Єдиний унікальний номер 236/442/18 Номер провадження 22-ц/804/272/19
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 вересня 2019 року Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого Соломахи Л.І.

суддів Біляєвої О.М., Космачевської Т.В.

за участю:

секретаря судового засідання Розпутько Я.О.

позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Бахмут Донецької області у залі судових засідань № 3 цивільну справу № 236/442/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Орган опіки та піклування Лиманської міської ради Донецької області) про позбавлення батьківських прав з апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на заочне рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 30 жовтня 2018 року у складі судді Бікезіної О.В., -

В С Т А Н О В И В:

26 лютого 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 (третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Орган опіки та піклування Лиманської міської ради Донецької області) про позбавлення батьківських прав.

Зазначала, що 25 березня 2016 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем ОСОБА_2 Вони мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідач є громадянином Російської Федерації. Він приїжджав в Україну в березні 2016 року для реєстрації шлюбу та у липні 2016 року , коли народився син.

Через два тижні після народження сина відповідач поїхав до Росії, запевнивши її, що їде заробити гроші та повернутися в Україну для подальшого сумісного проживання. Однак з цього моменту шлюбні відносини між ними фактично припинені, відповідач матеріальну допомогу на утримання сина не надає, ніяких відносин з нею та дитиною не підтримує, участі у вихованні сина не приймає, від спілкування відмовляється.

На час звернення до суду з зазначеним позовом в провадженні Краснолиманського міського суду Донецької області знаходиться цивільна справа за її позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Посилаючись на те, що відповідач від виконання своїх обов`язав по вихованню сина ухиляється: не піклується про його здоров`я, не створює умов для нормального духовного, фізичного, морального розвитку, що всі питання по вихованню дитини вона вирішує самостійно, що дитина знаходиться на її повному утриманні, відповідач долею сина взагалі не цікавиться, спекулює своїм правом надавати дозвіл на виїзд дитини за межі України, у зв`язку з чим вона позбавлена можливості вивезти дитину на відпочинок на батьківщину батька в Російську Федерацію, просила позбавити відповідача ОСОБА_2 батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 4 - 6).

Заочним рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 30 жовтня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено (а.с. 89 - 96).

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 25 березня 2016 року зареєстрували шлюб, після реєстрації шлюбу прізвище позивача - ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим 25 березня 2016 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Краснолиманського міського управління юстиції у Донецькій області (а.с. 12).

ОСОБА_2 є батьком, а ОСОБА_1 - матір`ю ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданим 27 липня 2016 року Краснолиманським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області (а.с. 9).

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Лиман Донецької області, згідно рішення ГУ ДМС України в Донецькій області від 15 грудня 2016 року набув громадянство України, що підтверджується довідкою № 720 від 15 грудня 2016 року про реєстрацію особи громадянином України, яка видана Лиманським МВ 15 грудня 2016 року (а.с. 10).

Згідно довідки про реєстрацію місця проживання від 21 грудня 2016 року № 11557/18-08, яка видана Відділом реєстрації місця проживання осіб виконавчого комітету Лиманської міської ради Донецької області, та довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, яка видана Лиманською міською радою Донецької області 04 серпня 2018 року за № 1166, ОСОБА_1 та її малолітній син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 11, а.с. 15).

Згідно актів обстеження спільного проживання громадян ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які складено 04 серпня 2017 року та 23 січня 2018 року комісією у складі голови мікрорайону "Заводський" ОСОБА_5 та сусідів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , виявлено, що ОСОБА_1 разом із своїм малолітнім сином ОСОБА_3 , який перебуває на її повному утриманні, тимчасово проживає за адресою: АДРЕСА_2 . Батько дитини ОСОБА_2 за зазначеною адресою не проживає з 05 серпня 2016 року, не забезпечує родину та не приймає участь у вихованні дитини (а.с. 13, а.с. 16).

Відповідно до акту обстеження спільного проживання громадян ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , складеного 02 серпня 2017 року комісією у складі депутата міської ради ОСОБА_14 та сусідів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , встановлено, що на момент обстеження ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за зазначеною адресою спільно не проживають з 05 серпня 2016 року, ОСОБА_1 має сина ОСОБА_3 , який постійно проживає з матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 14).

