ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«14» травня 2019 року

м. Харків

справа № 638/16691/17-ц

провадження № 22ц/818/2663/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Бровченка І.О., Колтунової А.І.

за участю секретаря - Ігнатової Т.В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Харківська міська рада

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 лютого 2019 року в складі судді Штих Т.В.

в с т а н о в и в:

У листопаді 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Харківської міської ради про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно, який у подальшому уточнила.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_3 , після смерті якої відкрилась спадщина, а саме квартира АДРЕСА_1 , яка належала їй на праві приватної власності.

Вказала, що її мати була громадянкою Російської Федерації, однак фактично постійно проживала на території України в цій квартирі.

Зазначила, що заповіту померла не залишила. Спадкоємцем першої черги є лише вона, оскільки її сестра ОСОБА_4 відмовилась від спадщини.

Вказала, що з травня 2001 року зареєстрована та постійно проживала із своєю матір`ю ОСОБА_3 в цій квартирі. На теперішній час вона продовжує проживати в ній, тому вважала, що фактично прийняла спадщину. Однак, у нотаріальній конторі спадкова справа після смерті ОСОБА_3 не заводилась.

Просила встановити факт прийняття нею спадщини від померлої матері ОСОБА_3 та визнати за нею право власності на спадкове майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 лютого 2019 року позовні вимоги ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 через представника подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважала, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, і як доводи апеляційної скарги виклала позовні вимоги. При цьому не звернув увагу на те, що доказами її проживання разом з померлою є: сплата комунальних платежів, однак квитанції не збереглися, її реєстрація у медичному закладі, який територіально обслуговує громадян у районі, в якому розташована спірна квартира, надходження поштової кореспонденції на її ім`я за адресою спірної квартири; що суд безпідставно не прийняв як доказ письмову заяву ОСОБА_5 щодо її місця проживання в цій квартирі; що посилання суду на Постанову Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року є безпідставними.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надійшло.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 необхідно залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що позовні вимоги є недоведеними, не надано доказів спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на час відкриття спадщини та існування перешкод для оформлення спадщини у нотаріуса, а також невірно обрано спосіб захисту права.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 є батьками ОСОБА_2

15 липня 1988 року шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 розірвано.

05 жовтня 1990 року укладено шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , якій присвоєно прізвище « ОСОБА_9 ».

13 квітня 1998 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_3 через брокерів на біржі нерухомості та основних фондів «Україна» укладено договір купівлі-продажу № Н10-569, відповідно до якого ОСОБА_10 продав, а ОСОБА_3 купила квартиру АДРЕСА_1 та зареєструвала право власності в Комунальному підприємстві «Харківське міське бюро технічної інвентаризації».

14 травня 2001 року між Комунальним виробничим житловим ремонтно-експлуатаційним підприємством Дзержинського району м. Харкова та ОСОБА_3 укладено договір про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території. Із копії договору вбачається, що у квартирі ОСОБА_3 проживає одна особа.

ОСОБА_3 є громадянкою Російської Федерації.

Як вбачається з копії свідоцтва про постановку на облік у податковому органі фізичної особи за місцем проживання на території Російської Федерації з 24 листопада 2004 року ОСОБА_3 поставлена на облік в податковому органі на території Російської Федерації за № 90.

З копій квитанцій від 08 січня 2013 року, 05 квітня 2013 року, 06 червня 2013 року, 06 вересня 2013 року, 06 грудня 2013 року, 06 березня 2014 року вбачається, що від імені ОСОБА_3 здійснювалась оплата за житлово-комунальні послуги щодо спірної квартири, в якій у 2013 році зареєстровано 3 особи, в 2014 році - 2.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла у місті Москва Російської Федерації.

Із заяви ОСОБА_4 від 23 жовтня 2017 року, підпис на якій посвідчено нотаріусом Волоконівського нотаріального округу Бєлгородської області Комягіною О.В. за №1-56, вбачається, що вона відмовляється від спадщини після смерті ОСОБА_3

Як вбачається з заяви ОСОБА_5 від 11 січня 2018 року, підпис на якій посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Шевченко В.Ю. за №180, вона повідомила, що знала ОСОБА_11 з часу придбання нею квартири АДРЕСА_2 .

З 2005 року вона працює продавцем у кіоску навпроти будинку, в якому проживала ОСОБА_11 та майже кожен день її зустрічала. Вона постійно проживала у вказаній квартирі, тільки інколи їздила знімати пенсію до міста Бєлгород Російської Федерації.

