Головуючий суду 1 інстанції - Баронін Д.Б.
Доповідач -Дронська І.О.
Провадження № 22-ц/810/417/18
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2019 року м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах Луганського апеляційного суду:

головуючого судді Дронської І.О.,

суддів Гаврилюка В.К., Яреська А.В.,

за участю секретаря Сінько А.І.,

учасники справи:

позивач Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

представник позивача Шишелова Наталя Валеріївна,

представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 16 жовтня 2018 року, ухвалене у складі судді Бароніна Д.Б. 16.10.2018 року в м.Сєвєродонецьку Луганської області, повний текст рішення складений 16.10.2018 року

у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із зазначеним позовом, в обгрунтування якого посилався на те, що 10.05.2007 року між позивачем ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 43-ЕС, за умовами якого ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 25000,00 доларів США на термін до 10.05.2012 року зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором, при цьому погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, відповідач повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. Згідно договору, у випадку порушення зобов'язань за кредитним договором, відповідач сплачує Банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом.

Також, у забезпечення виконання зобов'язань позичальника, що випливають з зазначеного кредитного договору, 10.05.2007 року позивач та ОСОБА_4 уклали договір поруки № 43-ЕС, відповідно до умов якого ОСОБА_4, як поручитель, поручається за виконання позичальником ОСОБА_3 обов'язків, що виникли на підставі кредитного договору або можуть виникнути на підставі нього у майбутньому.

Позивач зазначає, що АТ КБ «Приватбанк» свої зобов'язання за зазначеним кредитним договором виконав в повному обсязі, надавши відповідачу ОСОБА_3 кредит у розмірі, встановленому договором, але відповідач свої зобов'язання за кредитним договором щодо своєчасного надання грошових коштів для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору не виконував та, у порушення умов кредитного договору зобов'язання за вказаним договором не виконав, у зв'язку з чим, станом на 01.11.2016 року, має заборгованість за кредитом у розмірі 17519,36 доларів США, що за курсом 25,51 грн., відповідно до службового розпорядження НБУ від 01.11.2016 року, складає 446918,87 грн., а також заборгованість по відсотках за користування кредитом та пеню, які позивач у даній справі до стягнення не пред'являє.

На даний час відповідачі продовжують ухилятись від виконання зобов'язання і заборгованість за договором не погашають, що є порушенням законних прав АТ КБ «Приватбанк».

Позивач просив суд стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитом за кредитним договором № 43-ЕС від 10.05.2007 року у розмірі 17519,36 доларів США, що за курсом 25,51 відповідно до службового розпорядження НБУ від 01.11.2016 року складає 446918,87 грн.

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 16 жовтня 2018 року відмовлено у задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

Рішення суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог до відповідача ОСОБА_4 мотивовано тим, що відповідач ОСОБА_4 виступає у спірних правовідносинах поручителем за виконання ОСОБА_3 своїх зобов'язань по кредитному договору № 43-ЕС від 10.05.2007 року. Судом було встановлено, що термін повернення кредиту узгоджено сторонами до 10 травня 2012 року. При цьому, в Додатку № 1 до вищевказаного Договору відображено Графік погашення кредиту і відсотків, останнім платежем за яким є платіж від 10.05.2010 року. Отже, як вважав суд першої інстанції, днем настання строку виконання останньої частини зобов'язань згідно кредитного договору, за виконання якого поручилася відповідач ОСОБА_4, є 10.05.2010 року. Таким чином, днем припинення шестимісячного строку, визначеного ч. 4 ст. 559 ЦК України, є 10 листопада 2010 року. У межах шести місяців від дня настання строку виконання зобов'язання, забезпеченого порукою, тобто до 10 листопада 2010 року, позивач АТ КБ «Приватбанк» не пред'явив жодних позовів до відповідача (поручителя) ОСОБА_4, а отже строк дії поруки за договором поруки між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_4 припинився. Із урахуванням викладеного, вимоги АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_4 про стягнення кредитної заборгованості є необґрунтованими.

