ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/895/18 Номер провадження 22-ц/814/1150/19Головуючий у 1-й інстанції Миронець О. К. Доповідач ап. інст. Триголов В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2019 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Триголова В.М.

суддів: Дорош А.І., Лобова О.А.

при секретарі: Ряднині І.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі апеляційного суду в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк"

на рішення Київського районного суду м.Полтави від 01 лютого 2019 року

у справі за позовом Акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості-

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2018 року ПАТ КБ (зараз АТ КБ) «ПриватБанк» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що відповідно договору б/н від 28.04.2014 року відповідач отримала від ПАТ КБ «Приват Банк» кредит у розмірі 300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму заборгованості за кредитом. ОСОБА_2 порушила умови вищевказаного кредитного договору та не виконує своїх зобов»язань щодо погашення кредиту, внаслідок чого виникла заборгованість за кредитним договором в сумі 15818,78 грн.

Позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість по кредитному договору в сумі 15818,78 грн., з яких 2906,94 гривень тіло кредиту, 6451,99 гривень відсотки за користування кредитом, 5230,38 гривень пеня, 500 гривень штраф (фіксована частина), 729,47 гривень (процентна складова) та судовий збір по справі в розмірі 1762 гривень..

Рішенням Київського районного суду м.Полтави від 01 лютого 2019 року відмовлено у задоволенні позову в повному обсязі.

Як на підставу для відмови у задоволенні позову банку суд посилався на встановлення факту викрадення невідомим особами грошових коштів з кредитної картки відповідачки.

Позивач АТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу на вказане рішення, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове про задоволення позову банку.

Скаржник вважає, що судом помилково застосовано постанову Правління НБУ від 30.04.2010 року №223, яка на час ухвалення рішення втратила чинність, а також помилково застосовано ст. 1073 ЦК України, п. 37.2 ст. 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», п.8 розд. VI Постанови НБУ №705 від 05.11.2014 року «Про здійснення операцій з використанням електронних платіжних засобів», які не розповсюджуються на дані правовідносини, оскільки відповідач невідкладно не повідомила про платіжні операції, що нею не виконувались (переказ коштів було здійснено 21.08.2016 року, а відповідач повідомив позивача лише в грудні 2016 року). Судом першої інстанції не застосовано до даних правовідносин ст.ст. 204, 626, 627, 629, 634, 638, ч.1 ст. 1166 ЦК України, які підлягали застосуванню.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує також, що судом не встановлено належне виконання відповідачем п.1.1.2.1.21 кредитного договору (Умов та Правил надання банківських послуг), де передбачено обов'язок клієнта негайно повідомляти банк про втрату/викрадення карти, несанкціоновані транзакції по його рахунках.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 28.04.2014 року між ПАТ КБ «Приват Банк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір б/н, згідно умов якого відповідач отримала від банку кредит у сумі 300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Банк оформив відповідачу кредитну картку і здійснював обслуговування платіжних операцій відповідача із використанням платіжної картки.

Відповідно до умов договору відповідач зобов'язувалась повертати кредитні кошти відповідно до «Умов та правил надання банківських послуг».

Підставою звернення позивача до суду з позовом до відповідача є наявність боргу який станом на 21.01.2018 року складає 15818,78 грн. та складається із заборгованості за кредитом - 2906,94 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом - 6451,99 грн., заборгованості за пенею - 5230,38 грн., а також штраф (фіксована частина) 500 грн., штраф (процентна складова) 729,47 гривень.

Згідно розрахунку заборгованості по кредитній картці ОСОБА_2 вбачається, що 21.08.2016 року з її картки було знято 6889,28 гривень.