Згідно письмового висновку від 29 жовтня 2018 року Орган опіки та піклування (Виконавчий комітет Лиманської міської ради Донецької області ) вважає можливим позбавити батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , відносно його малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , так як він повністю відсторонився від виховання та матеріального забезпечення дитини (а.с. 81).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківські обов`язки. Позивачем не надано достатніх доказів умисного ухилення відповідача від своїх обов`язків по вихованню дитини. На підтвердження того, що відповідач ухилився від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, позивачем надані акти обстеження спільного проживання та довідка про місце реєстрації дитини, інших письмових доказів суду не надано. Суду не надано жодного доказу про місце перебування відповідача ОСОБА_2 , громадянина Російської Федерації, про його підстави перебування на території України, коли він в`їхав (виїхав) до (за межі) України. На час ухвалення рішення шлюб між сторонами не розірвано. Згідно пояснень позивача в судовому засіданні за стягненням аліментів на утримання дитини та на своє утримання вона до суду не зверталася. Суд не погоджується з висновком органу опіки та піклування щодо позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки висновок не містить оцінки особистості ОСОБА_2 та його поведінки, ґрунтується лише на "актах органу місцевої самоорганізації" щодо не проживання його з родиною (а.с. 89 - 96).

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_1 в апеляційній скарзі посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати заочне рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 30 жовтня 2018 року та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, формально пославшись на норми статті 164 СК України, фактично не прийняв до уваги, що відповідач з моменту народження дитини ухилився від виконання своїх обов`язків, не займається вихованням сина, не піклується про його життя та здоров`я.

Не зрозумілим є висновок суду про те, що нею не надано жодного доказу про місце перебування відповідача, оскільки у судовому засіданні на підставі наданої нею копії паспорта відповідача встановлено, що відповідач є громадянином Російської Федерації, зазначене в паспорті місце реєстрації є останнім відомим їй місцем мешкання відповідача, у зв`язку з цим судом було направлено відповідне доручення про допит відповідача за місцем реєстрації в місті Пермі.

Оскільки відповідач фактично кинув її з дитиною після її народження, припинив будь-яке спілкування з нею, місце його перебування на теперішній час їй не відомо, вона позбавлена можливості застосувати до нього "заходи попередження та впливу" до вирішення питання про позбавлення батьківських прав, на що послався суд в оскаржуваному рішенні.

Вона звернулася до органу опіки та піклування Лиманської міської ради для отримання висновку про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав. 29 жовтня 2018 року Виконавчий комітет Лиманської міської ради, як орган опіки та піклування, надав суду висновок про можливість позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав. Однак суд з цим висновком не погодився, незважаючи, що ніхто з осіб, які приймали участь у справі, його не оспорював. Суд послався на те, що висновок не містить в собі оцінки особистості ОСОБА_2 та його поведінки, ґрунтується лише на "актах органу місцевої самоорганізації" щодо не проживання його з родиною. Такий висновок суду вважає не обгрунтованим, оскільки відповідач відсутній, його місцезнаходження не відомо, з нею він не спілкується.

Заочним рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 08 листопада 2018 року шлюб між нею та відповідачем розірвано.

З моменту фактичного припинення шлюбних відносин відповідач матеріальної допомоги на утримання сина не надає, ніяких відносин з нею чи сином не підтримує, участі у вихованні сина не бере, відмовляється від спілкування.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд не прийняв до уваги інтереси малолітньої дитини, яка позбавлена уваги та опіки батька, який ухилився від своїх обов`язків, не приділив першочергової уваги якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Всі питання по вихованню дитини вона вимушена вирішувати самостійно, без участі та підтримки з боку відповідача. Син знаходиться на її повному утриманні. Відповідач ніяким чином навіть не намагався з`ясувати, де знаходиться його дитина у такий скрутний час, що з сином, чи є в нього їжа та одяг.

Крім того, вона просила суд ухвалити заочне рішення, яке відповідач у законний спосіб може скасувати, коли дізнається про нього. Таким чином, права відповідача, у разі задоволення її позовних вимог та ухваленні заочного рішення, ніяким чином не будуть порушені.

