Постанова

Іменем України

11 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 607/14527/15-ц

провадження № 61-13955св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О.,

суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (позивач за зустрічним позовом),

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» Стрюкової Ірини Олександрівни на ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 09 червня 2016 року у складі колегії суддів: Ходоровського М. В., Фащевської Н. Є., Щавурської Н. Б.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ «КБ «Надра») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 18 червня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» (далі - ВАТ «КБ «Надра»), яке змінило назву на ПАТ «КБ «Надра», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 1616/2008-Ф, за умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 154 144,58 доларів США під 14,49 % річних з кінцевим терміном повернення до 12 червня 2028 року. У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 своїх зобов`язань за вказаним договором станом на 22 липня 2015 року в неї утворилася заборгованість перед банком у розмірі 366 040 доларів США, що еквівалентно 8 060 735,59 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 152 600,65 доларів США, за процентами - 139 962,57 доларів США, пеня за несвоєчасне повернення кредиту - 58 062,32 доларів США, штраф - 15 414,46 доларів США. З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором 18 червня 2008 року між ВАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки, за яким поручитель зобов`язався перед банком нести солідарну відповідальність за виконання позичальником у повному обсязі зобов`язань за кредитним договором щодо сплати кредиту, процентів і неустойки. Враховуючи викладене, ПАТ «КБ «Надра» просило стягнути солідарно з відповідачів на свою користь вказану заборгованість та понесені судові витрати.

У січні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ «КБ «Надра» про визнання поруки припиненою, посилаючись на те, що 07 серпня 2009 року Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області видав судовий наказ № 2-н-866/09 про солідарне стягнення з нього та ОСОБА_1 на користь ВАТ «КБ «Надра» заборгованості за кредитним договором № 1616/2008-Ф в розмірі 1 400 488,78 грн. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 вересня 2009 року вказаний наказ було скасовано та заочним рішенням цього суду від 07 вересня 2010 року стягнуто солідарно з нього та ОСОБА_1 на користь ВАТ «КБ «Надра» 1 427 771,17 грн кредитної заборгованості. 27 червня 2012 року Тернопільський міськрайонний суд скасував указане заочне рішення та постановив ухвалу від 30 жовтня 2012 року, якою позовну заяву ПАТ «КБ «Надра» залишив без розгляду. Оскільки банк не пред`явив до нього вимоги протягом шести місяців від дня звернення до суду із заявою про видачу судового наказу (05 серпня 2009 року), то зобов`язання за договором поруки припинилося з 05 січня 2010 року.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 31 березня 2016 року у складі судді Братасюка В. М. первісний позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором від 18 червня 2008 року № 1616/2008-Ф, яка складається із: заборгованості за тілом кредиту в розмірі 152 600,65 доларів США, що еквівалентно 3 360 489, 26 грн, за процентами - 139 962,57 доларів США, що еквівалентно 3 082 180,28 грн, за пенею -110 100 грн, що є гривневим еквівалентом 5 000 доларів США. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Зустрічний позов задоволено частково. Визнано поруку ОСОБА_2 за договором поруки від 18 червня 2008 року припиненою з 22 травня 2013 року. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що позов банку до позичальника доведено й обґрунтовано належним чином, тому наявні правові підстави для стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитом та процентами, яка утворилася внаслідок невиконання нею взятих на себе зобов`язань. У той же час, врахувавши матеріальне становище ОСОБА_1 , суд зменшив розмір пені до 110 100 грн та відмовив у задоволенні вимоги про стягнення штрафу, вказавши, що за несвоєчасне виконання зобов`язання банком вже нарахована неустойка (пеня). Визнаючи поруку ОСОБА_2 за договором поруки від 18 червня 2008 року припиненою з 22 травня 2013 року, суд виходив з того, що пред`явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, банк відповідно до частини другої статті 1050 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) змінив строк виконання основного зобов`язання. Передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячний строк пред`явлення кредитором вимоги до поручителя підлягає обчисленню з 21 листопада 2012 року, тобто з дня, коли ПАТ «КБ «Надра» отримало копію ухвали Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 жовтня 2012 року про залишення його позову до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення кредитної заборгованості без розгляду. Оскільки банк звернувся з цим позовом лише 27 вересня 2015 року, то зобов`язання за договором поруки слід вважати такими, що припинилися.

Ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 09 червня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ «КБ «Надра» відхилено. Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 31 березня 2016 року залишено без змін. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.

У липні 2016 року ПАТ «КБ «Надра» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» Стрюкової І. О. подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просило скасувати ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 09 червня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким первісний позов задовольнити в повному обсязі, а в задоволенні зустрічного позову відмовити.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом неправильно застосовано частину четверту статті 559 ЦК України, оскільки звернувшись у 2009 році із заявою про видачу судового наказу, банк пред`явив вимогу до поручителя до закінчення шестимісячного строку дії поруки, а отже, вимоги ОСОБА_3 є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. Крім того, суди попередніх інстанцій безпідставно зменшили розмір пені та відмовили у стягненні штрафу.

У жовтні 2016 року ОСОБА_3 подав заперечення на касаційну скаргу, в якому просив відмовити в її задоволенні, посилаючись на те, що наведені у скарзі доводи були предметом дослідження й оцінки судами попередніх інстанцій, які перевірили їх та спростували відповідними висновками. Звернувшись у серпні 2009 року до суду із заявою про видачу судового наказу, ПАТ «КБ «Надра» скористалося своїм правом на дострокове стягнення заборгованості за кредитом. Змінивши таким чином строк виконання основного зобов`язання, банк пред`явив цей позов до нього як поручителя лише 27 вересня 2015 року, тобто поза межами шестимісячного строку дії поруки.

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 також подала заперечення на касаційну скаргу, в якому просила відмовити в її задоволенні, посилаючись на те, що банк звернувся до суду з цим позовом поза межами шестимісячного строку дії поруки. Передбачені умовами кредитного договору штраф та пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України, щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності. Врахувавши її майновий стан, суди дійшли правильного висновку про наявність підстав для зменшення розміру пені.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 вересня 2016 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 листопада 2016 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

23 березня 2018 року справу № 607/14527/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

За змістом касаційної скарги судове рішення суду апеляційної інстанції в частині задоволених позовних вимог до позичальника про стягнення заборгованості за тілом кредиту та процентами не оскаржується, а тому Верховним Судом не переглядається.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 213 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 214 ЦПК України 2004 року).

Відповідно до частини першої статті 303, частини першої статті 304 ЦПК України 2004 року під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими главою 1 розділу V ЦПК України 2004 року.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції у повній мірі не відповідає.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Судами встановлено, що 18 червня 2008 року між ВАТ «КБ «Надра», яке змінило назву на ПАТ «КБ «Надра», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 1616/2008-Ф, за умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 154 144,58 доларів США під 14,49 % річних з кінцевим терміном повернення до 12 червня 2028 року.

Згідно з підпунктами 4.3.1 - 4.3.4 пункту 4.3 кредитного договору позичальник зобов`язаний: забезпечити банк всіма необхідними документами для здійснення ним дій, передбачених пунктом 3.1 цього договору (надання кредиту); суворо дотримуватися положень цього договору, а також договору іпотеки, визначеного пунктом 2.1 цього договору; сплачувати мінімально необхідні платежі у розмірі та порядку, визначених у підпунктах 3.3.1 - 3.3.3 цього договору; у випадку порушення виконання зобов`язань, передбачених цим договором, сплатити банку штрафні санкції, визначені у пунктах 5.1 - 5.3 цього договору.

Пунктом 5.2 кредитного договору передбачено, що у випадку прострочення виконання зобов`язань щодо повернення кредиту, сплати всіх нарахованих процентів, комісій та можливих штрафних санкцій у строк, визначений у підпункті 3.3.3 цього договору, позичальник сплачує банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла на час виникнення заборгованості, від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення.

Згідно з пунктом 5.3 кредитного договору у разі порушення позичальником вимог пункту 4.3 (за виключенням підпунктів 4.3.3, 4.3.4 цього договору) позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 10 % від суми кредиту, визначеної у пункту 1.1 цього договору, за кожен випадок.

За наданим банком розрахунком станом на 22 липня 2015 року в ОСОБА_1 утворилася заборгованість в розмірі 366 040 доларів США, що еквівалентно 8 060 735,59 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 152 600,65 доларів США, за процентами - 139 962,57 доларів США, пеня за несвоєчасне повернення кредиту - 58 062,32 доларів США, штраф, передбачений пунктом 5.3 договору - 15 414,46 доларів США.

Відповідно до частини першої статті 553, частин першої та другої статті 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним кредитним договором 18 червня 2008 року між ВАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки, за яким поручитель зобов`язався перед банком нести солідарну відповідальність за виконання позичальником у повному обсязі зобов`язань за кредитним договором щодо сплати кредиту, процентів і неустойки.

Відповідно до статті 449 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами другою, третьою статті 551 ЦК України передбачено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

При зменшенні розміру неустойки суд не обмежений тільки розміром основної заборгованості, оскільки законодавчої заборони такого зменшення не встановлено. Таким чином, за наявності обставин, передбачених частиною третьою статті 551 ЦК України, суд за власним переконанням може зменшити розмір неустойки в розумних межах.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Встановивши, що позичальник не виконувала належним чином своїх зобов`язань за кредитним договором, суд першої інстанції, з рішенням якого в цій частині погодився апеляційний суд, дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за тілом кредиту та процентами.

Взявши до уваги майновий стан позичальника, перебування на її утриманні непрацездатних матері та баби, які потребують постійного стороннього догляду, суди обґрунтовано виходили з наявності підстав для зменшення пені з 58 062,32 до 5 000 доларів США, тобто правильно застосували норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини.

Крім того, встановивши, що за несвоєчасне виконання зобов`язання (порушення строків повернення кредиту та сплати процентів) банком вже нарахована пеня, а позивачем не надано доказів на підтвердження порушення позичальником інших зобов`язань за договором, в тому числі й тих, які передбачають цивільно-правову відповідальність у вигляді штрафу, суди правильно відмовили в задоволенні позову в цій частині (у стягненні штрафу, передбаченого пунктом 5.3 кредитного договору). Одночасне застосування пені та штрафу за одне й те саме порушення свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України, щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме порушення.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За наведених обставин не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги про те, що суди безпідставно зменшили розмір пені та відмовили у стягненні штрафу.

Таким чином, оскаржуване судове рішення у вказаній частині відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію такого виду забезпечення виконання зобов`язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред`явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України логічним є висновок, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Судами встановлено, що 07 серпня 2009 року Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області видав судовий наказ № 2-н-866/09, яким стягнув солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ВАТ «КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором № 1616/2008-Ф в розмірі 1 400 488,78 грн.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 вересня 2009 року вказаний наказ було скасовано.

Заочним рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 вересня 2010 року стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ВАТ «КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором № 1616/2008-Ф в розмірі 1 427 771,17 грн.

Ухвалою від 27 червня 2012 року Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області скасував вказане заочне рішення та призначив справу до розгляду в загальному порядку.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 жовтня 2012 року позовну заяву ВАТ «КБ «Надра» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором залишено без розгляду у зв`язку з повторною неявкою позивача в судове засідання. Копію цієї ухвали банк отримав 21 листопада 2012 року.

Задовольняючи зустрічний позов, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що банк пропустив шестимісячний строк для пред`явлення позову до поручителя, у зв`язку з чим порука припинилася.

Однак, зробивши такий висновок, суди не дали належної оцінки тому, що у 2009 році банк звернувся до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 з вимогою про стягнення кредитної заборгованості в судовому, а не досудовому порядку, тобто кредитор в установленому законом порядку пред`явив вимогу до поручителя протягом строку дії поруки.

Тобто банк реалізував своє право вимоги про погашення заборгованості до поручителя протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання, що у справі, яка переглядається, змінений банком, а отже, пред`явлення у подальшому до поручителя інших позовів з вимогами виконання зобов`язань за кредитним договором, не мають правового значення для вирішення питання про припинення поруки.

Виконання сторонами зобов`язання - це вчинення ними дій з реалізації прав і обов`язків, що випливають із зобов`язання, передбаченого договором. Отже, основне зобов`язання - це не зміст кредитного договору, а реально існуючі правовідносини, зміст яких складають права та обов`язки сторін кредитного договору.

Підпунктами 3.3.1 - 3.3.3 кредитного договору передбачено погашення основної суми кредиту та процентів шляхом сплати щомісячних платежів в обумовлені сторонами строки.

Таким чином, сторони встановили строки виконання позичальником окремих зобов`язань (внесення періодичних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання боржником кожного періодичного зобов`язання згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 цього Кодексу) повинні застосовуватися і до поручителя.

У разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначене періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Тобто банк мав протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання (виникнення простроченої заборгованості за кредитним договором) пред`явити вимоги до поручителя.

Пред`явлення кредитором вимоги до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку виконання частини основного зобов`язання, визначеної періодичним платежем, є підставою для відмови у задоволенні такої вимоги у зв`язку з припиненням поруки за відповідною частиною основного зобов`язання.

Вищевказане узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 29 березня 2017 року у справі № 6-3087цс16, з яким погодилася Велика Палата Верховного Суду, не знайшовши підстав для відступу від нього у постановах від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18) та від 19 червня 2019 року у справі № 523/8249/14-ц (провадження № 14-70цс19).

Оскільки зобов`язання ОСОБА_1 за кредитним договором визначено окремими зобов`язаннями із внесення щомісячних платежів, то строк виконання боржником кожного щомісячного зобов`язання згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Відмовляючи в задоволенні позову до поручителя та задовольняючи зустрічний позов, суд першої інстанції, з рішенням якого в цій частині погодився апеляційний суд, залишив поза увагою те, що порука ОСОБА_2 припинилася в частині щомісячних зобов`язань поза межами шестимісячного строку з моменту виникнення у банку права вимоги про виконання відповідної частини зобов`язань, та діє в іншій частині.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України 2004 року).

Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд в порушення вимог статей 212-215, 303-304 ЦПК України 2004 року не перевірив правильність встановлення місцевим судом обставин справи, що мають значення для вирішення спору, не врахував зазначених вимог матеріального права та правових висновків Верховного Суду України, не дослідив належним чином зібраних доказів, зокрема розрахунку заборгованості за кредитним договором і не звернув уваги на те, що цим договором передбачено виконання грошових зобов`язань шляхом здійснення періодичних платежів на погашення тіла кредиту та процентів. З огляду на це судом не з`ясовано, які з пред`явлених банком вимог знаходяться в межах шести місяців за кожним періодичним платежем та чи припинилася порука за окремими платежами, у зв`язку з чим дійшов передчасного висновку про наявність правових підстав для задоволення зустрічного позову та відмови з задоволенні первісного позову до поручителя в повному обсязі.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні у достатній мірі не виклав мотиви, на яких воно базується, адже право на захист може вважатися ефективним тільки тоді, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином судом вивчені усі їх доводи, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення ЄСПЛ у справах «Мала проти України»; «Суомінен проти Фінляндії»).

Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

В силу положень статті 400 ЦПК України щодо меж розгляду справи касаційним судом установлення фактичних обставин у справі, дослідження доказів і надання їм правової оцінки не належить до компетенції Верховного Суду, тому ухвала суду апеляційної інстанції в частині вирішення позовної вимоги банку про стягнення кредитної заборгованості з поручителя та вирішення зустрічного позову підлягає скасуванню з передачею справи в цій частині на новий апеляційний розгляд.

Верховним Судом взято до уваги тривалий час розгляду судами вказаної справи, однак з метою дотримання принципів справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України), а також основоположних засад (принципів) цивільного судочинства (частина третя статті 2 ЦПК України), суд дійшов висновку про передачу справи на новий розгляд до апеляційного суду для повного, всебічного та об`єктивного дослідження і встановлення фактичних обставин, що мають важливе значення для правильного вирішення справи.

Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального і процесуального права, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін, врахувати висновки Великої Палати Верховного Суду, наведені у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), і ухвалити законне та справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» Стрюкової Ірини Олександрівни задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 09 червня 2016 року в частині вирішення позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про визнання поруки припиненою скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 09 червня 2016 року в частині вирішення позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_1 про стягнення пені та штрафу залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. О. Кузнєцов
Судді:В. С. Жданова
В. М. Ігнатенко
В. А. Стрільчук
М. Ю. Тітов