ВАСИЛЬКІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 362/1072/19
Провадження № 2/362/1506/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

05 березня 2019 року Васильківський міськрайонний суд Київської області в складі: головуючого - судді Корнієнка С.В., при секретарі - Хоменко О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Василькові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа- Служба у справах дітей та сім»ї Васильківської районної державної адміністрації Київської області про надання дозволу на виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди та супроводу батька, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася до суду з заявою, я якій зазначає, що відповідач є батьком їх спільного сина - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Позивач в судове засідання не з'явилася, подавши до суду письмову заяву про слухання справи у її відсутності, вимоги позову підтримала в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Від представника Служби надійшла письмова заява про розгляд справи у їх відсутності, проти задоволення позову вони не заперечують, оскільки його задоволення буде відповідати інтересам дитини.

У зв'язку з зазначеним, зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.281 ЦПК України.

Суд, дослідивши письмові матеріали справи приходить до висновку про необхідність задоволення вимог позову виходячи з наступних підстав.

У відповідності до положень ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.313 ЦК України, фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла 16 років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України, а фізична особа, яка не досягла 16 років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків, піклувальників та в їхньому супроводі або у супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно до „Правил перетинання державного кордону громадянами України", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27.01.1995 року № 57, перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів), піклувальників (далі-батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними.

Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон.»

Як вбачається з положень ст.33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір міст проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до положень ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадянами України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ (на далі „Закон"), за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Документами, що надають право на виїзд з України і виїзду в Україну та посвідчують особу громадянина під час перебування за її межами, зокрема є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини.

Положення ст. 4 Закону передбачають, що оформлення проїзного документу дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Відповідно до ст.12 Закону України "Про охорону дитинства", на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до „Конвенції про права дитини", прийнятої ООН 20.11.1989 року та ратифікованою Постановою Верховної Ради № 789 від 27.02.1991 рок, у в усіх діях щодо дітей незалежно від того здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини.

Положення ч.7 ст.7, ч.2 ст.155 СК України зазначають, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Як встановлено в судовому засіданні, 28.09.1991 року між позивачем та відповідачем було зареєстровано у Глевахівській селищній раді шлюб, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу 28 вересня 1991 року зроблено запис за №30.

У відповідності до Свідоцтва про народження від 14.11.2007 року Серії НОМЕР_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 року, від шлюбу сторін у справі, народився син - ОСОБА_3.

Неповнолітній ОСОБА_3, навчається у приватній школі м. Києва, та має можливість під час літніх канікул з метою оздоровлення відвідувати літні табори за кордоном, зокрема Болгарії, проте через неможливість встановлення місця перебування відповідача, оскільки будь-яких стосунків вони не підтримують, відповідач будь-якої участі у вихованні дитини не приймає, позивач позбавлена можливості на отримання дозволу від батька дитини на виїзд за кордон, у зв'язку з чим змушена звернутися до суду.

Таким чином в судовому засіданні не встановлено будь-яких перешкод для відвідування та оздоровлення дитини позивача за межами України, при цьому суд враховує що це буде відповідати її інтересам, а тому необґрунтовані перешкоджання в цьому батька дитини позбавляють його такої можливості.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 12, 76, 141, 263, 264, 265, 273 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Надати дозвіл неповнолітньому ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, на багаторазові тимчасові виїзди за межі України, зокрема до країни Німеччини та інших країн, у супроводі матері ОСОБА_1 без згоди та супроводу батька - ОСОБА_2, а також у супроводі інших осіб, уповноважених матір'ю дитини ОСОБА_1 без згоди та супроводу батька - ОСОБА_2, протягом трьох місяців з часу винесення рішення.

Допустити негайне виконання рішення суду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги або по закінченню апеляційного провадження.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Корнієнко С.В.