З копії паспорта ОСОБА_2 та довідки про реєстрацію місця проживання особи від 26 червня 2018 року вбачається, що з 16 травня 2001 року вона зареєстрована в спірній квартирі.

Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).

За змістом зазначених норм прийняття особою спадщини обумовлюється або постійним проживанням спадкоємця із спадкодавцем на час відкриття спадщини, або, в разі відсутності наведених вище обставин, поданням до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини у визначений частиною першою статті 1270 ЦК України строк.

Згідно зі статтею 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

У статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що місце перебування особи - це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.

Таким чином, місце проживання необхідно відрізняти від місця перебування фізичної особи, тобто місця, де вона не проживає, а тимчасово знаходиться.

Згідно статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

З аналізу наведених норм можна дійти висновку про те, що законодавець не пов`язує місце відкриття спадщини з місцем реєстрації спадкодавця, а відповідно до статті 1221 ЦК України ототожнює його з останнім місцем проживання останнього, яке може знаходитися поза межами його реєстраційного обліку.

Матеріали справи свідчать про те, що з 1988 року власником спірної квартири була ОСОБА_3 , яка з листопада 2004 року проживала в Російській Федерації, була громадянкою Російської Федерації. Жодних доказів щодо перетину нею Державного кордону України не надано.

З травня 2001 року в спірній квартирі зареєстрована ОСОБА_2 рахунок відкрито на ОСОБА_3 Після смерті ОСОБА_3 у 2015 році в Російській Федерації протягом майже чотирьох років з заявою про прийняття спадщини або відмови від спадщини до нотаріальної контори ОСОБА_2 за останнім місцем проживання ОСОБА_3 або місцезнаходженням нерухомого майна не зверталась.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 цього не спростувала.

Із роз`яснень, викладених у пунктах 2, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7 вбачається, що, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися до суду із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, факту прийняття спадщини відповідно до статті 549 ЦК Української РСР 1963 року.

Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини.

Із змісту статей 1268, 1269 ЦК України вбачається, що факт прийняття спадщини пов`язується тісно з постійним проживанням разом із спадкоємцем на час відкриття спадщини, однак окремо встановити факт прийняття спадщини без встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини чинним законодавством не передбачено.

Аналогічний правовий висновок міститься також у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2019 року (справа № 127/1149/17-ц, провадження № 61-21375св18), Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 березня 2018 року (справа № 2-844/2008, провадження № 61-1424св18).

Проте, належних та достатніх доказів постійного проживання померлої ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на час відкриття спадщини в спірній квартирі не надано.

Належність вищезазначеної квартири на праві власності ОСОБА_3 не свідчить про її проживання у ній, оскільки власник вправі самостійно розпоряджатися своїми правомочностями щодо володіння, користування та розпорядження належним йому майном, як у сукупності, так і кожною з них окремо.

З копій квитанцій на оплату житлово - комунальних послуг неможливо встановити, чи здійснювались такі платежі особисто ОСОБА_3 Крім того, сплата комунальних платежів може свідчити про належне виконання власником квартири своїх зобов`язань щодо утримання майна, а не про проживання у цій квартирі.

Не може бути визнана належним доказом проживання ОСОБА_3 в спірній квартирі і заява ОСОБА_5 , оскільки показання свідка надаються усно у судовому засіданні та після приведення до присяги і повідомлення про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань. Крім того, у заяві дійсно неправильно зазначено прізвище ОСОБА_12 , хоча правильно вказано ім`я, по батькові та адресу. Така письмова заява може бути оцінена у сукупності з іншими письмовими доказами, проте лише на її підставі неможливо встановити факт проживання померлої ОСОБА_3 разом з ОСОБА_2

За таких умов, виходячи з недоведеності постійного проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на час відкриття спадщини, ОСОБА_2 не може вважатись такою, що прийняла спадщину відповідно до положень частини третьої статті 1268 ЦК України.

Не підлягає задоволенню і вимога щодо визнання за ОСОБА_2 права власності на спадкове майно, виходячи з наступного.

Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК України).

Відповідно до статті 392 ЦК України з вимогами про визнання права власності на спадкове майно спадкоємець може звернутися до особи, яка не визнає або оспорює право власності спадкоємця на спадкове майно.

У разі, коли спір виникає у зв`язку з неможливістю документального оформлення права на спадщину, за відсутності спору про безпосереднє право на неї, спадкоємець може оскаржити відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій у судовому порядку.

Проте, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що позивачу відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину.

У письмових поясненнях до суду першої інстанції представник позивача зазначав, що нотаріус відмовив ОСОБА_2 у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з пропуском нею строку для прийняття спадщини, однак жодних доказів звернення до нотаріуса та отримання відмови у вчиненні нотаріальної дії не надано.

Порядок оформлення права на спадщину встановлений главою 89 ЦК України, Законом України «Про нотаріат», підзаконними нормативними актами, та являє собою визначену законодавством сукупність функцій, притаманну юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику в справах про спадкування» роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Відповідно до частини четвертої статті 49 Закону України «Про нотаріат» про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову.

Цією статтею також передбачено, що на вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, зобов`язані викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження.

Нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти (стаття 50 Закону України «Про нотаріат»).

Таким чином, якщо відсутність умов для одержання у нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, це може бути підставою для відмови у позові.

Зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року (справа № 182/8267/14-ц, провадження № 61-4166св18).

Отже, ОСОБА_2 , у разі відсутності передбачених законодавством умов для оформлення спадщини в нотаріальному порядку має право на отримання від нотаріуса постанови із наведенням у ній причин відмови, яка може бути оскаржена до суду. Проте, у даній справі таку постанову не надано, що також дає підстави для відмови у задоволенні позовних вимог.

Доводи ОСОБА_2 щодо того, що доказами її проживання разом з померлою є: сплата комунальних платежів, її реєстрація у медичному закладі, який територіально обслуговує громадян у районі, в якому розташована спірна квартира, надходження поштової кореспонденції на її ім`я за адресою спірної квартири; щодо безпідставного неприйняття як доказу письмової заяви ОСОБА_5 щодо її місця проживання в цій квартирі не можуть бути прийняті до уваги за умови відсутності належних доказів проживання ОСОБА_3 у спадковій квартирі на час відкриття спадщини.

Крім того, позивачу слід звернути увагу на те, що якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку з чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини.

Твердження ОСОБА_2 щодо того, що посилання суду на Постанову Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року є безпідставними, оскільки вона вже не є обов`язковою для застосування на відміну від постанов Верховного Суду, судова колегія до уваги не приймає.

Згідно частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Зазначену норму права необхідно застосовувати у системному зв`язку з пунктом 7 Перехідних Положень Цивільного Процесуального Кодексу України, згідно якого суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати (об`єднаної палати), передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія або палата (об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду України.

З наведеного вбачається, що висновок щодо застосування норми права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, якщо від нього не було відступлено у відповідній постанові Великої Палати Верховного Суду.

Відсутність обов`язковості у питанні застосування положень постанов Пленуму Верховного Суду України не виключає можливість для судів посилатись на відповідні роз`яснення та тлумачення норм права з метою забезпечення єдності правозастосовної практики.

Крім того, висновки, наведені у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року, на які посилався суд першої інстанції, підтримані у практиці Верховного Суду, зокрема, в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2019 року (справа № 127/1149/17-ц, провадження № 61-21375св18), Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 березня 2018 року (справа № 2-844/2008, провадження № 61-1424св18).

Підстав для відступлення від таких висновків Великою Палатою Верховного Суду не встановлено, що свідчить про можливість та доцільність їх застосування при розгляді справ.

Не можуть бути прийняті до уваги нові докази, які надані ОСОБА_2 до апеляційної скарги, а саме: копія медичної карти амбулаторного хворого, копія відповіді Адміністрації Шевченківського району Харківської міської ради від 26 квітня 2018 року на її ім`я та адресу; копії квитанцій про сплату комунальних послуг, виходячи з наступного.

Згідно частин 2, 3 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Матеріали справи свідчать про те, що позивачем до суду першої інстанції ці докази не надавались, а також не наведено підстав неможливості подання їх до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від неї, що унеможливлює прийняття таких доказів на стадії апеляційного розгляду справи.

Крім того, зазначені документи не спростовують висновку суду першої інстанції по суті спору та не дають підстав для задоволення позову ОСОБА_2

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, питання щодо перерозподілу судових витрат на підставі статті 141 ЦПК України не вирішувалося.

Керуючись ст. ст.367, 368, п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст.ст.381 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді І.О. Бровченко

А.І. Колтунова

Повний текст постанови складено 16 травня 2019 року.