ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/6231/17 Номер провадження 22-ц/814/855/19Головуючий у 1-й інстанції Материнко М.О. Доповідач ап. інст. Триголов В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2019 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді: Триголова В.М.,

суддів: Дорош А.І., Лобова О.А.,

секретар: Ряднина І.В.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м.Полтава цивільну справу за апеляційною скаргою Полтавської обласної ради

на ухвалу Октябрського районного суду м.Полтави від 28 грудня 2018 року

у справі за скаргою Полтавської обласної ради на постанову державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Савки Ліани Олегівни від 11 липня 2018 року про накладення штрафу,-

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2017 року Полтавська обласна рада звернулася в суд із позовною заявою до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про скасування постанови державного виконавця, вобгрунтування якої зазначено, що на виконанні у державного виконавця ВПВР Департаменту ДВС МУЮ України Савко Л.О. перебуває виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа, виданого Октябрським районним судом м.Полтави 23.03.2018 року, яким Полтавську обласну раду зобов'язано поновити на посаді директора КП «Полтавський обласний центр медико-соціальної експертизи» Полтавської обласної ради з 14.07.2017 року.

У зв'язку із зверненням Полтавської обласної ради в місцевий суд із заявою про роз'яснення судового рішення, проведення виконавчих дій відкладалось постановами державного виконавця від 22.05.2018 року, 18.06.2018 року, винесеними на підставі відповідного звернення боржника. Проте, постановою державного виконавця від 11.07.2018 року на боржника було накладено стягнення у розмірі 5100 грн. за невиконання рішення суду, хоча Полтавська обласна рада 26.06.2018 року зверталася до виконавчої служби із заявою про відкладення виконавчих дій з аналогічних причин, але її не було повідомлено про продовження строків виконавчих дій.

Полтавська обласна рада вважає зазначену постанову державного виконавця Савко Л.О. такою, що підлягає скасуванню.

Окрім того, Полтавська обласна рада зазначила, що постановою Апеляційного суду Полтавської області від 12.07.2017 року скасовано рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 23.03.2018 року в частині зобов'язання Полтавську обласну раду видати розпорядження про поновлення ОСОБА_3 на посаді та відмовлено у задоволенні цих вимог.

У позові Полтавська обласна рада просила скасувати постанову державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Савко Л.О. від 11.07.2018 ВП №56260571 про накладення штрафу в розмірі 5100 грн.

Ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 28 грудня 2018 року у задоволенні вимог Полтавської обласної ради - відмовлено.

Полтавська обласна рада подала на ухвалу апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та винести рішення, яким скасувати постанову державного виконавця. У скарзі рада посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Доводи апеляційної скарги аналогічні обгрунтуванням поданої позовної заяви в суді першої інтсанції. Також у апеляційній скарзі звернуто увагу, що наявність обставин, що перешкоджають проведенню виконавчих дій були попередньо визнані виконавцем і ним двічі виносились постанови з тих самих підстав про відкладення виконавчих дій, проте, 11.07.2018 року державний виконавець, не з'ясувавши наявність поважених причин невиконання рішення суду своєю постановою наклав на боржника стягнення.

Також зазначено, що 23.01.2019 року постановою Верховного Суду скасовано рішення Октябрського районного суду м.Полтави та постанову Апеляційого суду Полтавської області, а у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч.4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов'язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Згідно п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Задовольняючи позов, місцевий суд виходив з того, що державний виконавець, накладаючи на боржника штраф за невиконання рішення суду без поважних причин, діяв в межах, передбачених законом повноважень, у спосіб, що визначений Законом України «Про виконавче провадження».

При розгляді апеляційної скарги колегія суддів зауважує наступне.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 2 червня 2016 року «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб'єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Згідно із частиною першою статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За змістом пункту 5 частини першої статті 3 Закону постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій та накладення штрафу є окремими виконавчими документами.

Тобто примусовому виконанню підлягають не лише виконавчі документи, видані судами в передбачених законом випадках на виконання судових рішень, але й постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу.

Гарантією прав фізичних і юридичних осіб у виконавчому провадженні є можливість оскарження дій або бездіяльності державних виконавців.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Згідно із частиною першою статті 448 ЦПК України скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Справи за скаргами на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи посадової особи державної виконавчої служби розглядаються судом за загальними правилами ЦПК України з особливостями, встановленими статтею 450 цього Кодексу, за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність якої оскаржуються.

За результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу (частина перша статті 451 ЦПК України).

Отже, як право на звернення зі скаргою, так і порядок її розгляду та постановлення ухвали пов'язані з наявністю судового рішення, ухваленого за правилами ЦПК України, та його примусовим виконанням.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

Частиною першою статті 287 КАС України передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду з позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Крім загального порядку оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби, визначеного наведеними нормами процесуального законодавства, відповідні спеціальні норми встановлені й Законом України «Про виконавче провадження» згідно із частиною першою статті 74 якого рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Водночас частиною другою статті 74 зазначеного Закону передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

З урахуванням вищенаведеного можна зробити висновок, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані.

Аналогічний висновок вже висловлювався Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 6 червня 2018 року (справа № 127/9870/16-ц), від 30 січня 2019 року (справа № 161/8267/17), від 27.03.2019 року (справа № 639/6868/17) та інших.

Таким чином, помилковими є висновки суду першої інстанції про можливість розгляду вимог у частині оскарження постанов державного виконавця про накладення штрафів у порядку цивільного судочинства, оскільки їх розгляд віднесено до юрисдикції адміністративних судів.

Беручи до уваги викладене, а також вищевказані роз'яснення Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів приходить до висновку про закриття провадження по справі з огляду на те, що вирішення даного питання не належить до цивільної юрисдикції.

За таких обставин, апеляційна скарга Полтавської обласної радипідлягає частковому задоволенню, а ухвала Октябрського районного суду м.Полтави від 28 грудня 2018 року скасуванню із закриттям провадження у справі.

Керуючись ст.ст. ст. 367, п.2 ч.1 ст. 377, ст. 375, 382 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Полтавської обласної ради- задовольнити частково.

Ухвалу Октябрського районного суду м.Полтави від 28 грудня 2018 року

- скасувати.

Провадження у справі за скаргою Полтавської обласної ради на постанову державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Савки Ліани Олегівни від 11 липня 2018 року про накладення штрафу - закрити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: В.М. Триголов

Судді: А.І. Дорош

О.А. Лобов