22-ц/812/285/19Провадження №22-ц/812/285/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

06 лютого 2019 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Бондаренко Т.З.,

суддів: Прокопчук Л.М., Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання: Лівшенком О.С.,

за участю: позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засідання цивільну справу № 487/1135/18 за апеляційною скаргою

Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк»

на рішення, яке постановлено Ленінським районним судом м. Миколаєва під головуванням судді Тихонової Н.С. у приміщенні цього суду 07 грудня 2018 року за позовом

ОСОБА_1

до

Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк»

про захист прав споживача,

в с т а н о в и л а :

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Публічного Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» про захист прав споживача.

Позивач зазначав, що за розпорядженням невідомої особи 16 листопада 2017 року відповідачем були здійснені несанкціоновані перекази з належного позивачу банківського рахунку на загальну суму 19340,88 грн. Оскільки вказану суму відповідачем на рахунку не відновлено, то на підставі ч.5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» на користь позивача має бути сплачено 59183,09 грн. пені в розмірі 3% на день від загальної суми безпідставно списаних коштів за період від дати списання до дати подання позову, а також заподіяна безпідставним списанням коштів моральна шкода в розмірі 10% від списаної суми. В зв'язку з цим позивач просив, стягнути на його користь вказані суми.

Внаслідок безпідставного списання коштів з кредитної картки на вказану суму відповідачем неправомірно нараховані відсотки на суму 31513,36 грн. та штрафи за прострочку по кредиту на суму 1050 грн., а тому позивач просив скасувати вказані нарахування.

Також позивач зазначав, що пункти 1.1.5.13., 1.1.5.14, 1.1.5.24 «Умов та правил надання банківських послуг» щодо встановлення відповідальності банку за непідтверджені клієнтом операції тільки з моменту отримання письмової заяви, щодо відповідальності клієнта за всі операції у повному обсязі, а також щодо невідповідності закону в частині встановлення розміру пені за неналежний переказ, суперечать Закону України «Про захист прав споживачів», через що позивач просив визнати їх недійсними.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 07 грудня 2018 року позов задоволено частково. Визнано недійсним пункт 1.1.5.24 «Умов та правил надання банківських послуг», транзакції зі списання коштів з емітованого ПАТ КБ «Приватбанк» електронного платіжного засобу «картка Універсальна № 5168 7423 3708 3558» на суму вказану позивачем, стягнуто з відповідача на користь позивача 19340,88 грн. безпідставно списаних коштів, 1972,77 грн. пені. Скасовано нараховані відповідачем відсотки за кредитом на суму 31513,36 грн., штрафи за прострочку по кредиту на суму 1050,00 грн. Розподілено судові витрати. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що відповідачем порушено право ОСОБА_1 на користування належними йому грошовими коштами, оскільки допущено несанкціоноване списання коштів з банківського рахунку позивача з вини банку.

В апеляційній скарзі відповідач просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду не ґрунтуються на вимогах закону та договору, оскільки списання коштів мало місце через неналежне використання саме позивачем електронних платіжних засобів, в зв'язку з чим позивач і несе відповідальність за здійснені операції. Зазначення в «Умовах та правилах надання банківських послуг» процентної ставки пені як відповідальність банку менше ніж передбачено відповідним законом відповідає принципу свободи договору та не може бути визнане недійсним.

В запереченнях на апеляційну скаргу позивач зазначав про те, що договором може бути визначено більший розмір пені, але він не може бути меншим чим визначено законом. Також позивач вказував на те, що він виконав всі вимоги нормативних актів щодо повідомлення банку про здійснення несанкціонованих акцій, проте останній не вжив належних заходів щодо блокування відповідних операцій не зважаючи на дату валютування лише наступного дня, та безпідставно не відновив списані кошти.

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до положень ст. 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунку клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з п. 37.2 ст. 37 Закону України Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов'язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню у розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними.

За змістом Директиви 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та

Ради від 23 квітня 2008 року про кредитні угоди для споживачів

важливим для забезпечення довіри споживачів є

пропонування ринком достатнього ступеня їх захисту. При цьому в

зазначеній Директиві відповідні права споживачів регламентуються

на доконтрактній стадії, а також на стадії виконання кредитної

угоди.

Захист інтересів споживачів фінансових послуг є метою державного

регулювання ринків фінансових послуг також відповідно до пункту 2

ст. 19 Закону України "Про фінансові послуги та державне

регулювання ринків фінансових послуг" від 12 липня 2001 року

N 2664-III (далі - Закон про фінансові послуги).

Загальні вимоги до безпеки здійснення платіжних операцій та управління ризиками регламентуються Положенням «Про порядок емісії електронних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою Правління Національного банку України від 5 листопада 2014 року № 705 (далі - Положення).

