Дата документу 08.02.2019 Справа № 336/5195/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/882/19 Головуючий у 1-й інстанції: Дмитрюк О.В.
Є.У.№ 336/5195/18 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

Гончар М.С.,

розглянувши в порядку спрощеного письмового позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо» про стягнення страхового відшкодування,

за апеляційними скаргами ОСОБА_3, Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо» на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12 листопада 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо» про стягнення страхового відшкодування. В позовній заяві зазначив, що 01.03.2014 р. сторони уклали договір страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. 19.08.2014 р. сталася ДТП за участю застрахованого транспортного засобу - автомобіля марки «Fiat 146», реєстраційний номер НОМЕР_1. Вироком Снігурівського районного суду Миколаївської області від 29.04.2015 р. його було визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, та стягнуто матеріальні збитки в сумі 15 871,93 грн., моральну шкоду - 10 000 грн., судові витрати за проведення автотехнічних експертиз - 5903,04 грн., оплату лікування потерпілої 10 481,06 грн. 19.11.2015 р. він подав страховику заяву про виплату страхового відшкодування, проте страхової виплати не отримав. Посилаючись на ст.ст.24, 26-1, 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст.992 ЦК України, просив стягнути з відповідача суму страхового відшкодування у загальному розмірі 27 330,36 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12 листопада 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо» на користь ОСОБА_3 суму страхового відшкодування в розмірі 4 018 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що 19.09.2014 стався страховий випадок за участю застрахованого транспортного засобу під керуванням позивача, якого визнано винним у порушенні Правил дорожнього руху. За вироком суду зі ОСОБА_3 на користь потерпілої особи стягнуто майнову шкоду, завдану здоров'ю потерпілої, яка має бути компенсована за рахунок страхової компанії у розмірі, яку фактично сплатив позивач потерпілій особі.

В апеляційній скарзі про скасування судового рішення в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_3 вказує, що судом першої інстанції неповно з'ясовані фактичні обставини справи, оскільки станом на час розгляду справи він повністю відшкодував потерпілій особі майнову і моральну шкоду, що підтверджується відповідною довідкою Суворовського РВ ДВС м.Херсон від 02.01.2019р. Просить рішення суду пер9шої інстанції в оскаржуваній частині скасувати і ухвалити нове, який його позов задовольнити у повному обсязі.

В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового про відмову у задоволенні позову Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо» зазначає, що судом першої інстанції порушені норми матеріального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Зокрема, відповідач вказує, що ні умовами укладеного сторонами договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, ні Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не передбачено виплату страхового відшкодування на користь водія забезпеченого транспортного засобу, з вини якого сталася ДТП. Звертає увагу суду на те, що у передбачені ст.33.1.4 ст.37.1.4 Закону строки ні водій ОСОБА_3, ні потерпіла особа до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування не зверталися, документів, на підтвердження майнової вимоги і факту ДТП не подавали.

Апеляційні скарги і копії ухвали про відкриття апеляційного провадження вручені ОСОБА_3 05.01.2019, страховій компанії - 16.01.2019. Відзиви на апеляційні скарги сторони суду апеляційної інстанції не надавали.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з огляду на такі обставини.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно статті 375 ЦП К України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Встановлено, що 01.03.2014 р. ОСОБА_3 уклав договір страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів з Товариством з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо», про що надано поліс № АС/5921772 (а.с.4). Страхова сума ліміту за даним договором на одного потерпілого за шкоду, завдану життю і здоров'ю складає 100 000 грн., за шкоду, заподіяну майну - 50 000 грн.

19.08.2014 р. на близько 12.10 год. ОСОБА_3, керуючи транспортним засобом - автомобілем марки «FIAT 146», реєстраційний номер НОМЕР_1 і, виконуючи маневр розвороту від житлового будинку № 158 по вул.Леніна в м. Снігурівка, Миколаївської області, в порушення вимог п.10.1 ПДР, перед початком руху, не впевнившись, що це буде безпечно і не створить перешкоди або небезпеки іншим учасникам руху, розпочав рух ліворуч на смугу свого руху, де допустив зіткнення з транспортним засобом мопедом «HUNTER 50 QT 6Е», р/н НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_4, яка рухалася по смузі свого руху. Внаслідок зіткнення транспортних засобів водію мопеду - потерпілій ОСОБА_4 були спричинені тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості.

21.08.2014р. позивач повідомив ТДВ СК «Кредо» про страховий випадок, що не заперечувалося останнім у суді першої інстанції.

Вироком Снігурівського районного суду Миколаївської області від 29.04.2015 р. (а.с.6-9), ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України та призначено покарання у вигляді штрафу. Згаданим вироком з позивача на користь ОСОБА_4 стягнуто на відшкодування матеріальних збитків - 15 871,93 грн. та моральної шкоди - 10 000 грн. Також стягнуто зі ОСОБА_3 за лікування ОСОБА_4 на користь фінансового управління Снігурівської райдержадміністрації - 1 458,43 грн. та на користь Департаменту фінансів Миколаївської міської Ради - 9 022,63 грн.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 на вирок суду в частині вирішення цивільного позову зводилися до того, що його цивільно-правова відповідальність застрахована в ТДВ СК «Кредо», яке і повинно було відшкодувати завдану здоров'ю потерпілої шкоду.

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 11.08.2015р.апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, вирок Снігурівського районного суду Миколаївської області від 29.04.2015р. в оскаржуваній частині - без змін (а.с.10-11).

19.11.2015 р. ОСОБА_3 звернувся до відповідача із заявою на виплату страхового відшкодування за страховим випадком, що стався 19.08.2014 р. (а.с.5).

