КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/5099/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 квітня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Волошиної В.М., Панченка М.М.,

за участю секретаря судового засідання Макаренко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 15 листопада 2018 року у складі судді Матійчук Г.О.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» про визнання недійсним пунктів кредитного договору,-

В С Т А Н О В И В :

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся у суд із позовом до публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» (надалі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про визнання недійсним пунктів кредитного договору.

Зазначав, що 11 червня 2007 року між сторонами укладено кредитні договори №К2UOG100260052 та № К2UOG200260052, відповідно до умов яких позивачу надано кредитні кошти у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у сумі 39520 дол. США на купівлю домоволодіння, а також у розмірі 14160 дол. США на сплату страхових платежів у випадку та в порядку передбаченому п.п.2.1.3 та 2.2.7 кредитного договору, зі сплатою відсотків у розмірі 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, з строком погашення кредитів у 2037 році.

Позивач також зазначав, що своєчасно виконував покладені на нього зобов'язання, однак заборгованість перед банком не зменшувалась, а збільшувалась, що давало підстави вважати, що банком в односторонньому порядку збільшено відсоткову ставку за кредитними договорами. При цьому, позивач сам та через адвоката неодноразово звертався до банку з проханням надати відповідь щодо дійсної відсоткової ставки за кредитними договорами та надати розрахунок заборгованості перед ПАТ КБ «ПриватБанк», однак, позивачу було неодноразово відмовлено у наданні запитувальної інформації.

Посилаючись на те, що підвищення банком відсоткової ставки в односторонньому порядку є незаконною, а пункти кредитного договору, якими передбачено підвищення відсоткової ставки є такими, що підлягають визнанню недійсним, оскільки оскаржувана умова кредитного договору суперечить умовам ч.4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», позивач просив :

визнати недійсною умову пункту 2.3.1 кредитного договору №К2UOG100260052 від 11 червня 2007 року щодо права банку збільшувати розмір відсоткової ставки у разі зміни кон'юктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме зміні курсу долару США до гривні більше ніж на 10 % у порівнянні з курсом долару США до гривні, встановленого НБУ на момент укладання даного договору, зміна облікової ставки НБУ: зміні розміру відрахувань у страховий (резервний) фонд або зміні середньозваженої ставки по кредитах банків України у відповідній валюті по статистиці НБУ;

визнати незаконними дії ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо підвищення в односторонньому порядку фіксованої процентної ставки за кредитним договором №К2UOG100260052 від 11 червня 2007 року, зобов'язати ПАТ КБ «ПриватБанк» здійснити перерахунок відсотків за користування кредитом до розміру 1 % на місяць відповідно до умов договору № К2UOG100260052 від 11 червня 2007 року та провести перерахунок платежів ОСОБА_1 по погашенню кредиту по сплаті нарахованих відсотків за користування кредитними коштами за період в якому підвищена процентна ставка;

визнати недійсною умову пункту 2.3.1 кредитного договору №К2UOG200260052 від 11 червня 2007 року щодо права банку збільшувати розмір відсоткової ставки у разі зміни кон'юктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме зміні курсу долару США до гривні більше ніж на 10 % у порівнянні з курсом долару США до гривні, встановленого НБУ на момент укладання даного договору, зміна облікової ставки НБУ: зміні розміру відрахувань у страховий (резервний) фонд або зміні середньозваженої ставки по кредитах банків України у відповідній валюті по статистиці НБУ;

визнати незаконними дії ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо підвищення в односторонньому порядку фіксованої процентної ставки за кредитним договором №К2UOG200260052 від 11 червня 2007 року;

зобов'язати ПАТ КБ «ПриватБанк» здійсни перерахунок відсотків за користування кредитом до розміру 1 % на місяць відповідно до умов договору №К2UOG200260052 від 11 червня 2007 року та провести перерахунок платежів ОСОБА_1 по погашенню кредиту по сплаті нарахованих відсотків за користування кредитними коштами за період, в якому діяла підвищена процентна ставка.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 15 листопада 2018 року у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неповне з'ясування обставин справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що підвищення відповідачем процентної ставки за кредитними договорами з 12 % річних до 14 % річних без повідомлення позичальника значно збільшує обсяг відповідальності останнього перед банком, у зв'язку з чим погашення тіла кредиту відбувається в меншому розмірі, ніж позивач міг на те розраховувати, а також вказує на порушення умов договору та ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів.

Посилаючись на вказане та те, що укладені кредитні договори мають двозначні, суперечливі положення, що відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» слід тлумачити на користь споживача, яким в даному випадку є позивач, він просить апеляційну скаргу задовольнити.

