Справа № 643/2443/17
Провадження № 2/638/2059/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.03.2019 Дзержинський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді Шестака О.І.,

при секретарі Калиновій А.М.,

за участі позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

третіх осіб: ОСОБА_5,

ОСОБА_6,

ОСОБА_7,

ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_3 про виселення і за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_9 про визнання права користування житловим приміщенням,-

встановив:

Позивач ОСОБА_9 звернулась до Московського районного суду м. Харкова із позовною заявою до ОСОБА_3 про встановлення режиму окремого проживання та виселення.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує наступним:

Між Позивачем та Відповідачем 20 квітня 1996 року був укладений шлюб, який було зареєстровано Московським відділом реєстрації актів цивільного стану м. Харкова, актовий запис про шлюб № 390. Позивачка змінила прізвище після реєстрації шлюбу з «Коваленко» на «Дякова», за час шлюбу у сторін народилася дитина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, актовий запис про народження № 967.

Позивач стверджує, що на протязі останніх років через ваяжкий характер Відповідача сімейне життя поступово погіршувалося. Подружнє життя сторін не склалося, через відсутність взаєморозуміння, кардинально різних поглядів на життя, на шлюб та сім'ю. На момент подання позовної заяви, шлюбні відносини сторін повністю припинилися, кожен із Сторін живе власним життям, спільного побуту не ведуть, не спілкуються та не переймаємося проблемами один одного, ведуть роздільний бюджет.

Позивачкою було подано позовні заяви до Московського районного суду міста Харкова про розірвання шлюбу та про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини та додаткових витрат у звязку із навчанням.

Під час сімейного життя та на цей час сторони проживають разом у квартирі, за адресою: місто Харків, проспект Перемоги, будинок 72 В, квартира 148. Після припинення шлюбних відносин Відповідач відмовився добровільно покинути вище зазначену квартиру та вирішив надалі проживати в ній без згоди Позивачки та без згоди інших законних власників квартири.

Відповідно до Свідоцтва про право власності на житло за реєстраційним № 1-99-183007 від 06.04.1999 року вище зазначена квартира належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_5 та членам його сімї, а саме ОСОБА_6, ОСОБА_1, ОСОБА_8, ОСОБА_10 та ОСОБА_11.

Позивачка зазначає, що за час сімейного життя у родині склалися тяжкі стосунки, наразі відносини між сторонами надзвичайно критичні, які унеможливлюють спільне проживання Позивачки з Відповідачем та можуть призвести до негативних наслідків, а саме відібється на психічному та моральному стані спільної дитини сторін, синові ОСОБА_8. Кожного дня, з ініціативи Відповідача відбуваються сварки, конфлікти, зясування відносин. Постійні образи, цькування зі сторони Відповідача пригнічують психічний стан Позивачки та негативно відображаються на її здоровї. Відповідач відверто намагається зробити життя Позивачки нестерпним.

Позивачка неодноразово просила Відповідача залишити спірну квартиру, однак Відповідач, із незрозумілих для Позивачки причин, виступає проти окремого проживання. Позивачка зазначає, що Відповідач має власне житло, де він офіційно зареєстрований, а саме квартиру, що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Владислава Зубенка (колишня Тимурівців)АДРЕСА_1.

Всі вище наведені обставини призвели до небажання та неможливості Позивачки спільно проживати з Відповідачем. Позивач вважає, що встановлення режиму окремого проживання подружжя та виселення Відповідача з квартири Позивачки до його особистої квартири, де він офіційно зареєстрований буде сприяти вирішенню накопичених проблем і, насамперед, дасть змогу не руйнувати психіку спільної дитини сторін.

10.11.2017 року Позивач ОСОБА_9 звернулась із уточненою позовною заявою до суду, у якій зазначила, що вважає за необхідне додатково звернути увагу суду на наступне:

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 15.03.2017 року шлюб між Позивачем та Відповідачем було розірвано.

