ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2019 року

м. Київ

справа № 463/5866/15-ц

провадження № 61-15315св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Олійник А. С., ПогрібногоС. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Львівська міська рада,

особа, яка подавала апеляційну скаргу, - ОСОБА_18,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, подану її представником ОСОБА_19, на рішення апеляційного суду Львівської області від 11 квітня 2017 року, ухвалене колегією у складі суддів: Бойко С. М., Копняк С. М., Ніткевича А. В.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2015 року ОСОБА_4 звернулась із позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Львівська міська рада, про виділ в натурі частини будинку та визнання права власності.

В обґрунтування позову посилалась на те, що вона є власником квартир АДРЕСА_2, які знаходяться на цокольному, першому та другому поверхах цього будинку.

Вказувала, що в тій частині будинку, яку вона просить виділити у власність, існує окремий вхід.

Необхідність вирішення питання виділу частини будинку в судовому порядку обґрунтовувала відсутністю згоди всіх власників квартир будинку (співвласників будинку) на такий виділ, а можливість виділу їй у власність частини будинку з присвоєнням окремої поштової адреси - листом Обласного комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» від 27 січня 2016 року, згідно з яким інвентаризація та реєстрація права власності на об'єкти нерухомого майна по АДРЕСА_2 не проводилась.

Зазначала, що згідно з інформацією Управління природних ресурсів та регулювання земельних відносин рішень про надання земельної ділянки в постійне користування для обслуговування будинку АДРЕСА_1 Львівська міська рада не приймала, тому земельна ділянка, на якій знаходиться частина будинку, на яку вона заявляє свої права, відноситься до земель комунальної власності територіальної громади міста Львова.

За таких обставин, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила виділити їй в натурі частину будинку АДРЕСА_1, де розташовані належні їй на праві власності приміщення квартир НОМЕР_1 та нежитлове приміщення загальною площею 56,7 кв.м, з присвоєнням цій частині будинку окремого будинкового (поштового) номеру «4б» та визнати за нею право власності на утворений в результаті виділу будинок АДРЕСА_1

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Заочним рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 24 червня 2016 року, ухваленим у складі судді Головатого Р. Я., позов ОСОБА_4 задоволено.

Виділено в натурі частину будинку АДРЕСА_1, що позначена літ. А2-1 та А1-2, де розташовані квартири НОМЕР_1 та нежитлове приміщення загальною площею 56,7 кв.м, у будинок АДРЕСА_1

Визнано за ОСОБА_4 право власності на утворений в результаті виділу будинок АДРЕСА_1 що позначений літ. А2-1 та А1-2 та складається з квартири № 13 (кухня площею 15,3 кв.м літ. «13-1», житлова кімната площею 23,3 кв.м літ. «13-2», вбиральня площею 3,7 кв.м літ. «13-3») житловою площею 23,3 кв.м, загальною 42,3 кв.м; квартири № 13а (коридор площею 5,0 кв.м літ. «13а-1», кухня площею 6,1 кв.м літ. «13а-2», вбиральня площею 3,5 кв.м літ. «13а-4», житлова кімната площею 21,7 кв.м літ. «13а-8») житловою площею 21,7 кв.м, загальною 36,3 кв.м; нежитлового приміщення площею 56,7 кв.м (приміщення площею 4,5 кв.м літ. «2а-1», приміщення площею 7,0 кв.м літ. «2а-2», приміщення площею 3,6 кв.м

літ. «2а-3», приміщення площею 3,6 кв.м літ. «2а-4», приміщення

площею 38 кв.м літ. «2а-5»).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач в силу закону має право на виділ в натурі частини будинку, в якій знаходяться належні йому на праві власності квартири та нежитлове приміщення. Зазначив, що такий виділ технічно можливий відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи від 26 квітня 2016 року № 1139; частина будинку, в якій розташовані квартири № 13 та № 13а, не є частиною пам'ятки архітектури, має окремий вхід та значиться як дисгармонійна, а обраний судом варіант виділу не передбачає виділення приміщень загального користування, а також споруд і обладнання, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир та нежитлових приміщень.