Колегія суддів, вислухавши представника ОСОБА_1, який підтримав апеляційну скаргу, представників ПАТ КБ «ПриватБанк», який просив апеляційну скаргу відхилити, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Як убачається з матеріалів справи, 11 червня 2007 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитні договори № K2U0G100260052 та № K2U0G200260052, відповідно до умов яких позивачу надано кредитні кошти для придбання домоволодіння з Строком погашення кредитів у 2037 році. Кредитні кошти надані у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 39 520 дол. США на купівлю домоволодіння, а також у розмірі 141 60 дол. США на сплату страхових платежів у випадку та в порядку передбаченому п.п.2.1.3 та 2.2.7 кредитного договору, зі сплатою відсотків у розмірі 1,00 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом.

Пунктом 2.3.1 кредитного договору встановлено, що банк має право в односторонньому порядку змінювати розмір відсоткової ставки в сторону збільшення та при цьому, банк направляє позичальнику письмове підтвердження про зміну відсоткової ставки на протязі 7 календарних днів з дати вступу в силу зміненої відсоткової ставки.

Зі змісту п. 2.3.1. кредитного договору вбачається, що повідомлення про зміну відсоткової ставки відбувається після того, як вона вже змінилася, тобто таке повідомлення не може впливати на сам факт зміни відсоткової ставки.

Відмовляючи у задоволенні позову районний суд виходив з того, що обставини, на які посилався позивач не знайшли своє підтвердження під час судового розгляду.

Такі висновки суду першої інстанції колегія суддів визнає законними й обґрунтованими. Вони повністю узгоджуються з сукупністю зібраних у справі доказів.

Твердження апеляційної скарги про те, що підвищення відповідачем процентної ставки за кредитними договорами з 12% річних до 14% річних без повідомлення позичальника значно збільшує обсяг відповідальності останнього перед банком, у зв'язку з чим погашення тіла кредиту відбувається в меншому розмірі, ніж позивач міг на те розраховувати, а також вказує на порушення умов договору та ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», колегія суддів визнає такими, що не спростовують висновків районного суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно із ч.ч. 1 та 2 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

За змістом ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу), за винятком випадків, встановлених законом.

10 січня 2009 року набрав чинності Закон України від 12 грудня 2008 року № 661-VІ, яким ЦК України доповнено ст. 1056-1, якою передбачено, що фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору; установлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку; умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною.

ЦейЗакон не скасовує й не пом'якшує цивільної відповідальності особи, а отже, не має зворотної дії в часі.

Враховуючи, що кредитним договором передбачено право банку збільшувати розмір відсоткової ставки за користуванням кредитом при зміні кон'юктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме: зміні курсу долара США до гривні більше ніж 10% у порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого НБУ на момент укладення кредитного договору, зміні облікової ставки НБУ, зміні розміру відрахувань у страховий (резервний) фонд або зміні середньозваженої ставки по кредитах банків України у відповідній валюті, та те, що середньозважена ставка по кредитам у гривні станом на 17 жовтня 2007 року становила 14,3%, середньозважена ставка по кредитам у гривні станом на 06 січня 2009 року становила 28,3%, а отже розмір середньозваженої ставки за вказаний період дії кредитного договору збільшилась на 14 %, районний суд правомірно визнав безпідставними позовні вимоги щодо визнання незаконними дій ПАТ КБ «ПриватБанк» пропідвищення в односторонньому порядку фіксованої процентної ставки за кредитним договором №К2UOG100260052 від 11 червня 2007 року.

Відповідно ст. ст. 6, 627, 638 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Частина 1 статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Зазначені положення узгоджуються з нормами частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства.

Матеріали справи свідчать, що банк свої зобов'язання виконав, зворотне позивачем не спростовано, а тому кредитні договори підлягають до виконання згідно з викладеними у них умовами у повному обсязі.

Правові підстави до визнання недійсними кредитних договорів відсутні.

Посилання апеляційної скарги на те, що укладені кредитні договори мають двозначні, суперечливі положення, що відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», колегія суддів визнає безпідставними.

При цьому, колегія суддів враховує й те, що кредитні договори було укладено 11 червня 2007 року та боржник протягом значного періоду часу - до травня 2015року (а.с.53) своєчасно сплачував відсотки за новою відсотковою ставкою, що свідчить про його згоду з таким підвищенням.

З урахуванням викладеного та обставин справи, суд першої інстанції правомірно відмовив у позові.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції про відсутність підстав до застосування строку позовної давності, про що у заяві просив представник банку під час розгляду справи по суті спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Викладені у рішенні висновки відповідають обставинам справи та долученим до справи доказам. Норми матеріального й процесуального права районним судом застосовано правильно.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 15 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з моменту складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 08 квітня 2019 року.

Суддя-доповідач:

Судді: