Постанова

Іменем України

11 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 326/121/17

провадження № 61-40972св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Приморського районного суду Запорізької області від 16 червня 2017 року, у складі судді Чапланової О. М., та постанову апеляційного суду Запорізької області від 07 червня 2018 року, у складі колегії суддів: Онищенка Е. А., Крилової О. В., Подліянової Г. С.,

ВСТАНОВИВ :

У січні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», банк) про визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки.

Позовна заява мотивована тим, що 24 жовтня 2007 року між ОСОБА_4 В та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір, відповідно до умов якого відповідач зобов'язався надати позивачу кредит у розмірі 17 410,80 доларів США терміном до 21 жовтня 2022 року, зі сплатою

0,92 % на місяць на суму залишку заборгованості, що складає 11,04 % річних. На виконання зобов'язань за кредитним договором між сторонами також було укладено іпотечний договір від 26 жовтня 2007 року, предметом якого є квартира АДРЕСА_1.

ОСОБА_4 зазначав, що внаслідок непроведення банком із ним переддоговірної роботи, він був позбавлений доступу до інформації стосовно ціни договору, його подорожчання, що, в свою чергу, призвело до укладення між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» кредитного договору на невигідних для нього умовах. Зазначеним позивач обґрунтовував наявність у діях відповідача факту обману, недобросовісної підприємницької практики та існування підстав для задоволення його позовних вимог.

Рішенням Приморського районного суду Запорізької області від 16 червня 2017 року, залишеним без змін постановою апеляційного суду Запорізької області від 07 червня 2018 року, у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, мотивовано тим, що при укладенні спірного кредитного договору сторонами було досягнуто згоди з усіх його істотних умов, зокрема: мети, валюти кредитування, суми і строку кредиту; умов і порядку його видачі та погашення. Зміст договору вказує на чіткість та зрозумілість його умов, відсутність двозначності.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалені у справі судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

У касаційній скарзі заявник посилається на безпідставність висновків судів попередніх інстанцій та вказує, що наявність його підпису на спірному кредитному договорі не свідчить про роз'яснення йому відповідачем усіх умов кредитування.

Позивач також зазначає що судами не було надано належної оцінки його доводам щодо приховання банком від нього істотної інформації, необхідної споживачу для здійснення ним свідомого вибору способу кредитування, що призвело до укладення ним кредитного договору на найбільш невигідних для нього умовах.

Доводом касаційної скарги є також те, що судами не прийнято посилання позивача на відсутність графіку платежів як у самому договорі, так і в додатках до нього, що вказує на самостійне визначення відповідачем на свій власний розсуд суми платежів, що спрямовуються окремо на погашення тіла кредиту та окремо - на відсотки за користування кредитом.

Відповідач не скористався своїм правом на подання до суду відзиву на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до Верховного Суду не направив.

Касаційна скарга ОСОБА_4 не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Установлено, що 24 жовтня 2007 року між закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (назву змінено на ПАТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_4 укладено договір про надання споживчого кредиту. Відповідно до умов даного договору позивач отримав кредитні кошти у розмірі 17 410,80 доларів США терміном до 21 жовтня 2022 року, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,92 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, відсотки за дострокове погашення кредиту, згідно пункту 3.10 договору, та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно пункту 6.2 даного договору.

На забезпечення виконання зобов'язань за договором кредиту, між сторонами було укладено договір іпотеки від 26 жовтня 2007 року, предметом якого є квартира АДРЕСА_1.

В обґрунтування наявності підстав для задоволення позову, ОСОБА_4 зазначав, що йому не було надано відповідачем усієї необхідної інформації щодо умов кредитування та, зокрема, графіку платежів, замовчування та перекручення ним реальної ціни пропонованої фінансової послуги, декларування у кредитному договорі заниженої ціни, що вказує на існування в діях банку ознак недобросовісної підприємницької практики.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частинами першою, третьою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судами попередніх інстанцій досліджено умови оспорюваного кредитного договору, пунктом 3.2 якого визначено, що отримані від позичальника кошти для погашення заборгованості по кредиту, насамперед направляються для відшкодування витрат/збитків банку згідно пунктів 2.2.9, 2.3.8 даного договору, далі пені згідно розділу 4 договору, далі - простроченої комісії по кредиту, далі - простроченої винагороди, далі - прострочених відсотків, далі - простроченої заборгованості за кредитом, частина суми, що залишилася (в тому числі сума, надана позичальником понад суми щомісячного платежу) направляється на погашення заборгованості за кредитом (якщо інше не передбачено пунктом 6.8), далі - комісії, далі - винагороди, далі - відсотків, далі - кредиту.

Зазначеним спростовуються доводи заявника щодо самовільного визначення відповідачем суми платежів, які спрямовуються на погашення тіла кредиту та відсотків

Так, при укладенні кредитного договору, сторонами було досягнуто згоди з усіх його істотних умов та визначено: валюту кредитування, суму та строк кредиту, умови та порядок його видачі та погашення, процентну ставку за користування ним, розміру винагороди, порядку плати за кредит, розміру щомісячного платежу відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору.

Таким чином, підписавши договір, позивач вільно виявив своє бажання на укладення такого договору та засвідчив, що він погодився з його умовами. Крім того, ОСОБА_4 використав отримані кошти за призначенням та виконував обов'язки, покладені на нього даним договором. Доказів відкликання позивачем своєї згоди на укладення кредитного договору матеріали справи не містять.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки сторонами досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору, зокрема щодо відсоткової ставки за кредитним договором, а також порядку сплати кредиту, при підписанні даного договору позивач ознайомився та погодився з його умовами.

Інші аргументи касаційної скарги не дають підстав для висновку про те, що оскаржувані судові рішення ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права, оскільки судом апеляційної інстанції дана належна оцінка аналогічним доводам наведеним в позовній заяві та апеляційній скарзі.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду Запорізької області від 16 червня 2017 року та постанову апеляційного суду Запорізької області

від 07 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В.В. Пророк

І.М. Фаловська