Колишній чоловік Позивача добровільно не виселяється з квартири, не зважаючи на те, що він не є власником квартири та в ній навіть не зареєстрований, створює умови, в яких неможливо проживати Позивачці та її батькам, які є власниками спірної квартири.

Позивачка зазначає, що договору оренди, а також інших договорів, які б підтверджували право Відповідача на користування займаним приміщенням, між Сторонами не укладалося. Жодних домовленостей щодо довічного проживання Відповідача у зазначеній квартирі не досягнуто.

28 грудня 2016 року Позивач звернулась до Шевченківського ВП ГУНП в Харківській області щодо вжиття заходів відносно її, на той час ще, чоловіка Відповідача, який незаконно, без реєстрації місця проживання, перебуває у квартирі Позивача. Відповідно висновку співробітники відділу поліції неодноразово приходили за адресою з метою опитування мешканців, але їм ніхто не відчинив двері. Після повторного звернення Позивача, а саме 21 квітня 2017 року представникові Позивача була надана відповідь, що Шевченківський ВП ГУНП в Харківській області нібито провів перевірку в результаті якої встановив, що в діях Відповідача відсутній склад злочину, передбаченого ст. 162 КК України.

03 лютого 2017 року Позивач зверталася до Шевченківського ВП ГУНП в Харківській області щодо зникнення її власних речей, а саме: шуби.

Позивач стверджує, що Відповідач пошкодив батареї центрального опалення в особистій кімнаті Позивачки, відкрутив зєднання пральної машини від водного постачання, а в коридорі пошкодив плафон для освітлення. Відповідач відверто намагається зробити життя Позивачки нестерпним.

На думку Позивачки, за таких обставин, проживання Відповідача у належній Позивачу квартирі створює їй перешкоду у здійсненні права власності.

Сумісне проживання з Відповідачем є неможливим, оскільки Відповідач систематично порушує правила співжиття, що підтверджується неодноразовими викликами Позивачем співробітників відділу поліції, зникненням особистих речей Позивача, регулярною появою Відповідача в стані алкогольного сп'яніння у квартирі. Однак, не зробивши ніяких висновків для подальшого виправлення своєї поведінки, Відповідач продовжує вчиняти щодо Позивача та членів сім'ї протиправні діяння та робить нестерпним проживання разом з ним під одним дахом. При цьому Відповідач не сплачує за комунальні послуги та лише руйнує квартиру та речі у ній.

Згідно зі ст. 41 Конституції України право власності є непорушним і кожен має право володіти і користуватися своєю власністю.

Позивачка зазначає, що право спільної сумісної власності на спірну квартиру не передбачає визначення часток співвласників у праві спільної власності, а відтак цей режим спільної власності ще більшою мірою "зв'язує" його учасників, ніж право спільної часткової власності, учасник якої наділений правом вимагати виділення йому в натурі частини майна у володіння та користування, а також самостійно розпоряджатися своєю часткою. Співвласники майна, що знаходитеся у спільній сумісній власності, не тільки володіють та користуються, але й розпоряджаються таким майном за спільною згодою. Таким чином, для вселення до спірної квартири одним із співвласників члена своєї сімї, необхідно: отримати згоду на відповідну дію кожного зі співвласників.

На думку Позивачки відсутність належним чином отриманої згоди всіх співвласників свідчить про незаконність вселення ОСОБА_3 та відсутність у нього права проживати у даному приміщенні, більше того, про відсутність зазначеної згоди, на думку Позивачки, свідчить та обставина, що ОСОБА_3 не зареєстрований, за даною адресою.

Позивачка також звертає увагу суду, що у зустрічному позові відповідач у справі та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3, зазначає, що на час подання основного позову до теперішнього часу він живе у спірній квартирі разом із сином, з яким веде спільне господарство, окреме від позивачки, сплачує щомісячні платежі ОСОБА_5, але, цей факт, на думку Позивачки, не підтверджує волю кожного співвласника житла на його проживання, а лише доводить той факт, що співвласник квартири ОСОБА_8, пропонуючи відповідачу спільне проживання, порушує права співвласників квартири.