Рішення суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог до відповідача ОСОБА_3 мотивовано тим, відповідно до п. 6.8 кредитного договору № 43-ЕС від 10.05.2007 року, строк позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки, за даним Договором встановлюється сторонами тривалістю 5 років, при цьому термін повернення кредиту узгоджено сторонами до 10 травня 2012 року. У Додатку № 1 до вищевказаного договору відображено Графік погашення кредиту і відсотків, останнім платежем за яким є платіж від 10.05.2010 року. Позивач просить стягнути з відповідача ОСОБА_3 лише кредит (тіло кредиту), всі складові якого визначені в Графіку погашення кредиту і відсотків, а отже суд дійшов висновку про те, що термін повернення кредиту узгоджено сторонами саме до 10 травня 2010 (дві тисячі десятого) року, в той час як вказівка на 10 травня 2012 (дві тисячі дванадцятого) року в тексті кредитного договору не пов'язана із дійсними домовленостями сторін та не співпадає із Графіком погашення кредиту і відсотків.

Крім того, судом першої інстанції зазначено, що оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже, і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Із цим позовом про стягнення з ОСОБА_3 кредитної заборгованості АТ КБ «Приватбанк» звернулося засобами поштового зв'язку не раніше 26.11.2016 року, про що свідчить відмітка відповідального виконавця банку на реєстрі № 8839126 , при цьому, строк позовної давності за останнім кредитним платежем від 10.05.2010 року станом на 26.11.2016 року вже сплив із урахуванням п'ятирічного строку позовної давності, про який домовилися сторони. В судовому засіданні представник позивача на запитання суду повідомила, що раніше позивач не звертався до відповідача із вимогами про стягнення кредитної заборгованості. Отже, АТ КБ «Приватбанк» пропустило строки позовної давності для звернення до суду із позовом до ОСОБА_3 про стягнення кредитної заборгованості за договором № 43-ЕС від 10.05.2007 року, у свою чергу відповідач ОСОБА_3 звернувся до суду із заявою про зазстосування до вимог позивача строку позовної давності.

На підставі вищевикладеного суд першої інстанції дійшов висновку про те, що у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_4 слід відмовити у зв'язку із необґрунтованістю позову по суті, в той час як у задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_3 слід відмовити у зв'язку зі спливом строків позовної давності.

Не погодившись з вказаним рішенням позивач АТ КБ «ПриватБанк» перший звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості і ухвалити нове, яким позов в цій частині задовольнити в повному обсязі, а також стягнути з відповідачів судові витрати АТ КБ «ПриватБанк».

Апеляційна скарга мотивована тим, що скаржник вважає, що суд першої інстанції не повно, не всебічно та не об'єктивно дослідив усі обставини справи, не надав належної оцінки доказам по справі та помилково дійшов висновку про пропуск строку позовної давності, посилаючись на те, що строк позовної давності за кредитним договором від 10.05.2007 року, станом на 26.11.2016 року ( день звернення до суду), сплив, враховуючи п'ятирічний строк позовної давності зазначений у договорі. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, відповідач ОСОБА_3 деякий час сплачував щомісячні платежі, чим визнав укладений кредитний договір, тобто погодився зі всіма умовами. Відповідно до п.1.2.розділу 1 «Предмет договору» сторонами погоджено, що термін повернення кредиту визначено 10 травня 2012 року і цей строк сторонами не змінювався, а тому строк позовної давності спливає 10.05.2017 року. Позивач же звернувся до суду з позовом до відповідачів 26.11.2016 року - до спливу строку позовної давності. Отже позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо стягнення заборгованості підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідачі не скористались своїм правом щодо надання відзиву на апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк».

Скаржник АТ КБ «ПриватБанк», відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_3, а також представник останнього ОСОБА_6, яких було повідомлено належним чином про час і місце розгляду справи, у судове засідання не з'явились. Від представника скаржника Шишелової Н.В. та представника відповідача ОСОБА_3- ОСОБА_6 надійшли заяви про розгляд справи без участі останніх.

Справу розглянуто на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України без участі зазначених учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до положень ч.ч.1- 4 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин що об'єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ч.ч.1, 2 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Апеляційний суд, розглядаючи справу відповідно до вимог ст.367 ЦПК України у межах доводів апеляційної скарги, вважає за необхідне перевірити правильність рішення не в повному обсязі, а тільки в оскарженій банком частині.

Про необхідність вчинення апеляційним судом таких дій свідчить також роз'яснення постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», зроблені в п.15 постанови про те, що у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в регулятивній частинах судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Таким чином, перевіряючи правильність рішення суду в оскаржуваній частині щодо підстав відмови суду першої інстанції у задоволення позовних вимог до ОСОБА_4 у зв'язку з припинення договору поруки та ОСОБА_3 у зв'язку зі спливом строків позовної давності колегією суддів встановлені наступні обставини.

Так, судом першої інстанції встановлено, що відповідно до договору № 43-ЕС від 10.05.2007 року відповідач ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 25000,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленими кредитним договором на споживчі цілі.

Згідно п. 1.1, 1.2 вищевказаного Кредитного договору, Банк зобов'язується надати Позичальнику кредит у вигляді відновлюваної кредитної лінії з лімітом кредитування 25000,00 доларів США на термін і на умовах, передбачених у даному Договорі, а Позичальник зобов'язаний повернути отриманий кредит, сплатити відсотки у встановлені даним Договором терміни, а також виконати інші зобов'язання згідно цього Договору в повному обсязі.

Термін повернення кредиту 10 травня 2012 року. Зазначений термін може бути змінений згідно п.п. 2.3.3, 2.4.1 даного Договору.

Відповідно до п. 2.2.3 вищевказаного Кредитного договору, Позичальник зобов'язується робити погашення кредиту в дату сплати відповідно до Графіка погашення кредиту і відсотків, що зазначені в Додатку № 1 до даного Договору з врахуванням п. 4.11. даного Договору.

В Додатку № 1 до вищевказаного Договору відображено Графік погашення кредиту і відсотків, останнім платежем за яким є платіж від 10.05.2010 року.

Згідно із п. 4.9 вищевказаного Кредитного договору, при непогашенні кредиту в термін, встановлений Графіком погашення кредиту і відсотків (Додаток 1 до даного договору), а також п. 2.3.3, 4.1 даного Договору, заборгованість у частині вчасно непогашеної суми кредиту вважається простроченою.

Зі змісту п. 2.3.3 вищевказаного Кредитного договору вбачається, що при порушенні позичальником якого-небудь із зобов'язань, передбачених умовами даного договору, банк за своїм розсудом має право, зокрема, вимагати від позичальника дострокового повернення кредиту шляхом надання повідомлення.

Відповідно до п. 6.8 вищевказаного Кредитного договору, строк позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки, за даним Договором встановлюється сторонами тривалістю 5 (п'ять) років.

В забезпечення виконання зобов'язань позичальника ОСОБА_3, що випливають з Кредитного договору, 10.05.2007 АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 уклали договір поруки. Відповідно до умов Договору поруки ОСОБА_4 як поручитель поручається за виконання Відповідачем обов'язків, що виникли на підставі вищевказаного Кредитного договору. Боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники у випадку невиконання кредитного договору.

Відповідач ОСОБА_3 станом на 01.11.2016 року порушив умови вищевказаного кредитного договору і має прострочену заборгованість. у сумі 17519,36 доларів США за кредитом (тілом кредиту).

Також судом першої інстанції встановлено, що термін повернення кредиту узгоджено сторонами до 10 травня 2012 року, при цьому, в Додатку № 1 до вищевказаного Договору відображено Графік погашення кредиту і відсотків, останнім платежем за яким є платіж від 10.05.2010 року.