Відповіді на вказану заяву ОСОБА_3 не отримав.

Про застосування строків позовної давності відповідач суду першої інстанції не заявляв.

Приписами ст.3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» №1961-IV від 01.07.2004 року (надалі-Закон № 1961-IV) встановлено, що обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Пунктом 1.3 статті 1 Закону України № 1961-IV потерпілі - юридичні та фізичні особи, життю, здоров'ю та/або майну яких заподіяна шкода внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з використанням транспортного засобу.

Згідно до вимог ст.ст. 3, 4, 5 закону обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Суб'єктами обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є страхувальники та інші особи, відповідальність яких застрахована, страховики, Моторне (транспортне) страхове бюро України (далі - МТСБУ), потерпілі. Об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Статтею 6 Закону передбачено, що страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

Відповідно до ч.35.1 ст. 35 Закону України №1961-IV для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.

Таким чином, підсумовуючи вищенаведене, судом зазначається, що судовим розглядом беззаперечно встановлений страховий випадок, який стався з вини водія забезпеченого транспортного засобу, при цьому Закон не пов'язує наявність права на отримання відшкодувань при звернені потерпілого тільки до страховика.

Окрім того, факт ДТП з участю забезпеченого транспортного засобу у судовому засіданні доведено та не оспорюється страховою компанією.

За змістом Закону № 1961-IV (статті 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Як передбачено статтею 1194 ЦК України, в разі, якщо страхової виплати (страхового відшкодування) недостатньо для повного відшкодування шкоди, завданої особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, ця особа зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

З огляду на вищенаведене, сторонами договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу.

Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди породжує деліктне зобов'язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов'язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така дорожньо-транспортна пригода слугує підставою для виникнення договірного зобов'язання згідно з договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов'язанні ним є страховик.

Разом із тим, зазначені зобов'язання не виключають одне одного. Деліктне зобов'язання - первісне, основне зобов'язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, в результаті якої завдана шкода, буде кваліфікована як страховий випадок. Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обов'язково припиняє деліктне зобов'язання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов'язаною. При цьому, потерпілий стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не є, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобов'язаний виконати обов'язок зі здійснення страхового відшкодування.

Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї (частина друга статті 14 ЦК України).

Відповідно до статті 511 ЦК України зобов'язання не створює обов'язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов'язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

Згідно з частинами першою та четвертою статті 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору.

З огляду на вищенаведене, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов'язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов'язанні.

Таким чином потерпілому, як кредитору, належить право вимоги в обох видах зобов'язань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд, обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав.

Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобов'язання, не залежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. В такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором із відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обов'язками страховика, як сторони договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Вказана позиція суду узгоджується з правовою позицією, що висловлена ВСУ у справі № 2808цс15 від 20.01.2016 р.

Зважаючи на те, що потерпілий реалізував своє право на відшкодування шкоди, завданої здоров'ю, за рахунок винуватця ДТП, цивільно-правова відповідальність якого була застрахована в СК «Кредо», суд першої інстанції, застосувавши вищевказану правову позицію Верховного Суду України частково задовольнив позов і стягнув зі страхової компанії на користь страхувальника відшкодовані останнім кошти на користь потерпілої особи.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що суд безпідставно відмовив йому у задоволенні частини позовних вимог, оскільки на час розгляду справи судом першої інстанції він повністю виконав вирок суду і сплатив потерпілій особі всю суму відшкодування, визначену вироком суду, не є підставою для скасування судового рішення.

Згідно довідки Суворівського районного відділу державної виконавчої служби м.Херсон ГТУЮ у Херсонській області від 05.08.2016 р. (а.с.36), в ході виконання виконавчого листа № 1-485/47/15, виданого 01.09.2015 р. Снігурівським районним судом Миколаївської області про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 боргу 25 871,93 грн. до відділу ДВС м.Херсон з пенсії ОСОБА_3 надходили грошові кошти на загальну суму 4018 грн.

Вказані витрати не перевищують ліміту страхового відшкодування, встановленого законом, а тому доводи апеляційної скарги відповідача в цій частині є неспроможними.

Виходячи з того, що ОСОБА_3 надав суду першої інстанції докази того, що він відшкодував ОСОБА_4 за вироком суду грошові кошти лише у розмірі 4018 грн., то суд обгрунтовано стягнув з відповідача на користь позивача зазначену суму.

Довідка Суворовського РВ ДВС м.Херсона від 02.01.2019р про те, що станом на 02.01.2019р. з пенсії ОСОБА_3 надійшло 24 586, 50 грн. на рахунок стягувача, не є підставою для зміни судового рішення.

За приписами ст. 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зважаючи на те, що додана до апеляційної скарги довідка суду першої інстанції не надавалася, судом не досліджувалася, видана позивачеві після ухвалення судового рішення, підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм процесуального права і неповне з'ясування фактичних обставин справи, не має.

Доводи апеляційної скарги страхової компанії про те, що позивачем порушені вимоги ст.ст.37 Закону, є неспроможними, оскільки, як вбачається із зібраних у справі доказів, із заявою про виплату страхового відшкодування ОСОБА_3 звернувся до страховика 19.11.2015р, тобто в межах трирічного строку, передбаченого ст.ст.33,37 Закону.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

За вказаних обставин доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків суду першої інстанції вимогам закону є безпідставними.

Отже, апеляційний суд вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляції, не вбачається.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст. ст. 268, 369 ч.1, 374 , 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 і Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо» залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21 листопада 2018 року по цій справі залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Головуючий:

Судді: