У Х В А Л А

16 травня 2019 року

м. Київ

справа № 299/786/16-ц

провадження № 61-22753св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Журавель В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - акціонерне товариство «Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на постанову апеляційного суду Закарпатської області від 22 лютого 2018 року у складі колегії суддів: Собослой Г. Г., Фазикош Г. В., Готра Т. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2015 року акціонерне товариство «Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «Приват Банк») звернулося до суду і позовом, у якому просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у розмірі 1 588 819,34 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 15 травня 2006 року між банком та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 34 898,00 дол. США зі сплатою 12 % річних та терміном повернення до 14 травня 2021 року.

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником кредитних зобов`язань станом на 29 грудня 2014 року утворилася заборгованість у розмірі 100 813,41 дол. США, з яких 28 538,50 дол. США - заборгованість за кредитом; 26 580,11 дол. США - заборгованість за процентами; 3 822,00 дол. США - заборгованість із комісії за користування кредитом; 48 872,80 дол. США - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань, яку банківська установа просила стягнути на свою користь.

Рішенням Виноградівського районного суду від 07 липня 2015 року у задоволенні позову АТ КБ «Приват Банк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що рішенням Виноградівського районного суду від 25 червня 2013 року у справі за позовом АТ «КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування, яке набрало законної сили, встановлено, що мало місце повне погашення заборгованості за кредитним договором від 15 травня 2006 року, укладеним між банком та ОСОБА_1 , про що свідчить довідка від 14 листопада 2008 року б/н, видана на підставі заяви керуючої Виноградівським відділенням філії Закарпатського регіонального управління «КБ «ПриватБанк» (далі - ЗРУ «КБ «ПриватБанк»). Виходячи із преюдиційності вищезазначеного судового рішення, місцевий суд відмовив у позові у цій справі.

Постановою апеляційного суду Закарпатської області від 22 лютого 2018 року рішення Виноградівського районного суду від 07 липня 2015 року скасовано та ухвалено нове про часткове задоволення позовних вимог.

Апеляційний суд не прийняв до уваги довідку від 14 листопада 2008 року б/н про повне погашення кредиту, на яку посилався відповідач, оскільки вона стосується підтвердження факту відсутності податкової застави на іпотечне майно, а не кредитної заборгованості, та, встановивши, що позичальник має прострочену заборгованість за кредитним договором, стягнув її на користь банку. При цьому, суд зменшив розмір нарахованої заборгованості з пені відповідно до частини третьої статті 551 ЦК України.

ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 подала касаційну скаргу в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга аргументована тим, що суд неповно дослідив обставини справи, не надав їм належної правової оцінки та дійшов помилкових висновків при вирішенні спору.

Зокрема, суд не врахував ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 25 липня 2014 року, якою було встановлено повне погашення відповідачем кредиту, а поклавши в основу судового рішення платіжні документи про оплату ОСОБА_1 коштів на погашення заборгованості за кредитом до квітня 2011 року, не перевірив справжність підпису останнього у цих квитанціях.

Крім того, пославшись на пояснення керуючої відділенням філії ЗРУ «КБ «ПриватБанк» ОСОБА_4 , наданих нею як свідком, про те, що вона готувала заяву про повне погашення кредиту ОСОБА_1 , однак вказану довідку йому не видавала, суд не з`ясував, яким чином такі документи з підписом та печаткою вказаного відділення потрапили до нього.

АТ «КБ «ПриватБанк» подало відзив, у якому просило залишити без задоволення касаційну скаргу та залишити без змін оскаржуване судове рішення, як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача про проведення підготовчих дій та обставини, необхідні для ухвалення судового рішення судом касаційної інстанції, колегія суддів встановила відсутність підстав, передбачених частинами третьою, четвертою статті 401 ЦПК України. Тому колегія суддів, з урахуванням категорії та складності справи, призначає справу до судового розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії із п`яти суддів.

Керуючись статтею 401 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Справу за позовом акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості призначити до судового розгляду у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії з п`яти суддів.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Журавель

Н. О. Антоненко

В. І. Крат