Зазначені обставини повністю відповідають матеріалам справи.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що позивач просить стягнути з відповідача ОСОБА_3 лише кредит (тіло кредиту), всі складові якого визначені в Графіку погашення кредиту і відсотків, а отже суд першої інстанції дійшов висновку про те, що термін повернення кредиту узгоджено сторонами саме до 10 травня 2010 (дві тисячі десятого) року, в той час як вказівка на 10 травня 2012 (дві тисячі дванадцятого) року в тексті кредитного договору не пов'язана із дійсними домовленостями сторін та не співпадає із Графіком погашення кредиту і відсотків.

Крім того, оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже, і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Також суд першої інстанції, враховуючи, що днем настання строку виконання останньої частини зобов'язань згідно кредитного договору, за виконання якого поручилася відповідач ОСОБА_4, як поручитель, є 10.05.2010 року. Таким чином, днем припинення шестимісячного строку, визначеного ч. 4 ст. 559 ЦК України, є 10 листопада 2010 року.

У межах шести місяців від дня настання строку виконання зобов'язання, забезпеченого порукою, тобто до 10 листопада 2010 року, позивач АТ КБ «Приватбанк» не пред'явив жодних позовів до відповідача (поручителя) ОСОБА_4, а отже строк дії поруки за договором поруки між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_4 припинився.

Раніше, до 26.11.2016 року ( звернення з позовом до суду) позивач не звертався й до відповідача ОСОБА_3 із вимогами про стягнення кредитної заборгованості, та, з урахуванням узгодженого сторонами терміну повернення кредиту саме до 10 травня 2010 року, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що АТ КБ «Приватбанк» пропустило строки позовної давності для звернення до суду із позовом до ОСОБА_3 про стягнення кредитної заборгованості за договором № 43-ЕС від 10.05.2007 року, оскільки строк позовної давності за останнім кредитним платежем від 10.05.2010 року станом на 26.11.2016 року вже сплив із урахуванням п'ятирічного строку позовної давності, про який домовилися сторони.

Проаналізувавши наявні данні, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив і оцінив обставини по справі та надані сторонами, в їх сукупності, всі докази та правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Згідно з п.п.1-5 ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити…

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст.ст. 12, 81 ЦПК України).

Аналізуючи обставини справи колегія суддів приходить до наступного.

Так, відповідно до реєстру позивача № 8839126 від 26.11.2016 року останнім було складено зазначений реєстр щодо направлення до суду позову до ОСОБА_3, при цьому номер накладної позивачем не зазначено, а відповідно до реєстрації вхідної документації №22107 позовна заява ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості була отримана Сєвєродонецьким міським судом Луганської області 02.12.2016 року, а.с.1, т.1. Тобто висновок суду першої інстанції про те, що позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із зазначеним позовом не раніше 26.11.2016 року не суперечить матеріалам справи.

Як вбачається з позовної заяви позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» просить суд стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитом (тіло кредиту) за кредитним договором № 43-ЕС від 10.05.2007 року у розмірі 17519,36 доларів США, що за курсом 25,51 відповідно до службового розпорядження НБУ від 01.11.2016 року складає 446918,87 грн.

У свою чергу, представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_6, заявив суду клопотання про необхідність застосування наслідків пропуску строків позовної давності щодо позовних вимог банку, оскільки початок позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони позивача права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд, а.а.с. 68, 69 т.2.