Користувач зобов'язаний використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це законного права або повноважень (п. 1 Розділу 6 Положення).

Користувач зобов'язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції, які не виконувалися користувачем (п. 5 Розділу 6 Положення) .

За змістом п. 6.6 Положення користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов'язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк.

Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення користувачем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів.

Емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов'язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором.

Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов'язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу ( п.7.6 Положення).

Негайно - найкоротший строк протягом робочого дня, у який мають здійснюватися (відбуватися) відповідні дії, з моменту настання підстав для їх здійснення ( п. 4 Положення).

Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції.

Пунктом 10.6 Положення передбачено, що Банк зобов'язаний розглядати заяви (повідомлення) користувача, що стосуються використання електронного платіжного засобу або незавершеного переказу, ініційованого з його допомогою, надати користувачу можливість одержувати інформацію про хід розгляду заяви (повідомлення) і повідомляти в письмовій формі про результати розгляду заяви (повідомлення) у строк, установлений договором, але не більше строку, передбаченого Законом України "Про звернення громадян".

Строки встановлення емітентом правомірності переказу та повернення на рахунок користувача попередньо списаного неналежного переказу визначені пунктом 37.2 статті 37 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні".

Отже приписи Положення визначають дії як користувача електронного платіжного засобу, так і емітента - постачальника платіжної послуги у випадку виявлення факту втрати електронного платіжного засобу.

Відповідно до пунктів 8, 9 розділу 6 Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого Постановою правління Національного банку України від 05.12.2014 року № 705, емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред'явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

З матеріалів справи вбачається, що позивач та відповідач 27 серпня 2014 року на підставі анкети-заяви уклали договір про надання банківських послуг, за яким позивачу було відкрито банківський рахунок № НОМЕР_1 та видано платіжну картку (а.с. 94).

16 листопада 2017 року о 19:13 позивачу на номер телефону НОМЕР_2 надійшов дзвінок від ПАТ КБ «ПриватБанк» з номеру . Автовідповідач інформував абонента про спробу зняття грошей з картки ПАТ «Приватбанк» № НОМЕР_1 на суму 2502 грн. та запропонував підтвердити операцію зняття коштів чи відмовитися від неї. Вказаний дзвінок позивачем було перервано, не підтвердивши таким чином проведення вказаної операції.

Перевіривши невідкладно стан свого рахунку в обліковому записі через систему «Приват24», позивач встановив, що в 19:11 год. з картки здійснено переказ 95 грн. + комісія 3,8 грн., в 19-15 год. здійснено переказ 2502 грн. + комісія 100,08 грн. (а.с. 11-14).

Через той же мобільний додаток «Приват-24» в 19:16 год. позивач заблокував свою картку за вказаним номером (а.с.18).

В 19:17 год. позивач зателефонував в службу підтримки банку за номером 3700 та повідомив банк про несанкціоновані транзакції (а.с. 17).

Під час розмови з співробітником банку в 19:18 год. відбувся ще один переказ на суму 16000 грн.+ комісія 640 грн.

Того ж дня позивач надіслав електронне звернення до Кіберполіції із заявою про вчинення злочину (а.с. 9).

17 листопада 2017 року позивачем на адресу відповідача направлено письмову заяву про викрадення грошей з карткового рахунку та подано заяву про вчинення злочину щодо несанкціонованого списання коштів з банківського рахунку до відділу протидії кіберзлочинам в Миколаївській області Причорноморського управління кіберполіції Департаменту Кіберполіції Національної поліції України (а.с. 23).

Листом від 31 січня 2018 року банк повідомив позивача, що переказ коштів було здійснено шляхом створення платежу в системі дистанційного обслуговування клієнтів «Приват24», вхід до якої здійснено з ІР-адреси, з якої входи до додатку ним здійснювалися і раніше. При цьому вхід було здійснено із коректним введенням особистих даних, порушень з боку співробітника банку під час розмови з оператором не виявлено, а умовами договору відповідальність за неналежне зберігання особистої інформації покладено на клієнта (а.с. 28).

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 77 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Так, за змістом правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15 лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для притягнення її до цивільно-правової відповідальності.

Згідно з ч. 2 ст. 614 ЦК України відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Проте, в порушення процесуальних норм, відповідачем не доведено того факту, що позивач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Крім того, Банком не надано доказів про відповідні наведеним нормативним актам дії банківської установи в такій ситуації, зокрема, негайно зупинити здійснення операцій з використанням втраченого електронного платіжного засобу. При тому, що дата валютування відповідно до платіжних доручень зазначена 17 листопада 2017 року, тобто лише наступного дня.

Натомість, позивач після виявлення факту здійснення несанкціонованого списання грошових коштів з його карткового рахунку невстановленими особами, до настання дати валютування негайно повідомив банк, як у телефонному режимі так і шляхом подачі письмової заяви про ці обставини, а також звернувся до поліції.

Враховуючи, що відповідачем, відповідно до вимог ст.ст. 77,78 ЦПК України, суду не надано належних та допустимих доказів передачі або втрати позивачем інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, то відповідач як емітент платіжного засобу зобов'язаний був відновити залишок коштів на рахунку клієнта в розмірі 19340,88 грн., що становить суму списаних з останнього 16 листопада 2017 року коштів.

За таких обставин, районний суд дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсними несанкціонованих оспорюваних транзакцій від 16 листопада 2017 року на загальну суму 19340 грн. 88 коп.

В той же час, районний суд одночасно задовольнив також вимоги про стягнення вказаної суми безпідставно списаних коштів.

Проте такий висновок суду не відповідає обставинам справи та не ґрунтується на законі.

Так, неправомірно списані банком кошти є кредитним лімітом, та вони не належать позивачу. В свою чергу позивач вказану суму коштів не відновив на рахунку за рахунок власних коштів, оскільки в матеріалах справи такі данні відсутні і позивач про це не зазначає в позові.

Положеннями п. 37.2 ст. 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» та п. Положення передбачено в разі неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції.

Згідно з положеннями ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя,суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Таким чином відповідно до наведеного закону способом захисту порушеного права позивача буде зобов'язання ПАТ КБ «ПриватБанк» відновити залишок на рахунку, а не стягнення коштів, як визначив суд.

За такого, в даній частині оскаржуване рішення суду підлягає зміні, з обранням ефективного способу захисту порушеного права позивача, який визначений зазначеним законом.

Районний суд, вирішуючи позовні вимоги про визнання п.1.1.5.24 «Умов та правил надання банківських послуг» виходив з того, що вони є невід'ємною частину договору банківського обслуговування, укладено між сторонами 27 серпня 2014 року.

Проте з таким висновком суду не можна погодитись.

Договір банківського рахунка - це банківський договір, за яким одна сторона (банк або інша фінансова установа) зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком (ст. 1066 ЦК).

Правове регулювання цього договору здійснюється главою 72 ЦК.

Відповідно до ч. 2 ст. 1067 ЦК банк зобов'язаний укласти договір банківського рахунка з клієнтом, який звернувся з пропозицією відкрити рахунок на оголошених банком умовах, що відповідають закону та банківським правилам.

Укладення договору банківського рахунка опосередковується відкриттям рахунка в банку на умовах, погоджених сторонами (ч. 1 ст. 1067 ЦК). Умови відкриття рахунка та особливості його функціонування передбачаються в договорі, виходячи із Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах. Таким чином договір укладається у простій письмовій формі.

Згідно із ч.ч.1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі , якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною 1 ст. 546 ЦК України передбачено, що договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання, крім неустойки, поруки, гарантії, застави, притримання, завдатка.

Статтею 547 ЦК України встановлено, що правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Із матеріалів даної справи вбачається, що оспорюваний договір сторони уклали у письмовій формі, виклавши його зміст в анкеті - заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «ПриватБанк» зазначивши про те, що вказані Умови та Правила є невід'ємною частиною цього договору (а.с. 94).

В матеріалах справи міститься витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 73-87, 96-103).

За змістом пункту 1.1.5.24 у разі безпідставного або помилкового перерахування грошей з рахунку Клієнта Банк зобов'язується перерахувати (повернути) Клієнту списану суму коштів і сплатити Клієнту пеню у розмірі 0,01 % від суми перерахування за кожний день, починаючи від дня помилкового перерахування до дня повернення суми перерахування.

Вказані Умови та Правила містять підпис керівника Банку, проте підпис клієнта банку, тобто позивача в них відсутній.

За вказаних обставин, не можна вважати доведеним, що саме цей текст вказаного документу з відповідними умовами тобто із вказаним розміром пені за допущені банком порушення, було погоджено сторонами при укладанні договору банківського рахунку 27 серпня 2014 року. В тексті анкети - заяви розмір вказаної пені не узгоджено.

Враховуючи наведене, відсутні підстави для застосування положень ст. 203, 215 ЦК України для визнання п. 1.1.5.24 Умов та правил недійсними, оскільки правовий статус цього документа в зазначеній частині як невід'ємної частини угоди між сторонами не доведено.

