БЕРЕЗАНСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
№ провадження 2/356/65/19
Справа № 356/643/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29.01.2019 року Березанський міський суд Київської області в складі:

Головуючого судді Лялик Р. М.

При секретарі Настич Н. А.

За участю позивачки ОСОБА_1

Відповідачки ОСОБА_2

Представника відповідачки ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання,

В С Т А Н О В И В:

До Березанського міського суду Київської області звернулась ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання.

Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що являється власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, який придбала за договором купівлі-продажу та зареєструвала в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. З її згоди у вказаному будинку було зареєстровано відповідачку по справі - ОСОБА_2, яка на той час була дружиною її сина . Разом з тим, рішенням Березанського міського суду Київської області від 25.04.2018 року шлюб між ними було розірвано, однак відповідачка продовжує користуватись вищевказаним будником, не бажає добровільно знятись з реєстрації та не несе витрат по його утриманню. Позивачка є пенсіонеркою, отримує невеликі доходи, яких не вистачає на харчування та ліки, не може оформити субсидію, в той час як відповідачка проявляє до неї неповагу. Відтак, вважає свої права як власника порушеними, та, посилаючись на положення ст.ст. 391 ЦК України, просить суд визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1, та примусово зняти її з реєстраційного обліку.

В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала у повному обсязі, обґрунтовуючи їх доводами, викладеними в позовній заяві. Вказувала, що на даний час відповідачка є чужою для неї людиною, проте продовжує проживати в її будинку та перешкоджає в його утриманні, за комунальні послуги не платить. Позивачка змушена нести всі витрати самостійно, а також утримувати дітей позивачки та її саму, в той час як остання є працездатною.

Відповідачка в судовому засіданні проти пред'явленого позову заперечила, вказавши, що дійсно після розлучення з сином позивачки продовжує проживати в її будинку разом з двома малолітніми дітьми, які народились від цього шлюбу та перебувають на її утриманні. Разом вони займають дві окремі кімнати та іншого житла не мають. Окрім них, у вказаному будинку проживає також позивачка та її син - колишній її чоловік. Зазначає, що жодних перешкод позивачці в користуванні належним їй майном, в тому числі, у проведенні ремонтних робіт, не чинить, проте дійсно не сплачує комунальні послуги, так як майже всі кошти витрачаються на утримання дітей. Окремо відзначила, що доглядала в м. Києві за старою жінкою, за що остання подарувала їй частку квартири. Проте за умовляннями сина позивачки продала її, а отримані кошти вклала в купівлю будинку позивачки. Відтак, просила відмовити у задоволенні позову.

Представник відповідачки - ОСОБА_3 в судовому засіданні підтримав позицію відповідачки.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог та заперечень, дійшов таких висновків.

Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 11.09.2015 року № 1951, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4, ОСОБА_1 є власником житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.7-9).

У відповідності до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Бориспільського міськрайонного управління юстиції у Київській області, актовий запис № 131, між сином позивачки - ОСОБА_5 та ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище - ОСОБА_2) 01.04.2006 року укладено шлюб (а.с.25).

Рішенням Березанського міського суду Київської області від 25.04.2018 року, яке набрало законної сили 30.05.2018 року, вказаний шлюб було розірвано (а.с.11).

Як вбачається з довідки виконавчого комітету Березанської міської ради від 22.10.2018 року за вих. № 18-09-4533 відповідачка по справі - ОСОБА_2 зареєстрована в спірному житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1, з 06.10.2015 року (а.с.10,17).

Окрім неї, за вказаною адресою зареєстровані ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.10).

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Так, кожна особа, як слідує зі змісту ч. 1 ст. 4 ЦПК України, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом ч. 1 ст. 316 ЦК України, право власності - це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до положень ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК України).

За змістом положень ч. 1 ст. 383 ЦК України, ст. 150 ЖК України, власник житлового будинку, квартири (їх частини) має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Частиною 1 статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Вказане узгоджується з положеннями ч. 1 ст. 405 ЦК України, у відповідності з якими члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

У відповідності до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині 2 статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником житла і ведуть з ним спільне господарство.

Так, Конституційний Суд України у п. 6 рішення «Про офіційне тлумачення терміна «член сім'ї» від 03.06.1999 року № 5-рп/99 розрізняє членів сімей взагалі (відносить до них чоловіка або дружину, прямих родичів по низхідній і висхідній лініях - дітей і батьків) та членів сімей, які перебувають на утриманні або проживають із суб'єктами права (інші особи, що постійно мешкають з ними та ведуть спільне господарство, зокрема, не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв'язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки тощо). Обов'язковою умовою визнання їх членами сім'ї крім факту спільного проживання є ведення із суб'єктом спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

При цьому, як визначено ч. 4 ст. 156 ЖК України, припинення

сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Разом з цим, відповідно до частини другої статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення його порушеного права власності від будь-яких осіб, будь-яким передбаченим законом способом. Визначальним для захисту такого права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушення права та з яких підстав.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 16.11.2016 року по справі № 688/63/15-ц.

Як роз'яснено в п. 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5, застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із того, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Відтак, вказане в сукупності з положеннями ст.ст. 317, 319 ЦК України дає підстави для висновку, що таке порушення права пов'язується із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право користування та розпорядження належним йому майном повністю або частково, що є безпосереднім наслідком конкретних дій третіх осіб. При цьому, достатньо, щоб такі дії хоч і не позбавляли власника володіння майном, але об'єктивно порушували його права і були протиправними.

