Справа № 428/8343/18
Провадження № 22-ц/810/195/19
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2019 року, травня місяця, 15-го дня, Луганський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ головуючого Яреська А.В. (судді - доповідача), суддів: Гаврилюка В.К., Дронської І.О., за участю секретаря судового засідання Вовчанської С.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м. Сєвєродонецьку апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 21 січня 2019 року за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Верховного Суду України, Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ, Апеляційного суду Луганської області про відшкодування збитків, завданих у наслідок ухвалення незаконних рішень, третя особа - Державна казначейська служба України, -

в с т а н о в и в:

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області із позовною заявою до держави Україна в особі Верховного Суду України, Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ, Апеляційного суду Луганської області про відшкодування збитків, завданих у наслідок ухвалення незаконних рішень, третя особа - Державна казначейська служба України. Просив суд відшкодувати на підставі ст. 56 Конституції України за рахунок держави Україна матеріальні збитки у сумі 4 672 312, 38 грн.

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 21 січня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до держави Україна в особі Верховного Суду України, Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ, Апеляційного суду Луганської області про відшкодування збитків, завданих у наслідок ухвалення незаконних рішень, третя особа - Державна казначейська служба України, відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, у якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 21 січня 2019 року та ухвалити по справі нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В судовому засіданні скаржник доводи апеляційної скарги підтримав, просив задовольнити їх в повному обсязі, просив про залучення Міністерства юстиції України до участі у справі у якості представника інтересів Держави Україна.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення скаржника, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Розглядаючи справу суд першої інстанції встановив, що 16.07.2008 року наказом №76-к від 15.07.2008 року ОСОБА_1 був незаконно звільнений з роботи на ЗАТ «Сєвєродонецьке об`єднання Азот». Згідно із рішенням від 29.06.2011 року по цивільній справі №2-69/11 його поновлено на роботі на ПрАТ «Азот». 17.02.2012 року зазначене рішення було примусово виконано у межах виконавчого провадження №31207166. 17.02.2012 року ОСОБА_1 за власним бажанням звільнився з роботи, проте в цей день йому не була виплачена середня заробітна плата за період з 30.06.2011 року по 16.02.2012 року, що змусило його звернутись до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за період з 30.06.2011 року по 16.02.2012 року. Згідно з рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 07.08.2013 року по справі №1227/1535/2012 ОСОБА_1 визнано таким, що перебував у вимушеному прогулі та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 26673,39 грн. Зазначене рішення набрало законної сили 25.02.2015 року після його перегляду Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ. 14.11.2014 року ОСОБА_1 звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовною заявою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди (справа №428/7002/14-ц), за результатами розгляду якої суд 23.04.2015 року ухвалив рішення та частково задовольнив позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку при звільненні та повністю задовольнив позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди. 22.06.2015 року Апеляційним судом Луганської області було змінено зазначене рішення в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та стягнуто середній заробіток в повному обсязі. 23.09.2015 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ було скасоване рішення Апеляційного суду Луганської області від 22.06.2015 року в частині розміру компенсації та передано справу на новий розгляд. 04.11.2015 року Апеляційний суд Луганської області постановив рішення, яким повністю відмовив у задоволенні позовних вимог. 18.02.2016 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ залишив без змін зазначене рішення суду апеляційної інстанції. 14.12.2016 року Верховний суд України скасував рішення суду апеляційної інстанції від 04.11.2015 року та постанову суду касаційної інстанції від 18.02.2016 року, при цьому залишив в силі рішення суду першої інстанції від 23.04.2015 року. 22.02.2017 року Верховний суд України відмовив в задоволенні заяви ОСОБА_1 від 29.12.2016 року про забезпечення однакового застосування норм чинного законодавства України.19.04.2017 року Верховний суд України відмовив у задоволенні його заяви від 15.03.2017 року про виправлення арифметичних помилок у постанові від 14.12.2016 року.

Суд першої інстанції зазначив у рішенні про те, що ОСОБА_1 заявив позовні вимоги до держави Україна в особі Верховного суду України, Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ, Апеляційного суду Луганської області - неправильно визначивши суб`єктний склад відповідачів. Згідно з п. 57 Положення про Міністерство юстиції України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 02.07.2014 року №228 (зі змінами) Міністерство юстиції України відповідно до покладених на нього завдань забезпечує представництво інтересів держави, Президента України, Кабінету Міністрів України, міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади, його посадових осіб під час урегулювання спорів, розгляду в закордонних юрисдикційних органах справ за участю іноземного суб`єкта та України. Одним із основних завдань Міністерства юстиції України є забезпечення представництва інтересів держави у судах України, здійснення захисту інтересів України у Європейському суді з прав людини, під час урегулювання спорів і розгляду в закордонних юрисдикційних органах справ за участю іноземних суб`єктів та України (п.п.4 п.3 Положення про Міністерство юстиції України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 02.07.2014 року №228 (зі змінами).Отже, позивач мав звернутись з цим позовом до держави в особі Міністерства юстиції України, яке наділене повноваженнями представляти її інтереси у судах України. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив із того, що не було встановлено в діях суддів, які розглядали справи за участю позивача ОСОБА_1 складу злочину за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, і того, що саме ці дії вплинули на постановлення незаконих рішень. Доказів, які б доводили протилежне, позивач суду не надав.