Колегією суддів установлено, що 10.05.2007 року між позивачем ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 43-ЕС, за умовами якого ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 25000,00 доларів США на термін до 10.05.2012 року зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором, при цьому у Додатку №1 до кредитного договору № 43-ЕС від 10.05.2007 року, який є невід'ємною частиною зазначеного договору, сторони визначили, що погашення кредиту і сплата відсотків за користування кредитом буде здійснюватися в сумі й у терміни відповідно до Графіка погашення кредиту і відсотків зазначеному у нижчеподаній таблиці: Графік погашення кредиту і відсотків, з якого вбачається період погашення - з 11.06.2007 гроку по 10.05.2010 року; загальна сума внеску, щомісяця по 934,00 дол.США, а.а.с. 12, 13 т.1.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вказівка на 10 травня 2012 року як на термін повернення кредиту в тексті кредитного договору не пов'язана із дійсними домовленостями сторін щодо остаточної дати повернення кредиту та не співпадає із Графіком погашення кредиту і відсотків у Додатку № 1, який є невід'ємною частиною зазначеного договору, останнім платежем за яким є платіж від 10.05.2010 року, а отже термін повернення кредиту узгоджено сторонами саме до 10 травня 2010 (дві тисячі десятого) року.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Термін виконання зобов'язання є важливою для визначення того часу, коли боржник має виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти запропоноване виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов'язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов'язання.

І саме за порушення строків виконання зобов'язання за кредитним договором передбачена відповідальність позичальника ОСОБА_3

Так, відповідно до п.6.1.Договору при порушення Позичальником будь-якого зобов'язання по сплаті відсотків за користування кредитом передбачених Графіком погашення кредиту і відсотків (Додаток №1 до даного договору) а також п.п. 2.2.2, 2.3.1, 2.3.2, 2.3.3., 2.4.1, 4.1., 4.2., 4.3., 4.4. цього Договору, строків повернення кредиту, передбачених Графіком погашення кредиту та відсотків (Додаток №1) , а також п.п.1.2., 2.2.3., 2.3.3., винагороди, передбаченої п.п.4.5., 4.6. даного Договору Позичальник сплачує Банку за кожний випадок порушення пеню у розмірі 0,2 % від суми простроченого платежу за кожен день прострочекння, але не більше подвійної облікової ставки Національного Банку України, що діяла в період , за який виплачується пеня...

Відповідно до ч.1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов?язки відповідно до договору.

Зазначене визначає час, протягом якого сторони можуть здійснити передбачені договором права і виконати обов?язки і саме цей строк складає строк договору (строк дії договору).

За доводами апеляційної скарги скаржник вважає, що відповідно до п.1.2. розділу 1 «Предмет договору» кредитного договору № 43- ЕС від 10.05.2007 року - термін повернення кредиту визначено 10 травня 2012 року і саме з цього строку починається перебіг строку позовної давності.

Між тим, як позивач у позовній заяві так і скаржник в апеляційній скарзі не надав обгрунтування підстав зазначення терміну повернення кредиту у п.1.2. кредитного договору таким, що не співпадає з терміном повернення кредиту, визначеному у Графіку погашення кредиту і відсотків, узгодженого сторонами у Додатку №1, який є невід'ємною частиною зазначеного договору і настання відповідальності позичальника ОСОБА_3 за порушення термінів погашення кредиту саме за Графіком, а не за терміном, визначеному у п.1.2. кредитного договору.

Колегія суддів звертає увагу скаржника на наданий розрахунок заборгованості.

Дійсно, позивач має право пред'явити вимогу на частину заборгованості і відповідно до вимог позовної заяви позивач просить стягнути з боржника тільки заборгованість за тілом кредиту, але при цьому позивачем надана і загальна заборгованість з урахуванням відповідальності відповідача за порушегння зобов'язань саме за Графіком, тобто з 10.05.2010 року, а.с.4,5 т.1.

Крім того, колегія суддів звертає увагу скаржника на те, що Графіком погашення кредиту і відсотків у Додатку № 1, який є невід'ємною частиною зазначеного договору визначено внесення щомісячної суми платежів у розмірі 934 дол.США, що свідчить про те, що сторони встановили не лише термін погашення кредиту, а й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже, і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Саме така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року по справі № 6-20цс14 та від 06 квітня 2016 року по справі № 6-2520цс15.