При цьому, за змістом ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України» та ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відтак, суд звертає увагу на те, що в межах розгляду даної справи та оцінюванні доказів, наданих сторонами у справі, суд враховує положення п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), якою кожній особі гарантовано право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Пунктом 2 статті 8 Конвенції визначено підстави, за яких втручання з боку держави у використання особою прав, зазначених в пункті 1 цієї статті, а, отже, і у використання прав на житло, є виправданим. Таке втручання повинно бути передбачено законом і необхідне у демократичному суспільстві, здійснюватися в інтересах національної безпеки, громадського спокою або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 02.12.2010 року у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» (справа № 30856/03, п.п. 40-41), в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв'язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Як визначено в п. 44 вищевказаного рішення, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, п. 82).

Вирішуючи питання про «необхідність у демократичному суспільстві», суд має оцінити, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого заходу та чи буде таке втручання у право особи на житло пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов'язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ від 9 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» («Stankova v. Slovakia»), заява № 7205/02, п.п. 60-63).

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення відносно такої особи статті 8 Конвенції (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справах «Дакус проти України» («Dakus v. Ukraine») від 14 грудня 2017 року, заява № 19957/07; «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine») від 2 березня 2011 року, заява № 30856/03; «Садов'як проти України» («Sadovyak v. Ukraine») від 17 травня 2018 року, заява № 17365/14.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

При цьому, поняття «суд, встановлений законом», стосується не лише правової основи існування суду, але й дотримання ним норм, які регулюють його діяльність (див., mutatismutandis, рішення ЄСПЛ у справі «Сокуренко і Стригун проти України» («Sokurenko and Strygun v. Ukraine») від 20 липня 2006 року, заяви № 29458/04 та № 29465/04, § 24).

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом у складі Великої Палати в постанові від 04.07.2018 року у справі № 653/1096/16-ц.

Так, статтею 47 Конституції України проголошено право кожного на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

У відповідності до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно з п. 4 ст. 311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Дотримання порядку стосовно набуття права користування житловим приміщенням, яке належить на праві власності іншій фізичній особі, впливає на правовий статус осіб, які в них проживають.

За правилами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Так, звертаючись до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання, позивачка як на підставу своїх вимог посилається на положення ст. 391 ЦК України, реалізуючи в такий спосіб гарантоване їй законом право вибору способу судового захисту, яке належить виключно позивачеві.

Разом з тим, стаття 129 Конституції України як одну із основних засад судочинства визначає змагальність сторін та свободу в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Так, з урахуванням імперативних вимог ч. 1 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи положення ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Доказами в розумінні ч. 1 ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до положень ст. 264 ЦПК України суд, ухвалюючи судове рішення, зобов'язаний встановити, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувались вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Таким чином, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням як спосіб захисту права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння, узгоджується з нормами статті 391 ЦК України та може бути здійснено лише у випадку, якщо позивач є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і якщо діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право користування та розпоряджання своїм майном, що, в свою чергу, з врахуванням принципів змагальності цивільного процесу, повинно бути підтверджене відповідними належними та допустимими доказами.

Відтак, з наданих суду доказів вбачається, що між позивачкою та відповідачкою по справі склалися конфліктні взаємовідносини, пов'язані із внутрішнім суб'єктивним переконанням кожної із сторін, в той же час, з огляду на вказані вище вимоги чинного законодавства, враховуючи характер спірних правовідносин, будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження вчинення їй відповідачкою перешкод у здійсненні нею права користування та розпоряджання належним їй майном, як того вимагають положення ст. 391 ЦК України, суду не надано та в ході судового розгляду їх не встановлено.

Сама лише констатація позивачкою факту наявності відповідних перешкод не є достатнім мотивом для підтвердження цього висновку.

Водночас факт тривалого проживання відповідачки в спірному житловому будинку, що на законних підставах вселилась до нього, є достатнім для поширення на неї гарантій щодо забезпечення права на житло та захисту від його втрати.

Таким чином, враховуючи викладені вище положення законодавства та встановлені судом фактичні обставини справи, відповідачка по справі - ОСОБА_2 правомірно вселилась до житлового будинку позивачки в якості члена її сім'ї та набула у зв'язку з цим право користування займаним житлом в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 156 ЖК України, ч. 1 ст. 405 ЦК України.

При цьому, факт розлучення сина позивачки з відповідачкою тягне за собою припинення сімейних відносин між ними, проте сам по собі, враховуючи положення ч. 4 ст. 156 ЖК України, не позбавляє останню права користування займаним житловим приміщенням, що належить позивачці, в обсязі, набутому нею як членом сім'ї власника житла.

Вирішуючи питання щодо зняття відповідачки з реєстрації в даному будинку, суд зазначає наступне.

Як визначено ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Вичерпний перелік підстав для зняття з реєстрації місця проживання особи визначено ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», згідно положень якого зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється в день звернення особи на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням.

З огляду на те, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, а положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України).

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 16.01.2012 року по справі № 761/38544/17, а також Верховним Судом в постанові від 21.02.2018 року по справі № 766/817/17.

Крім того, відповідно до п. 3 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року № 207, реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради, сільським головою (у разі коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено) на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради, відтак, визначений порядок здійснення зняття з реєстрації місця проживання відповідними уповноваженими на те органами, що не може підмінюватись судовим рішенням, разом з тим, не позбавляє особу права оскаржити рішення, дії або бездіяльність вказаних органів у випадку порушення ними її прав.

За таких обставин, враховуючи викладені вище положення законодавства та встановлені судом фактичні обставини справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, повно, всебічно та безпосередньо оцінивши наявні у справі докази, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні даного позову з огляду на його безпідставність та недоведеність.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 41, 47 Конституції України, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст.ст. 9, 150, 156 ЖК України, ст.ст. 15-16, 319, 321, 383, 386, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 4-5, 11-13, 76-81, 89, 141, 258-259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційну скаргу на рішення може бути подано до Київського апеляційного суду через Березанський міський суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Р. М. Лялик