КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції: Панченко О.М.
Єдиний унікальний номер справи №754/4065/18
Апеляційне провадження № 22-ц/824/6366/2019
ПОСТАНОВА

Іменем України

20 травня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мережко М.В.,

суддів: Верланова С.М., Савченка С.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Київського національного університету технології та дизайну на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 13 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Київського національного університету технології та дизайну про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

встановив:

У березні 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до Київського національного університету технологій та дизайну (КНУТД) про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

В обґрунтування своїх вимог зазначала, що в період з 28 серпня по 31 серпня 2015 року перебувала в трудових відносинах із Київським національним університетом технологій та дизайну. На посаду доцента кафедри загально-правових дисциплін юридичного факультету КНУТД була переведена за її згодою наказом голови комісії з реорганізації ДВНЗ «Міжгалузева академія управління» ректора Київського національного університету технологій та дизайну ОСОБА_3 від 07 серпня 2015 року №260 о.с., оскільки до цього часу працювала на посаді декана юридичного факультету МАУ, що підтверджується відповідними записами в її трудовій книжці.

Згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 27 травня 2015 року № 547-р «Про реорганізацію державного вищого навчального закладу «Міжгалузева академія управління» та відповідно до наказу Міністерства освіти і науки України від 19 червня 2015 року № 661 року «Про реорганізацію державного вищого навчального «Міжгалузева академія управління» зазначений державний навчальний заклад було реорганізовано шляхом його приєднання до Київського національного університету технологій та дизайну з утворенням на його базі структурного підрозділу Університету.

З роботи її було звільнено 31 серпня 2015 року за власним бажанням відповідно до наказу ректора Київського національного університету технологій та дизайну від 31 серпня 2015 року № 275 о.с.

Позивач стверджувала, що всупереч ст.ст. 47, 116 КЗпП України, незважаючи на її неодноразові вимоги, їй до цього часу не лише не виплачено заробітну плату, а й відмовлено у видачі відповідної довідки про належні їй при звільненні суми. Зазначала, що на момент звільнення відповідач не виплатив заробітну плату в повному обсязі.

Вказувала, що факт нарахування заробітної плати підтверджується індивідуальними відомостями про застраховану особу Пенсійного фонду України від 06 березня 2018 року. Відповідно до витягу, у вересні 2015 році їй була нарахована заробітна плата у розмірі 495.38 грн, з якої сплачено соціальний внесок. Отже розмір нарахувань їй заробітної плати Київським національним університетом технологій та дизайну складає 495.38 грн в період з 28 серпня по 31 серпня 2015 року.

Посилаючись на те, що заробітну плату їй не виплатили, з урахуванням подальшого уточнення позовних вимог, просила стягнути з відповідача на її користь 87272,15 грн заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 13 лютого 2019 року позов задоволено.

Стягнуто з КНУТД на користь ОСОБА_2 заборгованість по заробітній платі з урахуванням індексу інфляції у розмірі 563 грн 09 коп.

Стягнуто з КНУТД на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 86 709 грн 06 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись із таким рішенням, відповідач КНУТД подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне встановлення всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення Деснянського районного суду міста Києва від 13 лютого 2019 року скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

У апеляційній скарзі зазначає, що, що заробітна плата ОСОБА_2 за спірний період була виплачена в повному обсязі шляхом зарахування на картковий рахунок позивача, відкритий в ПАТ КБ «ПриватБанк» НОМЕР_1, тому заборгованість по сплаті заробітної плати у відповідача перед позивачем відсутня, а відтак, апелянт вважає позовні вимоги безпідставними. Крім цього, посилається на пропуск позивачем строків позовної давності для звернення до суду із такими вимогами.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вказує, що рішення суду і законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі всіх наявних у матеріалах справи доказах, підстави для його скасування відсутні. Просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Також у відзиві ОСОБА_2 просить здійснити розрахунок стягуваних виплат на день ухвалення рішення апеляційним судом.

За правилами ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Як видно із матеріалів цивільної справи, предметом позову є стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 87272,15 грн.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено, що сторони знаходились у трудових правовідносинах, що підтверджується копією трудової книжки позивача ОСОБА_1 , в якій містяться записи:

- відповідно до наказу №260 о.с. від 07.08.2015 р. (Київського національного університету технологій та дизайну) переведено на посаду доцента кафедри загально-правових дисциплін юридичного факультету за строковим трудовим договором до обрання за конкурсом по 30.06.2016 року

-відповідно до наказу №275 о.с. від 31.08.2015 р. звільнено з посади за власним бажанням ст. 38 КЗпП України (а.с. 8).

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Сама по собі відсутність грошових коштів у роботодавця не свідчить про відсутність вини підприємства у невиплаті заробітної плати та не виключає його відповідальності.

Згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків, які знайшли відображення у довідці, виданій позивачу ОСОБА_2 ДПІ у Деснянському районі ГУ ДФС у м. Києві від 24 лютого 2018 року у четвертому кварталі 2015 року їй була нарахована КНУТД заробітна плата у розмірі 495,38 грн, з якої було утримано 69,77 грн податку (а.с. 9-10).

Аналогічні відомості про нарахування заробітної плати містяться і у довідці Форма ОК-7 від Пенсійного фонду України (а.с. 11-13).

Ухвалюючи судове рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанцій посилався на те, що відповідач фактично не виплатив позивачу суми, належні їй при звільненні, а відтак, вказані грошові кошти підлягають стягненню. Колегія суддів не погоджується з цим висновком суду першої інстанції з таких підстав.

Однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За правилами ч. 6 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Як вбачається із наданого відповідачем розрахункового листка, у жовтні 2015 року ОСОБА_2 було нараховано заробітну плату у розмірі 495,38 грн (за серпень 2015 року), з якої утримано 107, 42 грн, до сплати - 387,69 грн (а.с. 24).

Відповідно до листа від 08 травня 2018 року №18-18/1239 за підписом головного бухгалтера ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 2015 року на р/р ПриватБанку було перераховано кошти для виплати заробітної плати для зарахування на карткові рахунки працівників КНУТД на загальну суму 1 186 255,32 грн згідно ПД №11044 від 29.102015 року. В числі яких було здійснено зарахування коштів на картковий рахунок ОСОБА_2 (номер картки НОМЕР_1 ) в сумі 387,96 грн. Заборгованість з виплати заробітної плати в КНУТД перед ОСОБА_2 відсутня (а.с. 23).

В матеріалах справи містяться також відомості зарахування заробітної плати співробітників за жовтень 2015 року, в яких зазначено про те, що на картковий рахунок відкритий відповідачем на ім`я позивача у ПАТ КБ «ПриватБанк» НОМЕР_1 було перераховано 387,96 грн. в рахунок заробітної плати позивачу у справі (а.с. 63-64) та відповідне платіжне доручення №11044 від 29.102015 року на загальну суму 1 186 255,32 грн (а.с. 65).

Суд першої інстанції не дослідив вказані докази, не надав їм належну оцінку, а тому дійшов помилкового висновку про недоведеність розрахунку КНУТД з ОСОБА_2 та виплату належної їй заробітної плати.

На підтвердження своєї позиції щодо факту невиплати відповідачем належної позивачеві заробітної плати, остання надала суду довідку від 28 листопада 2017 року, «видану ОСОБА_2 про те, що з 19.05.2015 року по 14.11.2017 року , про те у ПАТ КБ «ПриватБанк» має карту НОМЕР_2 на яку останнє зарахування заробітної плати було 19.06.2015 року в сумі 1658.88 грн. (призначення - зарплата МАУ). За період з 20.06.2015 року по 28.11.2017 року зарахувань на карту не було. Інших карток/рахунків на ім`я позивача в даний період не відкривалося» (а.с. 14).

Однак, сама по собі довідка не підтверджує факт неотримання ОСОБА_2 належних їй грошових коштів у будь-який інший спосіб чи на будь-яку іншу банківську картку. Більше того, і з вказаної довідки не можна зробити висновок про строк дії зазначеної картки, можливість пролонгації рахунку та заміни банківської картки на картку з іншим номером в межах того ж рахунку. Не містить вказана довідка і чіткого визначення періоду, щодо якого банком надана інформація (з 19.05.2015 року по 14.11.2017 року чи з 20.06.2015 року по 28.11.2017 року).

Довідку про відкритий на ім`я ОСОБА_2 рахунок та банківські картки, які видавались на його обслуговування, а також виписку про рух коштів на рахунку позивач не надала.

А відтак, колегія суддів вважає, що позивач не надала суду належних, допустимих та достатніх доказів невиплати їй заробітної плати, а відтак, позов не підлягає задоволенню у зв`язку недоведеністю позивачем порушення своїх прав з боку відповідача.

Відповідно до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 141, 365, 367, 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Київського національного університету технології та дизайну задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 13 лютого 2019 року скасувати. Ухвалити по справі нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Київського національного університету технології та дизайну про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та, відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Головуючий: М.В. Мережко

Судді: С.М. Верланов

С.І. Савченко