користь.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Вказаний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду України від 12 вересня 2012 року № 6-80цс12 та від 25 вересня 2013 року № 6-80цс13.

Таким чином, плата за управління кредитом у розмірі 0,35 % від розміру фактичного залишку заборгованості за кредитом призводять до зміни у витратах позичальника, що є незаконним в силу частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Таким чином, право, за захистом якого позивач звернувся до суду, в цій частині є порушеним.

Разом з тим, особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу в межах строку позовної давності.

У жовтні 2014 року та у липні 2015 року Банк подав до суду заяву та заперечення на позовну заяву, у яких просив суд застосувати позовну давність до позовних вимог ОСОБА_1 (а. с. 226 том 1, а. с. 14-17 том 2).

Згідно статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (стаття 236 ЦК України).

Отже, перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину починається за загальними правилами, визначеними у частині першій статті 261 ЦК України, тобто від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про вчинення цього правочину.

Зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України

№ 6-75цс15 від 03 лютого 2016 року.

ОСОБА_1 є стороною кредитного договору, який містить оспорювані умови про сплату комісії за управління кредитом у розмірі 0,35 % від фактичного залишку заборгованості за кредитом, тобто обізнаний щодо змісту кредитного договору з моменту його вчинення, а тому перебіг трирічного строку позовної давності за вимогою про визнання недійснимпункту 1.3.2. кредитного договору почався 20 листопада 2006 року та закінчився 20 листопада 2009 року, що має наслідком відмову у задоволенні позову в цій частині на підставі частини четвертої статті 267 ЦК України.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, а допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення в частині визнання недійсним пункту 1.3.2. кредитного договору з моменту його укладення та стягнення з Банку, у зв`язку з цим отриманої плати за управління кредитом, як упущеної вигоди необхідно скасувати з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в позові за пропуском строку позовної давності.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 11 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 01 грудня 2016 року в частині визнання недійсним пункту 1.3.2 кредитного договору щодо сплати щомісячної комісії у вигляді плати за управління кредитом та стягнення з Банку на його користь утриманої плати за управління кредитом, як упущеної вигоди скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про визнання кредитного договору частково недійсним, відшкодування збитків відмовити за пропуском строку позовної давності.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. М. Сімоненко

Судді А. А. Калараш

А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

Є. В. Петров