Слід також звернути увагу на те, що ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Враховуючи вищенаведене Позивач, уточнює свої позовні вимоги, та з урахуванням того, що шлюб між сторонами розірваний і вимога про встановлення режиму окремого проживання більше не є актуальною, просить суд виселити ОСОБА_3 з квартири,що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Відповідачем за первісним позовом ОСОБА_3 14.08.2017 року подана до суду зустрічна позовна заява про визнання за ним права користування житловою площею у квартирі АДРЕСА_3 «В» в м. Харкові.

Свої позовні вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_3 обґрунтовує наступним:

Позовні вимоги ОСОБА_1 за первісним позовом ОСОБА_3 не визнає у повному обсязі, з наступних підстав:

ОСОБА_1 є співвласником спірної квартири, співвласниками цієї квартири є ще 5-ть осіб, четверо з яких, крім ОСОБА_8 не проживають у квартирі, а лише зареєстровані.

ОСОБА_3 стверджує, що у 2006 р. за згодою всіх співвласників вселився до спірної квартири як член сімї ОСОБА_1 та ОСОБА_8 та з ними користувався усією квартирою. До 2006р. ОСОБА_3, ОСОБА_1 та ОСОБА_8 проживали у належній ОСОБА_3 та його матері квартирі № 135 по вул. Зубенка (колишня Тимурівців), 34 в м. Харкові. ОСОБА_3 стверджує, що до вселення у 2006 р. спірна квартира здавалася в оренду її власниками, крім їх сина ОСОБА_8

На час подачі позову ОСОБА_1 про встановлення режиму окремого проживання та виселення, ОСОБА_3 продовжує проживати в спірній квартирі, з листопада 2016 р. разом із сином веде спільне господарство, окремо від ОСОБА_1 За своє та сина проживання, користування квартирою сплачує щомісячно ОСОБА_5 по 500грн. з листопада 2016 р., з квітня 2017 р. через грошові перекази. Відповідач за первісним позовом стверджує, що ОСОБА_5 здійснює платежі за всіх власників квартири включно із ним щомісячно.

На думку ОСОБА_3, згідно ст. 156 Житлового кодексу України, члени сімї власника житла, які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються житловими приміщеннями нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, припинення сімейних відносин з власником квартири (у даному випадку із ОСОБА_1А.) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Угода про його тимчасове проживання в квартирі не укладалася.

У відповідності до ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності володіють, користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. На думку ОСОБА_3, Позивачка за первісним позовом ОСОБА_1 незаконно намагається виселити його із квартири, у якій має право лише на 1/6 частину.

У звязку із вищенаведеним ОСОБА_3 вважає, що у відповідності до ст. 156 ЖК України має право на користування квартирою № 148 по пр-ту Перемоги, 72 «В» м. Харкова.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 22.02.2017 р. відкрито провадження у справі.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 20.06.2017 р. справу передано за підсудністю до Дзержинського районного суду м. Харкова.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 28.02.2017 р. справу прийнято до провадження.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_9 позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила позов, з урахуванням уточненого задовольнити повністю. Позивач додатково пояснила, що відповідач є її колишнім чоловіком, на сьогоднішній день він перешкоджає їй як власнику користуватись своєю власністю в повній мірі, створює нестерпні умови для проживання, оскільки пошкоджував опалення кімнаті де вона проживає, в них постійно виникають сварки в звязку з чим викликається поліція, тому просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Вимоги зустрічного позову позивач за первісним позовом не визнала повністю.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити вимоги позивача в повному обсязі. Вимоги зустрічного позову представник позивача за первісним позовом не визнав повністю.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги за первісним позовом не визнав повністю та просив суд відмовити у їх задоволенні, натомість повністю підтримав позовні вимоги за зустрічним позовом та просив суд задовольнити їх у повному обсязі.

