Справа № 149/3260/18
Провадження № 22-ц/801/682/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Войнаревич М. Г.
Доповідач:Сопрун В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2019 рокуСправа № 149/3260/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого Сопруна В.В.,

суддів Матківської М.В., Стадника І.М.,

за участю секретаря судового засідання: Богацької О.М.,

за участю сторін: відповідача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу №149/3260/18 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 29 січня 2019 року, яке ухвалене суддею Войнаревич М.Г. в приміщенні Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області, повний текст складено 01 лютого 2019 року,

в с т а н о в и в :

В грудні 2018 року ОСОБА_5 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, мотивуючи його тим, що він є власником 37/100 частини житлового будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1. Крім нього за цією адресою зареєстрований батько позивача ОСОБА_3, але протягом двох років не проживає.

У зв'язку із тим, що відповідач не проживає АДРЕСА_1, протягом двох років, однак зареєстрований в житловому будинку, що належить позивачу, який позбавлений можливості повною мірою володіти, користуватись та розпоряджатися частиною зазначеного будинку, чим обмежуються його права як власника об'єкта нерухомості.

Позивач просив визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, таким, що втратив право користування належним ОСОБА_5 житловим приміщенням - 37/100 частинами житлового будинку за АДРЕСА_1.

Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 29 січня 2019 року позов задоволено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 29 січня 2019 року є незаконним, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, просив його скасувати.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_5 зазначив, що він є власником майна, а тому має право вимагати усунення будь-яких порушень свого права. Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши осіб, які з'явилися в судове засідання, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Згідно ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України).

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_3 не проживає АДРЕСА_1, протягом двох років, що є підставою передбаченою ч.2 ст.405 ЦК України, для визнання його таким, що втратив право користування належним ОСОБА_5 житловим приміщенням - 37/100 частинами житлового будинку.

Колегія суддів, погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції, відповідно до договору дарування частини будинку від 29 березня 2003 року ОСОБА_3 подарував ОСОБА_5 належну йому на праві приватної власності 37/100 частини житлового будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1 (а.с.5).

Відповідно до домової книги АДРЕСА_1 (а.с.6-15) та довідки Хмільницької міської ради № 17-14/1204 від 03 грудня 2018 року за адресою АДРЕСА_1 зареєстрований відповідач ОСОБА_3 та позивач ОСОБА_5 (а.с.16).

Як вбачається з довідки голови вуличного комітету вул. Кармелюка - Олійника О.А. від 03 грудня 2018 року №07-21/2196, ОСОБА_3 зареєстрований за адресою АДРЕСА_1, але не проживає там з 2016 року (а.с.17).

Згідно довідки Лелітської сільської ради Хмільницького р-ну Вінницької обл. №890 від 03 грудня 2018 року вбачається, що ОСОБА_3 дійсно проживає АДРЕСА_2, без реєстрації протягом двох останніх років (а.с.18).

Відповідно до положень частини першої статті 316, частини першої статті 317, частини першої статті 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ст.ст.76,77,78 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Задовольняючи позов, суд першої інстанцій дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним будинком, що належить позивачу на праві власності.

Апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог, дійшов правильного висновку про доведеність позовних вимог, а саме, що відповідач без поважних причин понад рік не проживає у належному позивачу частині будинку, не бере участь в його утриманні, чим чинить позивачу перешкоди у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Крім того, доводи апеляційної скарги про те, що він з поважних причин не проживає у спірному будинку, оскільки позивач в 2017 році відібрав в нього ключі, а пізніше поміняв замки та зняв ручки на хвіртці, що є на його думку поважною причиною не проживання за адресою АДРЕСА_1, не заслуговують на увагу, оскільки відповідач ОСОБА_3 не надав докази на підтвердження цьому, також він не звертався до правоохоронних органів щодо захисту своїх житлових прав.

Разом з тим, колегія суддів, не бере до уваги довідку заступника голови вуличного комітету №07-21/2223 від 05 грудня 2018 року (а.с.36), в якій зазначено, що ОСОБА_3 дійсно проживає за місцем своєї реєстрації за адресою АДРЕСА_1 і разом з ним постійно проживає його дружина ОСОБА_7, оскільки ОСОБА_3 в судовому засіданні повідомив, що протягом двох років за вищевказаною адресою не проживає.

При цьому, в апеляційній скарзі ОСОБА_3 також зазначає своє місце проживання у доньки по АДРЕСА_2.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст.ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанцій, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди скаржника з вірними висновками суду. Отже рішення суду першої інстанції є законним, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає залишенню без змін.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 29 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 17 квітня 2019 року.

Головуючий Сопрун В.В.

Судді Матківська М.В.

Стадник І.М.