Задовольняючи вимогу позивача про виділення їй у власність частини будинку з присвоєнням окремої поштової адреси, суд вважав, що позивач позбавлена можливості реалізувати своє право в позасудовому порядку, оскільки немає письмової згоди на це всіх співвласників багатоквартирного будинку.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 11 квітня 2017 року, ухваленим за апеляційною скаргою ОСОБА_18, яка участі у справі не брала, рішення Личаківського районного суду м. Львова від 11 квітня 2017 року скасовано і ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що будинок АДРЕСА_1 є багатоквартирним, а Законом України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» заборонено виділяти в натурі частину багатоквартирного будинку одному із співвласників. Також зазначив, що судом першої інстанції обрано перший варіант виділу частини

будинку за висновком судової будівельно-технічної експертизи від 26 квітня 2016 року № 1139, яким передбачено виконання будівельних робіт з влаштування сходових кліток з втручанням у несучі конструкції будинку, що в силу вимог статті 152 ЖК Української РСР потребує отримання у встановленому законом порядку дозвільних документів на виконання таких робіт, які позивачем не надано. Апеляційний суд також зазначив, що суд першої інстанції вирішив питання про права ОСОБА_18, власника квартири № 1 вказаного будинку, яка не брала участі у справі. Крім того, присвоєння чи зміна поштових адрес об'єктам нерухомого майна є компетенцією органу місцевого самоврядування, а позивач в позасудовому порядку цього питання не вирішував.

Короткий зміст вимог і доводів касаційної скарги

У травні 2017 року представник ОСОБА_20 - ОСОБА_19 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення процесуального права, просила скасувати рішення апеляційного суду Львівської області від 11 квітня 2017 року та залишити в силі рішення Личаківського районного суду м. Львова від 24 червня 2016 року.

Касаційна скарга мотивована неправильністю застосування апеляційним судом Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», оскільки цей Закон забороняє виділення в натурі частин зі спільного майна багатоквартирного будинку, а об'єкти, виділені позивачу, не є спільним майном багатоквартирного будинку, оскільки рішенням суду першої інстанції їй виділено виключно майно, що належало їй особисто на праві власності.

Зазначив, що апеляційний суд, задовольняючи апеляційну скаргу ОСОБА_18, що не була стороною у справі, не обґрунтував, яким чином рішення суду першої інстанції порушує її права. В матеріалах справи немає доказів того, що виділ позивачу в натурі належних їй приміщень у окремий будинок впливає на обсяг прав, обов'язків чи інтересів ОСОБА_18

Вказував на безпідставність висновків апеляційного суду щодо необхідності дозвільних документів на виконання робіт з влаштування сходових кліток згідно з положеннями статті 152 ЖК Української РСР, оскільки редакція цієї статті до 12 лютого 2015 року не містила жодних вказівок на необхідність отримання дозвільних документів на виконання робіт з перепланування/переобладнання.

Також зазначив про помилковість висновку апеляційного суду про те, що обраний варіант виділу передбачає виконання робіт з влаштування сходових кліток з втручанням в несучі конструкції будинку, оскільки це питання не досліджувалось протягом розгляду справи. Вирішення питання щодо необхідності втручання в несучі конструкції будинку потребує спеціальних знань та може бути встановлено виключно шляхом експертного дослідження.

Заперечення на касаційну скаргу

У липні 2017 року представник ОСОБА_18 - ОСОБА_21 подав заперечення на касаційну скаргу, у яких посилався на безпідставність її доводів. Вказував, що апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що законом заборонено виділ в натурі частини багатоквартирного будинку одному із співвласників цього будинку. Просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення апеляційного суду Львівської області від 11 квітня 2017 року залишити без змін.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 20 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі і ухвалою цього ж суду від 2 жовтня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2018 року вказана справа передана до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

Судами встановлено, що ОСОБА_4 є власником нежитлового приміщення загальною площею 56,7 кв.м, квартир АДРЕСА_2

З генерального плану будинку АДРЕСА_2 вбачається, що вказані приміщення розташовані в частинах будинку, що позначені А2-1 та А1-2.