За такого в цій частині оскаржуване рішення районного суду на підставі положень ч. 3 ст. 376 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні вказаної частини позовних вимог.

Відповідно до пункту 37.2 статті 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника, з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов'язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню в розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними.

За правилами ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Враховуючи, що судом встановлено неналежне виконання банком договірних зобов'язань внаслідок чого було допущено здійснення несанкціоноване списання грошових коштів з банківського рахунку позивача, банк зобов'язаний сплатити останньому пеню в розмірі 0,1 відсоток, як то встановлено наведеним законом, що становитиме 1972 грн. 77 коп., як вірно розрахував районний суд.

Таким чином, слід погодитись з висновком суду про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 1972,77 грн. залишивши в цій частині рішення районного суду без змін, відповідно до положень ст. 375 ЦПК України.

Відповідно до виписки про рух коштів за банківським рахунком позивача банком в 2018 році нараховано проценти за використання кредитного ліміту на суму невідновлених коштів списаних за несанкціонованими переказами в розмірі 31513 грн. 36 коп., а також штрафи на суму 1050 грн.

Враховуючи, що списання коштів з банківського рахунку здійснено ПАТ КБ «ПриватБанк» неправомірно, тобто поза волею позивача, то районний суд дійшов обґрунтованого висновку про скасування вказаних нарахувань, тому в цій частині оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.

Виходячи з меж апеляційного перегляду, встановленого положеннями ст. 367 ЦПК України, в іншій частині вказане рішення в апеляційному порядку не переглядалося.

Доводи викладені в апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» про те, що умови договору в частині встановлення розміру пені не обов'язково мають відповідати вимогам закону, не заслуговують на увагу, оскільки таке протирічить положенням ч. 1 ст. 627 ЦК України, до того ж умови договору в частині визначення розміру пені, як забезпечення виконання зобов'язання, підлягає укладенню в письмовій формі.

Посилання в апеляційній скарзі на правомірність списання спірних коштів з банківського рахунку теж не можна прийняти до уваги, оскільки ідентифікація електронного платіжного засобу і його користувача під час здійснення транзакцій та вхід в систему «Приват-24» з IP адреса, який і раніше використовувався позивачем, з урахуванням того, що позивач негайно повідомив банк про несанкціоноване списання коштів, свідчить про недостатню захищеність вказаної системи від зовнішнього втручання.

Не можна погодитись з доводами апеляційної скарги стосовно неналежного використання платіжного засобу позивачем, через що останній несе всю відповідальність за проведені фінансові операції, оскільки належні та допустимі докази неналежного використання електронних платіжних засобів позивачем суду не надано.

Враховуючи, що апеляційним судом в частині ухвалено нове рішення слід відповідно до ст.141 ЦПК України провести розподіл судових витрат. При частковому задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 з Банка на користь держави підлягає сплаті судовий збір в розмірі 704 грн. 80 коп. За подання апеляційної скарги відповідачем сплачено 2922,56 грн. судового збору, а тому поверненню підлягає Банку (704,80*150%) 1057,20 грн. З урахуванням взаєморозрахунку слід АТ КБ «ПариватБанк» компенсувати за рахунок держави (1057,20 -704,80) 353,40 грн.

Таким чином оскаржуване рішення в частині розподілу судового збору підлягає зміні.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 07 грудня 2018 року в частині визнання недійсним пункту 1.1.5.24 «Умов та правил надання банківських послуг», як невід'ємної частини договору банківського обслуговування, укладеного 27 серпня 2014 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1, скасувати, в цій частині ухвалити нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» про визнання недійсним пункту 1.1.5.24 «Умов та правил надання банківських послуг», як невід'ємної частини договору банківського обслуговування, укладеного 27 серпня 2014 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 відмовити.

Вказане рішення в частині стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 19340 грн. 88 коп. безпідставно списаних коштів змінити.

Зобов'язати АТ КБ «ПриватБанк» відновити залишок коштів на рахунку НОМЕР_1 вказаного банку відкритого на ім'я ОСОБА_1 до того стану в якому він був перед виконанням визнаних даним рішенням недійсними транзакцій зі списання коштів згідно квитанцій № Р24АР24А322389603А60812 від 16 листопада 2017 року, № Р24АР24А322392093А17227 від 16 листопада 2017 року, № Р24АР24А322394215А37320 від 16 листопада 2017 року.

Вказане рішення в частині розподілу судового збору змінити.

Акціонерному товариству «ПриватБанк» компенсувати за рахунок держави 352 грн. 40 коп. судового збору у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.

В іншій частині вказане рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту 11 лютого 2019 року.

Судді: Т.З.Бондаренко

Л.М.Прокопчук

Л.М.Царюк