Представник відповідача за первісним позовом в судовому засіданні позовні вимоги за первісним позовом не визнав повністю та просила суд відмовити у їх задоволенні, натомість повністю підтримала позовні вимоги за зустрічним позовом та просила суд задовольнити їх у повному обсязі.

Третя особа по справі ОСОБА_5 проти первісного позову не заперечував та просив його задовольнити, натомість проти зустрічного позову заперечував повністю.

Третя особа по справі ОСОБА_6 проти первісного позову не заперечувала та просила його задовольнити, натомість проти зустрічного позову заперечувала повністю.

Третя особа по справі ОСОБА_7 проти первісного позову не заперечував та просив його задовольнити, натомість проти зустрічного позову заперечував повністю.

Третя особа по справі ОСОБА_8 проти первісного позову заперечував повністю, натомість проти зустрічного позову не заперечував та просив його задовольнити повністю.

Суд, дослідивши доводи позивача, представників позивача, відповідача, представника відповідача та третіх осіб, допитавши свідків, та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов'язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору.

Відповідно до статті 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).

Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 ЦК України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання.

Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 ЦК України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

У відповідності до ст. 41 Конституції України ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право приватної власності є непорушним.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Під час розгляду справи судом встановлено, що між ОСОБА_9 та ОСОБА_3 20 квітня 1996 року був укладений шлюб, який було зареєстровано Московським відділом реєстрації актів цивільного стану м. Харкова, актовий запис про шлюб № 390.

Позивач ОСОБА_9 є співвласником спірного житлового приміщення квартири, що знаходиться за адресою: місто Харків, проспект Перемоги, будинок 72 В, квартира 148, що на праві спільної сумісної власності відповідно до Свідоцтва про право власності на житло за реєстраційним № 1-99-183007 від 06.04.1999 року належить ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_1, ОСОБА_8, ОСОБА_10 та ОСОБА_7.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 15.03.2017 року шлюб між ОСОБА_9 та ОСОБА_3 було розірвано; рішення набрало законної сили 27.03.2017 року.

Згідно довідки з місця проживання про склад сімї та прописку від 01.09.2017 року № 969, за адресою: місто Харків, проспект Перемоги, будинок 72 В, квартира 148. зареєстровані: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, власник, зареєстрований 03.11.1989 р; ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3, дружина, зареєстрована 03.11.1989 р; ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, дочка, зареєстрована 03.11.1989 р; ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_5, племінник, зареєстрований 08.02.1994 р; ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_6, онук, зареєстрований 30.07.1996 р; ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_7, правнука, зареєстрована 23.06.2017 р;

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_3 зареєстрований 18.10. 1989 р. за адресою: м. Харків, вул. Владислава Зубенко (колишня Тимурівців)АДРЕСА_1.

Судом встановлено, що Відповідач за первісним позовом ОСОБА_3, разом із членами своєї родини ОСОБА_1 та ОСОБА_8 вселився до квартири за адресою: місто Харків, проспект Перемоги, будинок 72 В, квартира 148 у 2006 році, і користувався даним житловим приміщенням на правах члена сімї ОСОБА_9 зі згоди інших співвласників квартири.

Тобто, відповідач ОСОБА_3 проживав у квартири № 148 у будинку № 72 В по проспекту Перемоги у місті Харкові на законних підставах, як член сімї Позивача, однак 27.03.2017 року шлюб між сторонами розірвано за рішенням суду, і з цього часу він перестав бути членом її сімї, оскільки члени сімї це особи, які перебувають у шлюбі, а також їхні діти, у тому числі повнолітні, батьки, особи, які перебувають під опікою і піклуванням, інші особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки (крім осіб, взаємні права та обовязки яких не мають характеру сімейних), у тому числі особи, які спільно проживають, але не перебувають у шлюбі.