Проте заочним рішенням Краснолиманського міського суду від 30 жовтня 2018 року порушуються права її малолітньої дитини, на утримання якої вона не може оформити соціальні виплати, не має можливості зареєструвати дитину за іншим місцем проживання, отримати субсидію на оплату комунальних послуг, вона з дитиною не має можливості виїхати на відпочинок тощо (а.с. 100 - 102).

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 26 грудня 2018 року за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 відкрито апеляційне провадження.

Визначено звернутись до компетентного суду Російської Федерації із судовим дорученням про надання правової допомоги про вручення відповідачу ОСОБА_2 , який проживає за адресою: АДРЕСА_3 , документів:

- копії ухвали Донецького апеляційного суду від 26 грудня 2018 року про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на заочне рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 30 жовтня 2018 року;

- копії апеляційної скарги позивача ОСОБА_1

ОСОБА_2 та третій особі - Органу опіки та піклування Лиманської міської ради Донецької області надано строк для подання відзиву в письмовій формі на апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - десять днів з дня вручення копії апеляційної скарги (а.с. 123 - 127).

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 02 січня 2019 року справу було призначено до розгляду на 03 липня 2019 року на 13 годину 00 хвилин. Визначено резервні дати судового засідання 18 вересня 2019 року о 13 годині 00 хвилин та 20 листопада 2019 року о 14 годині 00 хвилин.

Визначено звернутися до компетентного суду Російської Федерації із судовим дорученням про надання правової допомоги:

1) про вручення відповідачу ОСОБА_2 :

- копії ухвали Донецького апеляційного суду від 02 січня 2019 року про призначення справи до розгляду;

- повідомлення про судовий розгляд справи Донецьким апеляційним судом 03 липня 2019 року о 13 годині 00 хвилин та про резервні дати судового розгляду 18 вересня 2019 року о 13 годині 00 хвилин, 20 листопада 2019 року о 14 годині 00 хвилин;

- копії позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Орган опіки та піклування Лиманської міської ради Донецької області) про позбавлення батьківських прав та доданих до неї матеріалів;

2) про проведення окремих процесуальних дій, а саме допиту відповідача ОСОБА_2 щодо суті спору про позбавлення його батьківських прав та щодо доводів апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 .

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 було зупинено до надходження відповіді компетентного суду Російської Федерації на судове доручення про надання правової допомоги (а.с. 130 - 134).

29 серпня 2019 року до Донецького апеляційного суду з Головного територіального управління юстиції у Донецькій області надійшов пакет документів, складений компетентним судом Російської Федерації за результатами виконання судових доручень Донецького апеляційного суду про вручення документів та проведення окремих процесуальних дій стосовно ОСОБА_2 , згідно якого судові доручення повернуті без виконання (а.с. 168 - 214).