Крім того , суд першої інстанції зазначив, що застосування положення частини шостої статті 1176 ЦК України можливе у випадку, коли предметом позову є інші дії чи бездіяльність, зокрема суду, які не пов`язані із здійсненням правосуддя, відправленням судочинства, що має на меті прийняття акту органом судової влади. Тобто це інші дії суддів (суду) при здійсненні правосуддя, коли спір не вирішується по суті, у разі їх незаконних дій або бездіяльності і якщо вина судді встановлена не лише вироком суду, а й іншим відповідним рішенням суду.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції - адже до них він дійшов із належним дотриманням норм процесуального та матеріального права, при оцінці доказів по справі вірно визначив їх належність та допустимість та дав оцінки усієї їх сукупності у їх взаємовідношенні, не допустивши при цьому таких порушень правил оцінки доказів, що давали б підстави для зміни чи скасування рішення.

Що ж доводів апеляційної скарги, то вони висновків суду першої інстанції не спростовують, адже дії та бездіяльність судів у питаннях здійснення правосуддя, пов`язаних з підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях, можуть оскаржуватись у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх дій (або відшкодування матеріальної і моральної шкоди одночасно із оскарженням таких дій) до іншого суду, що у іншому випадку б порушувало принцип незалежності суддів і заборону втручання у вирішення справи незалежним судом, передбачені ст. ст. 62, 126, 129 Конституції України.

Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Частинами 5, 6 ст. 1176 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок постановлення судом незаконного рішення в цивільній справі, відшкодовується державою в повному обсязі в разі встановлення в діях судді (суддів), які вплинули на постановлення незаконного рішення, складу злочину за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Згідно з частиною першою статті 124 Конституції України (в редакції, чинній на час розгляду справи у судах першої й апеляційної інстанцій)правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. А відповідно до частини другої вказаної статті юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно з частинами першою та третьою статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (у редакції, що діяла на момент розгляду справи у судах першої й апеляційної інстанцій), здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб забороняється і тягне за собою відповідальність, установлену законом.

Вчинені суддею (судом) процесуальні дії з розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони вчиняються чи ухвалюються. Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 8 травня 2018 року у справі № 521/18287/15-ц «оскарження судових рішень, діянь суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, а також про оскарження їх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ. Згідно з пунктом 57 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини. Відповідно до пункту 55 Висновку № 3 (2002) Консультативної ради європейських суддів судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду, у визначенні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою апеляції; інші суддівські порушення, які неможливо виправити в такий спосіб (наприклад надмірне затримання вирішення справи), повинні вирішуватися щонайбільше поданням позову незадоволеної сторони проти держави. Вчинені суддею (судом) процесуальні дії з розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони вчиняються чи ухвалюються. Вчинені судом (суддею) у відповідній справі процесуальні дії й ухвалені у ній рішення не підлягають окремому судовому оскарженню шляхом ініціювання нового судового процесу. Тобто, якщо позивач вважав, що суд допустив порушення норм права під час розгляду його справ, він мав можливість оскаржити ухвалені у цих справах судові рішення до судів вищих (апеляційної чи касаційної) інстанцій у порядку та з підстав, визначених у відповідному процесуальному законі».

Отже, колегія суддів приходить до висновків про те, що статтею 1176 ЦК України є регламентовано відшкодування шкоди, що застосовується до позовів, предметом яких є інші дії чи бездіяльність суду, які не пов`язані зі здійсненням правосуддя, адже суддя та суд не можуть бути відповідачами або іншими учасниками цивільної справи, окрім випадків, коли суддя виступає як представник цієї установи, а не як орган, що здійснює правосуддя, це зазначалось і у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року № 8 «Про незалежність судової влади». Отже, законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених під час розгляду конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю і належним відповідачем у таких спорах є держава, а не суди (судді), які діють від імені держави та виконують покладені на них державою функції правосуддя. Погоджується колегія суддів і з висновками суду першої інстанції щодо неналежного суб`єктного складу відповідачів - заявлене вже на стадії апеляції ОСОБА_1 клопотання про залучення Міністерства юстиції України до участі у справі у якості представника інтересів Держави Україна підстав для залучення Міністерства юстиції України на давало з огляду на особливості процесуальної форми апеляційного розгляду, яка унеможливлює заміну відповідача на цій стадії процесу, у первинному ж позові (а.с. 1) та під час розгляду справи по суті позивач не просив про залучення Міністерства юстиції України до участі у справі. Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні були дотримані норми матеріального та процесуального права. Отже , доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, ті судові рішення по справі ОСОБА_1 , , що не є скасованими - перебувають у законній силі, намагання ОСОБА_1 . обґрунтувати свої позовні вимоги помилковістю на його думку певних висновків Верховного суду України на увагу не заслуговують - суд як першої , так і апеляційної інстанції можуть діяти лише у межах визначених їм процесуальних повноважень, що не передбачають можливості скасування чи надання оцінки рішенням касаційної інстанції, що набрали законної сили. Немає підстав і для висновків про те, що законні права та інтереси, свободи апелянта були обмежені чи що держава певною мірою відступала від своїх зобов`язань стосовно апелянта на період до повного припинення збройної агресії. Не заслуговують на увагу і доводи щодо порушення принципу правової визначеності - з огляду на зміст постанови ВСУ від 14 грудня 2016 року (а.с. 49-53) та ухвал від 22 лютого 2017 року та 19 квітня 2017 року(а.с.57-58, 62- 63), що набрали законної сили. Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновків про те, що оскаржене рішення постановлено без належного додержанням норм матеріального і процесуального права та певною мірою зводяться до намагання здійснити переоцінку доказів у справі, суб`єктивно витлумачити на свій розсуд зміст певних судових рішень Верховного суду України - при оцінці доказів суд першої інстанції належним чином оцінив усі належні та допустимі докази у їх сукупності, ухвалив судове рішення з належним додержанням норм матеріального і процесуального права. Статтею 375 ЦПК є передбачено що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 21 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 20 травня 2019 року.

Головуючий

Судді