Частиною 4 ст. 156 ЖК України, передбачено, що до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Згідно ч. 2 ст. 64 ЖК України, до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Тобто, в звязку з тим, що відповідач перестав бути членом сімї власника (співвласника) будинку (квартири), то він має право проживати в даній квартирі на законних підставах лише за згодою власника (співвласників) квартири та укладеним між ними письмовим договором найму жилого приміщення.

Ст. 158 ЖК України, передбачено, що наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення.

Договір найму жилого приміщення укладається між власником (співвласниками) будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначити права і обов'язки наймодавця і наймача та інші умови найму.

Судом встановлено, що Договору найму жилого приміщення, а також інших договорів, які б підтверджували право Відповідача на користування займаним приміщенням, між Сторонами не укладалося.

Сторони не пов'язані спільним побутом і не мають взаємних прав та обов'язків, також Відповідач чинить Позивачу, як співвласнику квартири, перешкоди у користуванні нею, він не є членом її сім'ї та відмовляється добровільно звільнити квартиру.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша стаття 321 ЦК України).

Права власника квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Судом встановлено, що позивач не має можливості розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд, оскільки відповідач без правових підстав займає житлове приміщення частини квартири та чинить перешкоди співвласникам квартири у їх праві користування та розпорядженні майном, між Позивачем та Відповідачем договір найму жилого приміщення не укладався, будь які домовленості щодо проживання відповідача у спірній квартирі між ними не досягнуто.

Позивач в судовому засіданні зазначила, що відповідач створює для неї нестерпні умови проживання, чинить перешкоди в користуванні квартирою, постійно вчиняє сварки і виносить речі з будинку, в підтвердження даних фактів надала до суду копії численних висновків органів поліції за її заявами, однак з даних висновків вбачається лише те, що позивач викликає поліцію за адресою: місто Харків, проспект Перемоги, будинок 72 В, квартира 148 і звинувачує колишнього чоловіка (відповідача у справі) у вчиненні неправомірних дій, однак свідки зазначених подій відсутні. Надані докази підтвердили лише той факт, що сторони будь яких домовленостей щодо проживання відповідача у спірному будинку не досягли та мають неприязні відносини.

Судом, під час судового розгляду справи, встановлено, що між Позивачем та Відповідачем склалися вкрай неприязні та конфліктні відносини, що унеможливлюють подальше сумісне проживання в одній квартирі.

Відповідач у справі та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3, зазначає, що на час подання основного позову до теперішнього часу він живе у спірній квартирі разом із сином, з яким веде спільне господарство, окреме від Позивачки, сплачує щомісячні платежі ОСОБА_5 та вважає, що як член сімї свого сина ОСОБА_8, має право проживати у спірній квартирі і надалі.

Суд не погоджується із такою позицією Відповідача ОСОБА_3, з наступних підстав: квартири № 148 у будинку № 72 В по проспекту Перемоги у місті Харкові перебуває у спільній сумісній власності шести осіб, а саме ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_1, ОСОБА_8, ОСОБА_10 та ОСОБА_7.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними; розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

У матеріалах справи міститься письмова заява ОСОБА_8, що є третьою особою у справі, про те, що він не заперечує проти проживання ОСОБА_3, у спірній квартирі, однак у матеріалах справи також містяться заяви від ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які є третіми особами у справі, у яких вони заперечують проти проживання ОСОБА_3 у спірній квартирі. Усі вищезазначені особи підтвердили свою позицію під час судового засідання.

Таким чином між співвласниками немає згоди щодо подальшого проживання ОСОБА_3 у спірній квартирі.

Навіть за умови, володіння спірною квартирою співвласниками в режимі спільної часткової власності, ОСОБА_8 та ОСОБА_9, як членам однієї сімї належала би 1/3 спірної квартири, а за умови того, що квартира є трикімнатної, то в їх частковій власності була би лише одна кімната, а з огляду на вкрай неприязні відносини, що склалися між ОСОБА_9 та ОСОБА_3, їх подальше сумісне проживання в таких умовах було б неможливим. Таким чином у ОСОБА_8 фізично не було би можливості поселити свого батька ОСОБА_3 на своїй житловій площі, без згоди ОСОБА_9.