Відповідно до ухвали Мотівіліхінського районного суду міста Пермі Російської Федерації від 06 травня 2019 року судові доручення про вручення документів та проведення окремих процесуальних дій повернуті без виконання у зв`язку з тим, що згідно відповіді адресно-довідкової роботи Управління з питань міграції ГУ МВС Росії по Пермському краю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з 12 квітня 1991 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 . Для проведення окремих процесуальних дій та вручення документів були призначені судові засідання на 18 квітня 2019 року на 12.00 год., на 30 квітня 2019 року на 11.30 год., але ОСОБА_2 у судові засідання не з`явився, про час та місце судових засідань повідомлявся належним чином відповідно до статті 113 ЦПК РФ шляхом направлення рекомендованої кореспонденції за адресою, зазначеною у судовому дорученні, яка співпадає з адресою реєстрації; судові повістки поштовою службою були повернуті з відміткою "за закінченням терміну зберігання". Відповідно до частини другої статті 117 ЦПК РФ адресат, що відмовився прийняти судову повістку або інше судове повідомлення, вважається повідомленим про час і місце судового розгляду або проведення окремої процесуальної дії. Відповідно до статті 118 ЦПК РФ особи, що беруть участь у справі, зобов`язані повідомити суд про зміну своєї адреси під час провадження у справі. За відсутності такого повідомлення судова повістка або інше судове повідомлення надсилаються за останнім відомим суду місцем проживання або місцем знаходження адресата і вважаються доставленими, навіть якщо адресат за цією адресою більше не мешкає або не знаходиться. Згідно пунктів 3.4, 3.6 Особливих умов прийому, вручення, зберігання і повернення поштових відправлень розряду "Судове", які затверджені наказом Федерального державного унітарного підприємства "ПОШТА РОСІЇ" від 5 грудня 2014 року № 423-п, при нез`явленні адресатів за поштовими відправленнями розряду "Судове" впродовж 3 робочих днів після доставки первинних повідомлень їм доставляються і вручаються під розписку вторинні повідомлення. Не вручені адресатам рекомендовані листи і бандеролі розряду "Судове" зберігаються у відділенні поштового зв`язку 7 календарних днів, після закінчення зазначеного терміну ці поштові відправлення підлягають поверненню за зворотною адресою. Повернення до суду не отриманого адресатом після двох його повідомлень рекомендованого листа з відміткою "за закінченням терміну зберігання" не суперечить діючому порядку вручення рекомендованих листів і може бути оцінено як належна інформація органу зв`язку про нез`явлення адресата за отриманням рекомендованого листа. В таких випадках передбачається добросовісність поштового зв`язку з прийняття всіх неодноразових заходів, необхідних для вручення судової кореспонденції, якщо заінтересованим адресатом не доведено інше. Якщо учасник справи протягом терміну зберігання рекомендованої кореспонденції, рівного семи дням, двічі не з`явився без поважних причин за отриманням судової кореспонденції за запрошенням органу поштового зв`язку, суд вправі визнати таку особу повідомленою належним чином про час і місце судового засідання відповідно до статті 167 ЦПК РФ. Суд, враховуючи направлення повідомлень рекомендованою кореспонденцією, вважає, що вимоги ЦПК РФ щодо повідомлення ОСОБА_2 були дотримані (а.с. 169).

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 03 вересня 2019 року апеляційне провадження у справі поновлено; справу призначено до розгляду у судовому засіданні на резервну дату, визначену ухвалою Донецького апеляційного суду від 02 січня 2019 року, - на 18 вересня 2019 року на 13 годину 00 хвилин (а.с. 215 - 217).

Копія апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 третьою особою - Органом опіки та піклування Лиманської міської ради Донецької області отримана 02 січня 2019 року, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення (а.с. 154). Письмовий відзив на апеляційну скаргу не надано.

Відповідно до частини третьої статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні апеляційного суду 18 вересня 2019 року позивач ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги підтримала, просила її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Органу опіки та піклування Лиманської міської ради Донецької області усудове засідання апеляційного суду 18 вересня 2019 року не з`явилися.

Орган опіки та піклування Лиманської міської ради Донецької області судову повістку-повідомлення про розгляд справи 18 вересня 2019 року отримав 06 вересня 2019 року, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень (а.с. 228), та надіслав клопотання від 10 вересня 2019 року про розгляд справи без участі представника органу опіки та піклування (а.с. 223).

Повідомлення про судовий розгляд справи Донецьким апеляційним судом 03 липня 2019 року о 13 годині 00 хвилин та про резервну дату судового розгляду 18 вересня 2019 року о 13 годині 00 хвилин відповідачу доручалося вручити компетентному суду Російської Федерації, який повернув судове доручення без виконання. Згідно ухвали Мотівіліхінського районного суду міста Пермі від 06 травня 2019 року вимоги ЦПК РФ щодо повідомлення ОСОБА_2 дотримані.

Відповідно до статті 8 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, підписаної від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року, яка ратифікована Законом України від 10 листопада 1994 року № 240/94-ВР "Про ратифікацію Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах", при виконанні доручення про надання правової допомоги запитувана установа застосовує законодавство своєї країни.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників справи, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалася, оскільки відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Відповідно до частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Цим вимогам процесуального закону оскаржуване судове рішення відповідає.