А тому, враховуючи, що із цим позовом про стягнення з ОСОБА_3 кредитної заборгованості АТ КБ «Приватбанк» звернулося засобами поштового зв'язку не раніше 26.11.2016 року, а строк позовної давності за останнім кредитним платежем від 10.05.2010 року станом на 26.11.2016 року вже сплив із урахуванням п'ятирічного строку позовної давності, про який домовилися сторони, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» слід відмовити у зв'язку зі спливом строків позовної давності.

Щодо позовних вимог до співвідповідача поручителя ОСОБА_4

Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Як вірно встановлено судом першої інстанції термін повернення кредиту узгоджено сторонами до 10 травня 2012 року. При цьому, в Додатку № 1 до вищевказаного Договору відображено Графік погашення кредиту і відсотків, останнім платежем за яким є платіж від 10.05.2010 року.

Колегія суддів звертає увагу скаржника на те, що кредитним договоом № 43- ЕС від 10.05.2007 року визначені умови виконання основного зобов'язання, оскільки даний договір встановлює окремі зобов'язання, які деталізують обов'язок відповідача повернути борг частинами ( періодичними щомісячними платежами в розмірі по 934,00 дол.США) та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу і у разі пред'явлення банком вимог до поручителя більше ніж у передбачений ч.4 ст.559 ЦК України строк після настання строку виконання відповідної частини основного зобов'язання порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

А тому висновок суду першої інстанції про те, що у разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу, відповідає нормам матеріального права, оскільки такий строк повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права повернення кредиту достроково.

Зазначені висновки відповідають правовим позицііям, що були висловлені Верховним Судом України у постанові від 14 вересня 2016 року за № 6-223цс16, а також у постановах від 19 жовтня 2016 року №1265цс15, від 17 вересня 2014 року у справі №6-53цс14, від 20 квітня 2016 року у справі №6-2662цс15, від 29 березня 2017 року у справі №6-3087цс16 та в інших, з якими погодилася Велика Палата Верховного Суду і не знайшла підстав для відступлення від них (постанова від 13 червня 2018 року у справі №408/8040/1).

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі №408/8040/1 надано детальний аналіз судової практики за релевантністю судових рішень, прийнятих Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду в аналогічних справах.

Як вірно встановлено судом першої інстанції днем настання строку виконання останньої частини зобов'язань згідно кредитного договору, за виконання якого поручилася відповідач ОСОБА_4, є 10.05.2010 року. Таким чином, днем припинення шестимісячного строку, визначеного ч. 4 ст. 559 ЦК України, є 10 листопада 2010 року. Між тим, відповідно до п.12 договору поруки сторони прийшли до згоди, що строк, в межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист свого права та або інтересу встановлюється у 5 років.

У межах п'яти років від дня настання строку виконання зобов'язання, забезпеченого порукою позивач АТ КБ «Приватбанк» не пред'явив жодних позовів до відповідача (поручителя) ОСОБА_4, а отже строк дії поруки за договором поруки між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_4 припинився.

Непред'явлення кредитором вимоги до поручителя протягом встановленого законом строку від дня настання строку виконання основного зобов'язання є підставою для припинення поруки отже і обов'язку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобов'язанням.

Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя по його закінченні припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може, а тому висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до поручителя ОСОБА_4 є законним та обгрунтованим.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм матеріального права щодо висновку про припинення поруки за кредитним договором та висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог до позичальника-відповідача ОСОБА_3 за тілом кредиту колегія суддів вважає такими, що ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржниками норм матеріального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для скасування рішення в оскаржуваній частині за доводами, викладеними у апеляційній скарзі, відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, Луганський апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 16 жовтня 2018 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 12 лютого 2019 року.

Головуючий І.О. Дронська

Судді В.К.Гаврилюк

А.В. Яресько