Згідно листа від 14.01.2019 року слідчого Кальміуського ВП ЦВП ГУ НП в Донецькій області вбачається, що в його провадження перебуває кримінальне провадження відкрите за заявою ОСОБА_2 за попередньою правовою кваліфікацією ч.1 ст.190 КК України. В ході досудового розслідування встановлено, що в кінці серпня 2016 року невідома особа шляхом обману заволоділа грошовими коштами в сумі 6000 гривень з картки Приватбанк номер НОМЕР_1. Слідством встановлено, що кошти з картки потерпілої ОСОБА_2 були переведені 21.08.2016 року та зняті в м.Маріуполь з картки ОСОБА_3, зареєстрованої в м.Маріуполь. Встановити місце знаходження ОСОБА_3 на даний час слідством не має можливості. ОСОБА_2 17.12.2016 року була допитана в якості потерпілої, про що свідчить відповідний протокол допиту потерпілої.

Відповідно до довідки від 25.01.2019 року виданої АТ КБ «Приватбанк» вбачається, що картка НОМЕР_1, видана ОСОБА_2 заблокована 09.12.2016 року.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не довів факту, що відповідач своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, а також не спростовано доводів відповідача про те, що з її картки викрадено кошти.

Проте, погодитися з такими висновками місцевого суду не можна.

Згідно ст.ст. 526, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства та у встановлені договором строки.

За ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Стаття 1054 ЦК України встановлює, що за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Як вбачається із матеріалів справи, між сторонами 28.04.2014 року було укладено кредитний договір, який складався із анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг, а також самих Умов і Правил надання банківських послуг.

Відповідно до п.1.1.2.1.21 кредитного договору (Умов та Правил надання банківських послуг), клієнт повинен негайно повідомляти банк шляхом дзвінка до Колл-центру (протягом 15 хвилин) інформацію, що стала відома клієнту, про втрату/викрадення карти, стікера PayPass, SIM-картки мобільного телефону, несанкціоновані транзакції за його рахунками, а також за рахунками 3-х осіб.

Відповідно до довідки АТ КБ «ПриватБанк» від 25.01.2019 року, виданій на ім'я позивача, її картка НОМЕР_1 була заблокована 09.12.2016 року, тобто через чотири місяці після втрати кредитної карти, що також не заперечувалось самою ОСОБА_2 Будь-яких відомостей про те, що позивач зверталася в банк з приводу викрадення її картки з моменту її втрати і до грудня 2016 року у справі відсутні.

Враховуючи викладене, та беручи до уваги, що ОСОБА_2 вчасно не повідомила позивача про втрату кредитної картки, як того вимагають умови укладеного сторонами договору, а також беручи до уваги наявну заборгованість перед банком за кредитним договором від 28.04.2014 року, колегія суддів приходить до висновку про обгрунтованість вимог АТ КБ «ПриватБанк» до відповідача щодо стягнення боргу.

Відповідно до статті 549 ЦК Українинеустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Умовами спірного договору, а саме п.2.1.1.12.6.1 передбачено сплату клієнтом пені при непогашенні суми простроченого кредиту на суму 100 грн.

У той самий час, згідно з пунктом 2.1.1.7.6 договору при порушенні позичальником строків платежів по якомусь з грошових зобов'язань, передбачених цим договором бульш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн. + 5% від суми позову.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Таким чином, з ОСОБА_2 підлягає стягненню сума заборгованості за кредитом, яка включає в себе борг по кредиту - 2906,94 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом - 6451,99 грн., заборгованість за пенею - 5230,38 грн., без нарахованих штрафів.

Також в силу ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають також стягнення понесені АТ КБ «ПриватБанк» судові витрати у вигляді судового збору, сплаченого при поданні позовної заяви у сумі 1762 грн. та при поданні апеляційної скарги у сумі 2643 грн.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» підлягає частковому задоволенню, а рішення Київського районного суду м.Полтави від 01 лютого 2019 року- скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову банку.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382, 383 ЦПК України, колегія суддів -,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" - задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м.Полтави від 01 лютого 2019 рокускасувати.

Позов Акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" заборгованість у розмірі 14589, 31 грн. за кредитним договором №б/н від 28.04.2014 року, а також понесені судові витрати в сумі 4405 грн., а всього 18 994, 31 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: В.М. Триголов

Судді: А.І. Дорош

О.А. Лобов