Відповідно до статті 32 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, підписаної від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року, яка ратифікована Законом України від 10 листопада 1994 року № 240/94-ВР "Про ратифікацію Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах", правовідносини батьків і дітей визначаються за законодавством Договірної Сторони, на території якої постійно мешкають діти. У справах про правовідносини між батьками і дітьми компетентний суд Договірної Сторони, законодавство якої підлягає застосуванню відповідно до пунктів 1 і 2 цієї статті.

Враховуючи, що дитина ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_3 у м. Лиман Донецької області, щодо якого заявлені позовні вимоги про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, постійно мешкає на території України, правовідносини батьків і дитини ОСОБА_2 визначаються за законодавством України.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 150 СК України батьки зобов`язані: виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; поважати дитину.

Відповідно до частин першої, другої статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 12 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-III "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до статті 8 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-III "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3)жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають, зокрема, один з батьків.

Звертаючись у лютому 2018 року до суду з позовом про позбавлення відповідача батьківських прав, позивач, як на підставу позову, посилалася на ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків по вихованню сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до пункту 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Згідно пункту 15 цієї постанови позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав необхідно встановити не лише факт невиконання батьком обов`язків по вихованню дитини, а встановити факт, що батько ухиляється від їх виконання свідомо, тобто систематично, не зважаючи на заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки.

З матеріалів справи встановлено, що на підтвердження заявлених вимог, а саме ухилення відповідача ОСОБА_2 від виконання своїх обов`язків по вихованню сина ОСОБА_3 , позивач надала лише 3 акти про обстеження спільного проживання, довідку про місце реєстрації дитини та довідку про склад сім`ї дитини. Проте зазначені докази не містять інформацію щодо предмета доказування, а саме, як обгрунтовано зазначив суд першої інстанції, не підтверджують факт свідомого ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків по вихованню сина ОСОБА_3 , не доводять винну поведінку відповідача. Надані докази лише підтверджують той факт, що батьки ОСОБА_3 з 05 серпня 2016 року разом не проживають, що дитина проживає з матір`ю ОСОБА_1

Будь-яких інших доказів щодо свідомого (умисного) нехтування відповідачем своїми обов`язками по вихованню сина позивачем суду не надано.

Клопотання про виклик та допит свідків позивачем, якій у судовому засіданні надавалася професійна правнича допомога адвокатом Клечановською Ю.І. (а.с. 17, а.с. 82), не заявлялося.

Відповідно до частини сьомої статті 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Відповідно до частини четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частин четвертої, п`ятої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Згідно письмового висновку від 29 жовтня 2018 року Орган опіки та піклування (Виконавчий комітет Лиманської міської ради Донецької області ) вважає можливим позбавити батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , відносно його малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , так як він повністю відсторонився від виховання та матеріального забезпечення дитини (а.с. 81).

Відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції не погодився з висновком органу опіки та піклування щодо позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки висновок не містить оцінки особистості ОСОБА_2 та його поведінки, грунтується лише на "актах органу місцевої самоорганізації" щодо не проживання відповідача з родиною. (а.с. 89 - 96).

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано не погодився з письмовим висновком органу опіки та піклування, оскільки цей висновок дійсно є недостатньо обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого2006 року № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі "Курочкін проти України" (заява № 42276/08) зазначив, що, в разі якщо встановлено існування родинного зв`язку, держава має, в принципі, діяти у такий спосіб, щоб уможливлювати розвиток такого зв`язку. Здійснення заходів із роз`єднання сім`ї є втручанням надзвичайно серйозного характеру. Рішення про вжиття такого заходу має спиратися на достатньо переконливі та зважені аргументи, що враховують інтереси дитини (див. рішення у справі "Скоццарі та Дж`юнта проти Італії" [ВП], заяви N 39221/98 і N 41963/98, п. 148, ECHR 2000-VIII).

