Ухвала

13 травня 2019 року

м. Київ

справа № 522/19610/15-ц

провадження № 61-35779св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

треті особи: ОСОБА_4 , П`ята одеська державна нотаріальна контора,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 листопада 2017 року у складі судді Шенцевої О. П. та постанову Апеляційного суду Одеської області від 04 квітня 2018 року у складі колегії суддів: Кравця Ю. І., Журавльова О. Г., Комлевої О. С.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У вересні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , П`ята одеська державна нотаріальна контора, про поновлення пропущеного строку звернення до суду, визнання майна спільним майном подружжя та визнання права власності.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 02 червня 1990 року між ним та ОСОБА_5 зареєстрований шлюб, під час перебування у якому народились ОСОБА_6 та ОСОБА_3 Під час шлюбу подружжям ОСОБА_3 придбано нерухоме майно: за договором купівлі-продажу від 03 липня 2006 року - земельна ділянка, площею 0,0321 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; за договором купівлі-продажу від 25 грудня 2006 року - земельна ділянка, площею 0,0047 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; за договором купівлі-продажу від 25 грудня 2006 року - гараж, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 36,4 кв. м; за договором купівлі-продажу від 2006 року придбано 7/200 частини майна у ДБК «Літній відпочинок», які складались із житлових та господарських споруд за адресою: АДРЕСА_2 , за договором купівлі-продажу від 13 серпня 1998 року за яким ОСОБА_5 придбала 1/1500 частини ДБК «Літній відпочинок». В подальшому ветхі будівлі та споруди протягом 2000-2010 року знищені, та подружжям побудоване майно: домоволодіння з надвірними будівлями та спорудами під АДРЕСА_3 , що розташоване АДРЕСА_3 , яке належало ОСОБА_5 на праві приватної власності, яке складається з двох житлових будинків; житловий будинок із вбудованим об`єктом торгівлі.

Незважаючи на те, що ОСОБА_5 отримала свідоцтво про право власності на житловий будинок із вбудованим об`єктом торгівлі 01 лютого 2010 року за вказаною адресою, фактично будівництво на той час не закінчено, будівельні та внутрішні роботи в об`єкті нерухомості продовжились також і після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 не залишивши заповіту, та остаточно будівництво будинку завершено вже за його особисті кошти у 2012 році, та для завершення та оснащення будівництва він витратив із 2010 року по 2012 рік близько 200 000,00 дол. США. Все вказане майно придбане за спільні кошти подружжя ОСОБА_3 , що підтверджується розписками про передачу коштів колишнім власникам об`єктів нерухомості, копією договору купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного на Одеській товарній біржі 13 лютого 1998 року, за яким ОСОБА_5 придбала 1/1500 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , оригіналом договору купівлі-продажу від 25 грудня 2006 року, в якому зазначено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки на ім`я ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 вчинений за його згодою, також оригіналом договору купівлі-продажу від 03 липня 2006 року на ім`я ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 , який також вчинений за його згодою, тобто, ще у 1998 році у подружжя ОСОБА_3 виникло право спільної сумісної власності на спірні об`єкти нерухомого майна, і він не зобов`язаний доводить наявність права спільної сумісного власності на майно, набуте у шлюбі.

Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_5 є: він, ОСОБА_5 ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , які у встановлений законом строк звернулись до П`ятої державної нотаріальної контори із відповідними заявами про прийняття та відмови від спадщини на користь інших спадкоємців.

Після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина у вигляді: домоволодіння з надвірними будівлями та спорудами, що розташоване за адресою: АДРЕСА_3 , яке належало ОСОБА_5 на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на домоволодіння, виданого УЖКГ ВК ОМР 24 лютого 2000 року; земельної ділянки, площею 0,0278 га, що розташована за тією ж адресою, кадастровий номер НОМЕР_1 , яка належала ОСОБА_5 на праві приватної власності на підставі державного акта на право приватної власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 , виданого Управлінням земельних ресурсів ВК ОМР 25 жовтня 2000 року, цільове призначення - для обслуговування житлового будинку та господарських споруд.

21 грудня 2010 року в приміщенні П`ятої одеської державної нотаріальної контори державним нотаріусом Сусловою О. М. від його імені та імені неповнолітньої ОСОБА_3 складено заяву про прийняття ними спадщини за законом після смерті ОСОБА_5 , у якій зазначено, що зміст статей 225, 229, 231, 233, 1258, 1268, 1283, 1274, 1275, 1280, 1281, 1282, ЦК України, та статей 13,18,20 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» йому державним нотаріусом роз`яснено.

ОСОБА_4 , батько померлої ОСОБА_5 , надав заяву, в якій відмовився від належної йому частки у спадковому майні на користь своїх онуків. Мати ОСОБА_5 із заявою про прийняття спадщини за законом до нотаріальної контори не зверталась.

Він сплатив всі необхідні податки за всіх спадкоємців та 18 листопада 2011 року, державним нотаріусом Сусловою О. М. від його імені та від імені неповнолітньої доньки ОСОБА_3 складено заяву про видачу йому та неповнолітній доньці ОСОБА_3 свідоцтв про право на спадщину за законом, в якій вже було зазначено, що йому роз`яснені права щодо прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_5 та роз`яснені положення статті 60 СК України. Також нотаріус зазначила, що зазначене майно набуте померлою за час шлюбу, але за кошти, які належали їй особисто, згідно зі статтею 57 СК України, та є особистою приватною власністю померлої. На одержання свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя позивач не претендує, саме цього не було йому роз`яснено нотаріусом при подачі заяви 21 грудня 2010 року про прийняття спадщини за законом.

Вважає, що нотаріус, зазначаючи у заяві від 18 листопада 2011 року, яку він підписав на вимогу нотаріуса, так як вона повідомила, що без цієї заяви вона не може видати свідоцтва про право власності за законом, що вказане майно є особистою приватною власністю померлої та придбане за її особисті кошти, не з`ясувала та не встановила жодної обставини і не перевірила, що вказане майно не належало померлій на підставі статті 57 СК України, вказане нерухоме майно, є спільним сумісним майном подружжя, придбаним та новозбудованим подружжям ОСОБА_3 за період зареєстрованого шлюбу з 1990 року по 2010 рік. 18 листопада 2011 року йому та відповідачам у справі видані свідоцтва про право власності на спадщину за законом без врахування належної йому 1/2 частини в спільному сумісному майні подружжя. На час отримання свідоцтв про право на спадщину за законом він не звернув уваги щодо розміру належної йому частки в успадкованому майні.

На початку 2015 року ОСОБА_3 звернулась до нього з вимогою про отримання частини прибутку від здачі в оренду приміщень об`єктів нерухомого майна, яке успадковане після смерті ОСОБА_5 та які знаходяться за адресою: АДРЕСА_3 , пропорційно від належної їй частки у спадковому майні.

Вважаючи, що при видачі свідоцтв про право на спадщину за законом після смерті дружини нотаріусом допущена недбалість при визначенні розміру частки спадкоємців у спадщині, так як усе спадкове майно нажите подружжям ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі, тому він мав право на отримання свідоцтва на право власності на 1/2 частини у спільному сумісному майні подружжя та 1/4 частини в спадковому майні та, не досягнувши з доньками згоди про мирове вирішення питання, він звернувся до суду за захистом свої порушених прав та інтересів.

Посилаючись на викладене, позивач, з урахуванням уточнених вимог, просив поновити йому пропущений строк звернення до суду, визнати об`єкти нерухомого майна спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_5 ; визнати за ним право власності на 5/8 частин об`єктів нерухомого майна (1/2 частини - спільна сумісна власність та 1/4 частини - спадкове майно).

У жовтні 2016 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності.

Свої вимоги обґрунтовували тим, що ОСОБА_3 при отриманні свідоцтва на право власності в порядку спадкування за законом визнав, що спадкове майно набуте померлою ОСОБА_5 за час шлюбу, але за кошти, які належали ОСОБА_5 особисто.

Посилаючись на викладене, позивачі просили визнати за ними право власності по 3/8 частини на домоволодіння, з надвірними будівлями га спорудами, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_3 ; житлового будинку з вбудованим об`єктом торгівлі та земельної ділянки площею 0,0278 га, які розташовані за цією ж адресою.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 06 листопада 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено. Поновлено ОСОБА_3 пропущений строк звернення до суду за захистом своїх порушених прав та інтересів. Визнано об`єктами спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_5 майно, яке належало ОСОБА_5 : житловий будинок із вбудованим об`єктом торгівлі, який у цілому складається з одного житлового будинку літ. «А», загальною площею 1 115,9 кв. м, житловою - 386,5 кв. м, основною - 144,5 кв. м, розташованого на земельній ділянці, площею 368 кв. м; домоволодіння з надвірними будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , яке в цілому складається з двох житлових будинків під літ. «А» та «А2», житловою площею 65,3 кв. м та надвірних споруд під літ. № 1-2 огорожа, І-мостіння, розташованих на земельній ділянці площею 277 кв. м; земельну ділянку площею 0,0278 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 . Визнано за ОСОБА_3 право власності на 5/8 частини (1/2 частини спільне сумісне майно та 1/8 частини у порядку спадкування за законом) житлового будинку з вбудованим об`єктом торгівлі, розташованому за адресою: АДРЕСА_3 , та на земельні ділянки площею 0,0321 га та 0,0047 га за адресою: АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_3 право власності на 5/8 частки (1/2 частка спільне сумісне майно, 1/8 частка в порядку спадкування за законом) на вказане майно.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відмовлено.

Вирішуючи спір між сторонами, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 довів, що вказані об`єкти нерухомості, на які видані свідоцтва про право власності на спадщину за законом є об`єктами спільної сумісної власності подружжя, при цьому відповідачі не надали суду жодних належних та допустимих доказів, що спадкове майно, яке залишилось після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , придбано нею за особисті кошти. Державний нотаріус Суслова О. М., проявила професійну недбалість при подачі ОСОБА_3 заяви від 21 грудня 2010 року та не роз`яснила ОСОБА_3 його права на отримання свідоцтва про право власності на частку майна, набутого подружжям під час шлюбу, в шаблоні заяви, яку підписав ОСОБА_3 лише зазначено, що «зміст ст.225, 229, 231, 233, 1258, 1268, 1283, 1274, 1275, 1280, 1281, 1282, ЦК України, та ст.ст. 13, 18, 20 ЗУ «Про податок з доходів фізичних осіб» ОСОБА_3 . державним нотаріусом роз`яснено». При цьому ОСОБА_3 довів суду той факт, що він дізнався про порушення своїх майнових прав та інтересів лише на початку 2015 року.

Постановою Апеляційного суду Одеської області від 04 квітня 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив із того, що докази, які надані ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та їх представниками, суперечать фактичним даним, належним та допустимим доказам, а також звичайним логічним висновкам, до яких приходить суд, проаналізувавши наведені вище обставини, які були зазначені позивачем під час розгляду справи.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги та позиції інших учасників

У червні 2018 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 подали до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 04 квітня 2018 року, в якій просять скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні первісного позову ОСОБА_3 , а зустрічний позов направити до суду першої інстанції на новий розгляд, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Вказують на те, що суд не взяв до уваги та не надав належної оцінки правочину вчиненого 18 листопада 2011 року ОСОБА_3 , а саме заяви останнього, яка посвідчена нотаріально, який діяв, зокрема, в своїх інтересах та який є дійсним. Судами попередніх інстанцій при ухваленні рішень, порушене їхнє право власності, яке набуте ними на законних підставах, а саме на підставі відповідних свідоцтв про право на спадщину за законом та які є дійсними, ніким не оспорені та не скасовані. Перебіг трирічного строку позовної давності за оформленими та виданими свідоцтвами пpo право на спадщину почався 19 листопада 2011 року та закінчився відповідно 19 листопада 2014 року. До суду з відповідним позовом ОСОБА_3 звернувся лише у вересні 2015 року.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 02 липня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі, та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини п`ятої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції призначає справу до судового розгляду за відсутності підстав, встановлених частинами третьою, четвертою цієї статті. Справа призначається до судового розгляду, якщо хоча б один суддя із складу суду дійшов такого висновку. Про призначення справи до судового розгляду постановляється ухвала, яка підписується всім складом суду.

Виходячи з викладеного, зважаючи на те, що під час проведення попереднього розгляду справи не встановлено обставин, передбачених частинами третьою, четвертою статті 401 ЦПК України, суд вважає за необхідне призначити справу до судового розгляду.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Керуючись статтею 401 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , П`ята одеська державна нотаріальна контора про поновлення пропущеного строку звернення до суду, визнання майна спільним майном подружжя та визнання права власності, за зустрічним позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_3 про визнання права власності, за касаційною скаргою ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 04 квітня 2018 року призначити до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак
С. О. Погрібний Г. І. Усик