З технічних паспортів на вказані квартири судом першої інстанції встановлено, що квартира АДРЕСА_2 яка має житлову площу 23,3 кв.м та загальну площу 42,3 кв.м, складається з наступних приміщень: 13-1 кухні площею 15,3 кв.м., 13-2 житлової кімнати площею 23,3 кв.м, 13-3 вбиральні площею 3,7 кв.м; квартира № 13а за цією ж адресою, яка має житлову площу 21,7 кв.м та загальну площу 36,3 кв.м, складається з наступних приміщень: 13а-1 коридору площею 5,0 кв.м, 13а-2 кухні площею 6,1 кв.м, 13а-4 вбиральні площею 3,5 кв.м, 13а-8 житлової кімнати площею 21,7 кв.м.

З технічного паспорта на нежитлове приміщення по АДРЕСА_2 суд першої інстанції встановив, що нежитлове приміщення має загальну площу 56,7 кв.м та складається з наступних приміщень:

2а-1 приміщення площею 4,5 кв.м, 2а-2 приміщення площею 7,0 кв.м,

2а-3 приміщення площею 3,6 кв.м., 2а-4 приміщення площею 3,6 кв.м,

2а-5 приміщення площею 38 кв.м.

Апеляційний суд встановив, що будинок АДРЕСА_1 є багатоквартирним і 1 листопада 2016 року проведено державну реєстрацію Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Тершаковців 4» за адресою АДРЕСА_2

Позиція Верховного Суду; мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без виділення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом (частина друга статті 368 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За змістом частини другої статті 369 ЦК України розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

Власникам квартир у дво- або багатоквартирному будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежилих приміщень, які розташовані у житловому будинку (частина друга статті 382 ЦК України).

Пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» визначено, що багатоквартирний будинок - це житловий будинок, в якому розташовано три чи більше квартири. У багатоквартирному будинку можуть також бути розташовані нежитлові приміщення, які є самостійними об'єктами нерухомого майна.

Відповідно до частин першої та другої статті 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників і не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія.

Встановивши, що будинок АДРЕСА_1 є багатоквартирним, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для виділення в натурі його частини одному із співвласників.

Доводи касаційної скарги щодо неправильного застосування апеляційним судом Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» та того, що об'єкти, виділені позивачу, не є спільним майном багатоквартирного будинку, є безпідставними. Квартири та нежитлове приміщення, що належать позивачу, є неподільною часткою житлового комплексу (опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами та всередині приміщень, які обслуговують всі приміщення в багатоквартирному будинку) і в розумінні вказаного Закону є майном співвласників багатоквартирного будинку, які визначають порядок його використання.

Посилання заявника на порушення апеляційним судом процесуального права щодо відсутності обґрунтування порушення прав ОСОБА_18 рішенням суду першої інстанції у цій справі відхиляються касаційним судом, оскільки апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_18 є власником квартири АДРЕСА_1, у зв'язку з чим, виділивши окремий будинок з багатоквартирного будинку, в якому знаходиться її квартира, суд першої інстанції вирішив питання про її право співвласника майна багатоквартирного будинку.

Доводи касаційної скарги щодо помилковості висновків апеляційного суду про необхідність отримання дозвільних документів на виконання робіт для облаштування сходових кліток, так як ці роботи здійснюються з вручанням в несучі конструкції будинку, не вливають на правильність висновку суду апеляційної інстанції про неможливість виділу в натурі частини багатоквартирного будинку одному із співвласників, що і стало підставою для залишення позову без задоволення.

Порушень норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, касаційним судом не встановлено.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд. та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України») Оскаржуване судове рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування судового рішення апеляційного суду, оскільки суд, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалив судове рішення із правильним застосуванням норм матеріального права та без порушення процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судове рішення підлягає обов'язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 410, 416, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану її представником ОСОБА_19,залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 11 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов А. С. Олійник С. О. Погрібний