ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3311/19 Справа № 182/2801/18 Суддя у 1-й інстанції - Багрова А. Г. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.

секретар судового засідання: Євтодій К.С.

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Нікопольська міська рада Дніпропетровської області

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі учасників справи, в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 листопада 2018 року, яке постановлено суддею Багровою А.Г. у місті Нікополі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 23 листопада 2018 року,-

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до Нікопольської міської ради Дніпропетровської області, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сімєю зі спадкодавцем, визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.

В обґрунтування позову зазначила, що з 1986 року проживала однією сімєю зі спадкодавцем ОСОБА_3, яка 28.01.2015 року померла. Після її смерті залишилось спадкове майно, що складається з квартири АДРЕСА_1. Прямих родичів у ОСОБА_3 не було. Оскільки вона була одинока, позивач постійно доглядала за нею, забезпечувала всім необхідним, лікувала, сплачувала комунальні платежі. Вона поховала ОСОБА_3 та здійснила всі витрати на її поховання. Оскільки вони вели спільний побут та проживали однією сімєю, позивач має право на спадщину після смерті ОСОБА_3, як спадкоємець 4-ї черги. Позивач не зверталась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини у шестимісячний строк, оскільки голова ОСББ повідомив, що спадщину будуть приймати родичі померлої і забрав ключі, документи на квартиру та свідоцтво про смерть ОСОБА_3 В лютому 2018 року вона дізналась, що спадщину після ОСОБА_3 ніхто не прийняв, а Нікопольська міська рада стала збирати документи на визнання спадщини відумерлою. Вважає, що зазначені обставини є поважною причиною пропуску нею строку для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 листопада 2018 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення її позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що інших родичів спадкодавець ОСОБА_3 не мала, позивач постійно проживала разом з нею з 1986 року однією сім`єю, а тому має право на спадкування у четверту чергу.

Вважає, що суд першої інстанції не повно і не всебічно зясував обставини, неправильно оцінив докази, що призвело до неправильного вирішення спору.

У відзиві на апеляційну скаргу Нікопольська міська рада Дніпропетровської області зазначає, що рішення суду першої інстанції прийняте у відповідності до діючого законодавства, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Учасники справи, належним чином, завчасно, повідомлені про розгляд справи, в судове засідання не з'явились, що у відповідності до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розглядові справи. Нікопольська міська рада подали заяву про розгляду даної цивільної справи без їхньої участі.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, відзиву Нікопольської міської ради Дніпропетровської області на апеляційну скаргу позивача, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 померла 28.01.2015 року (а.с. 65).

Згідно актового запису про смерть №166 від 29.01.2015 року, смерть ОСОБА_3 зареєстрована за заявою ОСОБА_4, що проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, якому було видано свідоцтво та витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть для отримання допомоги на поховання АКМ №878584 (а.с. 65).

ОСОБА_3 на час смерті на праві власності належала квартира АДРЕСА_1.

За свого життя 01.04.1993 року ОСОБА_3 склала заповіт, посвідчений ОСОБА_5, старшим державним нотаріусом Другої Нікопольської державної нотаріальної контори, зареєстрованим в реєстрі за № 1-533, та зробила розпорядження про те, що належну їй на праві власності квартиру, що знаходиться в АДРЕСА_2, заповідає гр. ОСОБА_2 (а.с.93).

Згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру Другої Нікопольської державної нотаріальної контори, відсутня інформація щодо відкриття спадкової справи після смерті ОСОБА_3 (а.с.71-73).

Відповідно до листа нотаріуса від 23.02.2018 року №30/02-17, ОСОБА_1 відмовлено у заведенні спадкової справи та видачі на її імя свідоцтва про право на спадщину, оскільки ОСОБА_1 у встановлений законом строк не звернулася з заявою про прийняття спадщини та не довела родинний зв'язок із спадкодавцем (а.с. 7).

Позивач ОСОБА_1 зареєстрована та проживає за адресою ІНФОРМАЦІЯ_2 з 03.07.1986 року в одному будинку з померлою ОСОБА_3, яка до дня смерті проживала в ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.6).

Згідно чеків, організацією та похованням ОСОБА_3 займалась позивач ОСОБА_1 (а.с. 9-15.