Стосовно наданих Відповідачем ОСОБА_3 доказів сплати частки комунальних послуг за своє проживання у спірній квартирі та за свого сина ОСОБА_8, суд зазначає, що надані копії фіскальних чеків Харківської Дирекції ПАТ «УКРПОШТА» відділення поштового звязку № 204, є підтвердженнями здійснення поштових переказів на імя ОСОБА_6, проте ці чеки та додані до них документи не є квитанціями по сплаті комунальних послуг. Відповідач стверджує, що щомісячно перераховує грошові кошти за комунальні послуги власнику спірної квартири ОСОБА_5, проте ОСОБА_5, що є третьою особою у справі, в судовому засіданні заявив, що не отримував ці кошти, що не заперечує і відповідач, стверджуючи, що всі перераховані ним кошти знаходяться на депонентському рахунку у поштовому відділенні № 204.

Суд вважає, що вищезазначені докази сплати частки комунальних послуг за своє проживання у спірній квартирі та за свого сина ОСОБА_8, виходять за межі позовних вимог і не стосується предмету спору.

При цьому слід враховувати, що відповідач забезпечений житлом за місцем реєстрації у м. Харків, по вул. Владислава Зубенка (колишня Тимурівців)АДРЕСА_1, право на яке він не втратив до теперішнього часу.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов'язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочності володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Відповідач проживав у спірній квартирі в якості члена сім'ї (як чоловік Позивачки) і набув право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом.

Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Суд встановив, що ОСОБА_1 є співвласником житлового будинку.

Відповідач спільним побутом із Позивачем не пов'язаний, тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника (співвласника) цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України.

Таким чином, законодавством не передбачене збереження права користування житлом за особою, яка хоч і правомірно вселилась у квартиру, але на час розгляду справи перестала бути членом сімї власника (співвласника).

До такого висновку прийшов Верховний Суд у постанові Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справа № 357/7940/16-ц від 27 лютого 2019 року.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2017 року в справі № 734/387/15-ц.

Суд не вважає пропущеними Позивачем строки позовної давності, оскільки право вимоги виникло у нього не з моменту вселення відповідача у спірну квартиру, з моменту виникнення спірних відносин.

Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_9 щодо усунення їй перешкод у користуванні та розпорядженні власністю: квартирою № 148 у будинку № 72 В по проспекту Перемоги у місті Харкові, шляхом виселення із квартири № 148 у будинку № 72 В по проспекту Перемоги у місті Харкові Дякова ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_8, підлягають задоволенню у повному обсязі.

У звязку із задоволенням судом первісного позову про виселення ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_8 із квартири № 148 у будинку № 72 В по проспекту Перемоги у місті Харкові, зустрічний позов ОСОБА_3 про визнання за ним права користування житловою площею у квартирі АДРЕСА_3 «В» в м. Харкові залишити без задоволення.

Питання про розподіл судових витрат між сторонами суд вирішує відповідно до положень ст.141 ЦПК України.

Керуючись ст. 41 Конституції України, ст.ст. 3, 15, 16, 32, 316, 317, 319, 321, 368, 369, 379, 382, 383, 386, 391, 406 ЦК України, ст.ст. 64, 150, 156, 158 ЖК України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. ст. 4, 5, 11-13, 43, 76, 77, 81, 83, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд,-

вирішив:

Позов ОСОБА_9 до ОСОБА_3 про виселення задовольнити.

Виселити ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_8, рнокпп НОМЕР_1) із квартири АДРЕСА_4.

В задоволенні зустрічного позову про визнання права користування житловим приміщенням відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_9 620 грн.

Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного суду протягом 30 днів з моменту

складання повного тексту.

Головуючий