Орган опіки та піклування свій висновок від 29 жовтня 2018 року про можливість позбавлення батька ОСОБА_2 батьківських прав щодо сина ОСОБА_3 обґрунтував тим, що позивач ОСОБА_1 разом із своєю малолітньою дитиною проживає за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується актом обстеження умов проживання від 26 жовтня 2018 року, де встановлено, що в будинку створені належні умови для проживання дитини, дитина забезпечена всім необхідним для виховання та розвитку, має окреме спальне місце, є дитяче ліжко, є місце для дозвілля; в достатній кількості дитячої літератури, іграшок, є засоби особистої гігієни; дитина достатньо забезпечена дитячим одягом, взуттям. Окрім ОСОБА_1 та ОСОБА_3 за цією адресою також проживають: ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , мати ОСОБА_1 , бабка ОСОБА_3 , та ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , чоловік ОСОБА_12 . В актах органів місцевої самоорганізації населення мікрорайону "Заводський" від 25 січня 2018 року зазначено, що батько дитини ОСОБА_2 не проживає з родиною з серпня 2016 року, участі у вихованні дитини не приймає, матеріально не забезпечує (а.с. 81).

Отже, висновку про можливість позбавлення батьківських прав орган опіки і піклування дійшов без спілкування з батьком дитини - ОСОБА_2 та без достатнього з`ясування особи відповідача, його ставлення до дитини, без з`ясування причин чому батько не приймає участь у вихованні дитини.Висновок не містить інформації щодо винної поведінки батька, свідомого нехтування ним своїми обов`язками.

Апеляційний суд звертає увагу, що орган опіки та піклування не дав висновку про необхідність (доцільність) позбавлення відповідача батьківських прав, як передбачено Порядком провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866 "Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини", а лише зазначив, що він "вважає можливим" позбавити відповідача батьківських прав, тобто висновок органу опіки та піклування не є категоричним.

Та обставина, що позивач, яка брала участь у справі, не оспорила цей висновок, не впливає на право суду відповідно до частини шостої статті 19 СК України не погодитися з висновком органу опіки та піклування, оскільки такий висновок має лише рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Як зазначив Європейський суд з прав людини в рішенні від 16 липня 2015 року у справі "Мамчур проти України", для визначення того, чи було конкретне втручання "необхідним у демократичному суспільстві", Суд з огляду на справу в цілому розглядатиме, чи були підстави, наведені для виправдання втручання, відповідними та достатніми для цілей пункту 2 статті 8 Конвенції та чи був необхідний процес прийняття рішень справедливим та таким, що забезпечував повагу до інтересів, гарантованих статтею 8 Конвенції.

Що стосується процесу прийняття рішень, враховуючи конкретні обставини справи та важливий характер рішень, які мають бути прийняті, має бути визначено, чи було залучено батьків до процесу прийняття рішень в цілому для належного виконання зобов`язання щодо захисту їх інтересів та чи могли батьки повністю представити їх справу.

В рішенні від 07 грудня 2006 року у справі "Хант проти України"Європейський суд з прав людини також зазначив, що звертаючись до усталеної прецедентної практики Суду щодо статті 8, яка включає імпліцитні процедурні вимоги, необхідно визначити, чи був заявник залучений до процесу прийняття рішень, розглядаючи провадження в цілому, в тій мірі, яка є достатньою для забезпечення відповідного захисту його інтересів, беручи до уваги обставини справи, а також важливість прийнятих рішень.

Суд зазначає, що цивільне провадження у справі стосувалось сімейних відносин заявника та позбавлення його батьківських прав. Ці питання як за національним законодавством, так і у оскаржуваному провадженні мали ґрунтуватись на оцінці особистості заявника та його поведінці. На думку Суду, досить складно визначити, в якій мірі національні суди могли дати таку оцінку, не заслухавши заявника особисто, або принаймні з огляду на обставини справи, не отримавши інформації особисто від заявника щодо його бачення подій та відносин з сином та пані М., користуючись міжнародними угодами про правову допомогу (пункти 56- 57).

Відповідача ОСОБА_2 до процесу прийняття рішення про позбавлення його батьківських прав фактично залучено не було: його фактичне місце знаходження ні Органом опіки та піклування, ні судами першої та апеляційної інстанції не встановлено; за матеріалами справи він жодного разу особисто повістку про явку до компетентного суду Російської Федерації за своїм зареєстрованим місцем проживання не отримав; ні позивачем, ні органом опіки та піклування не надано суду доказів, що відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків; Орган опіки та піклування з ним відповідної роботи щодо зміни його ставлення до дитини не проводив.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачем не надано суду беззаперечних доказів винної поведінки та свідомого нехтування батьківськими обов`язками ОСОБА_2 , які б свідчили про ухилення від виховання сина ОСОБА_3 , що вказує на відсутність підстав для застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У справі "Мамчур проти України" (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100).

Якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я. З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (SAVINY v. UKRAINE, № 39948/06, § 50, ЄСПЛ, від 18.12.2008 року).

Отже, у кожному випадку треба виявили і оцінити позитивний результат у долі дитини, який має настати. Якщо такий результат не передбачається, позбавлення батьківських прав не надасть дитині полегшення.

Саме з цього і виходив суд першої інстанції, відмовляючи позивачу у задоволенні позовних вимог. Суд правильно зазначив, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і насамперед способом захисту прав і інтересів дитини.

З матеріалів справи встановлено, що на час ухвалення рішення суду, шлюб між батьками дитини розірвано не було.

Посилаючись на те, що відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання сина, позивач згідно її пояснень в судовому засіданні апеляційного суду за стягненням аліментів на утримання дитини до суду до теперішнього часу не зверталася.

Станом на час розгляду справи апеляційним судом в Єдиному державному реєстрі судових рішень відомості про звернення ОСОБА_1 до ОСОБА_2 з вимогами про стягнення аліментів на утримання дитини ОСОБА_3 відсутні.

За встановлених обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позбавлення відповідача батьківських прав не захистить прав дворічної дитини. Позивачем не доведено, що позбавлення відповідача батьківських прав сприятиме інтересам дитини. Враховуючи, що дитина в дворічному віці, а на час розгляду справи апеляційним судом - у трирічному віці не здатна навіть сформулювати власні погляди щодо її долі, відмова позивачу у задоволенні позовних вимог не призведе до страждань дитини через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки з боку батька.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки не лише для батька, але й для дитини (ст. 166 СК).

Доводи апеляційної скарги про те, що рішення суду не відповідає інтересам дитини, є недоведеними.

Доводи апеляційної скарги про те, що рішенням суду порушуються права дитини, на утримання якої позивач не може оформити соціальні виплати, є не обґрунтованими, оскільки на теперішній час позивач навіть не зверталася до суду за стягненням аліментів на утримання дитини. Доказів про те, що позивачу відмовили в оформленні соціальних виплат, суду також не надано. Крім того, позивач навіть не може пояснити які соціальні виплати вона бажає оформити на дитину.

Суд першої інстанції дав належну оцінку наданим позивачем доказам та дійшов правильного та обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, які б були законною підставою для позбавлення його батьківських прав відносно малолітнього сина.

Висновок суду першої інстанції про недоведеність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, з яким погоджується суд апеляційної інстанції, узгоджується з правовими висновками Верховного Суду щодо застосування пункту 2 частини першої статті 164 СК України, які викладені у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 травня 2018 року у справі № 214/1048/15-ц, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, а також у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 грудня 2018 року у справі №583/1259/15-ц, від 26 грудня 2018 року у справі № 161/13190/17.

Суд ухвалив рішення з додержанням норм матеріального права. Порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, апеляційним судом не встановлено. Доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків суду обставинам справи необґрунтовані. Підстави для скасування рішення суду в межах доводів апеляційної скарги відсутні.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи зазначене, апеляційна скарга позивача підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги позивача без задоволення, а рішення суду - без змін, підстави для зміни розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, відсутні.

За подання апеляційної скарги позивач ОСОБА_1 відповідно до п/п 2, 6 пункту 1 частини другої, частини першої статті 4 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VІ "Про судовий збір" сплатила судовий збір у розмірі 1 056,00 грн. (а.с. 118, а.с. 122).

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги позивача без задоволення, судові витрати по сплаті судового збору у сумі 1 056,00 грн. за подання апеляційної скарги покладаються на позивача.

Керуючись статтями 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 30 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 19 вересня 2019 року.

Головуючий: Л.І. Соломаха

Судді: О.М. Біляєва

Т.В. Космачевська