Згідно копії розписки від 23.09.2015 року, ОСОБА_1 передала голові ОСББ „Перемога правовстановлюючі документи на квартиру ОСОБА_3 та свідоцтво про смерть (а.с.8)

Згідно довідки ОСББ „Перемога від 06.06.2018 року, ОСОБА_3 до дня смерті здійснювала оплату комунальних за квартиру АДРЕСА_3 (а.с. 53).

Суд, відмовляючи у встановленні юридичного факту проживання заявника зі спадкодавцем однією сім'єю, обґрунтовано виходив у відсутності підтвердження постійного проживання зі спадкодавцем протягом пяти років до дня відкриття спадщини, відсутності підтвердження взаємних прав та обовязків позивача та спадкодавця ОСОБА_3, відсутності доказів їх повязаності спільним побутом.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Згідно з п.1 ч.1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами.

Статтею 1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до ст.1216 ЦК України, спадкування є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Частиною 3 ст. 1264 ЦК України передбачено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини.

Відповідно до п. 21 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року, при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності цим Кодексом.

З п. 23 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року вбачається, що якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв'язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини.

Оскільки до спадкоємців четвертої черги за законом можуть бути віднесені особи, які проживали із спадкодавцем однією сім'єю не менше п'яти років до часу відкриття спадщини, вели спільне господарство та спільний бюджет із спадкодавцем, то обов'язок доведення даних обставин належними та допустимими доказами покладається на позивача.

До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім'єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки.

Для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів:

а) проживання однією сім'єю із спадкодавцем;

б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п'ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім'єю.

Обов'язковою умовою для визнання їх членами сім'ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення з спадкодавцем спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ст. 77, 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Стаття 82 ЦПК України передбачає, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обгрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачем по справі, відповідно до вимог ст.ст.12,81 ЦПК України, не доведено належними та допустимими доказами здійснення позивачем ОСОБА_1 разом із спадкодавцем ОСОБА_3 спільних витрат, наявності спільного бюджету, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання спільного майна, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини.

Отже, на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, оскільки позивачем не доведено факту проживання однією сімєю позивачем ОСОБА_1 разом із спадкодавцем ОСОБА_3 більше ніж пять років до часу відкриття спадщини.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтованого не взяв до уваги пояснення свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, про те, що позивач весь час до смерті ОСОБА_3 перебувала з нею у дружніх та дуже близьких відносинах, вони постійно одна одній допомагали, мали спільний город, який разом обробляли, а коли ОСОБА_3 захворіла, то всі клопоти по побуту, її лікуванню та догляду взяла на себе ОСОБА_1,оскільки не є підтвердження факту спільного проживання позивача зі спадкодавцем та наявності спільного побуту.

Інших доказів, які мали підтвердити той факт, що позивач з померлою проживали однією сімєю, мали спільний побут, взаємні права та обовязки, як суду першої, так і апеляційної інстанції позивачем надано не було.

Доводи апеляційної скарги про те, що інших родичів спадкодавець ОСОБА_3 не мала та позивач постійно проживала разом з нею з 1986 року однією сім`єю, а тому має право на спадкування у четверту чергу колегія суддів не бере до уваги, з вищенаведених підстав.

Як вбачається з матеріалів справи позивач і покійна ОСОБА_3 перебували між собою у сусідських відносинах і позивач постійно проживаючи по сусідству, надавала їй допомогу в догляді та по господарству, що не є тотожним із фактом проживання однією сімєю, оскільки доказів проживання однією сімєю, ведення спільного побуту, сплати побутових послуг, взаємні права та обовязки, позивачем як суду першої, так і апеляційній інстанції не надано, не надано і доказів хвороби спадкодавця ОСОБА_3 та відомостей про необхідність стороннього догляду ОСОБА_3 у звязку зі станом її здоровя.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що саме по собі спілкування, оброблення разом городу, купівля позивачем продуктів харчування для померлої та ліків під час хвороби померлої ОСОБА_3, а згодом і поховання не є підтвердження факту спільного проживання та наявності спільного побуту, взаємних прав і обов'язків, які передбачено статтею 1264 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач постійно проживала разом зі спадкодавцем з 1986 року однією сім`єю, а тому має право на спадкування у четверту чергу, колегія не бере до уваги, оскільки вони не доведені належними та допустимим доказами відповідно до засад змагальності цивільного судочинства за ст. 12 ЦПК України.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, рішення суду ухвалено із дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 367, ст. 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 листопада 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 10 квітня 2019 року.

Головуючий:

Судді: