Постанова

Іменем України

08 травня 2019 року

м. Київ

справа № 175/3659/14-ц

провадження № 61-45011св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

учасники справи:

заявник - державний виконавець Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області,

заінтересовані особи: ОСОБА_1 (стягувач), ОСОБА_2 (боржник), ОСОБА_3 ,

представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 , подану представником - ОСОБА_4 , на ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 20 квітня 2018 року у складі судді Озерянської Ж. М. та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 вересня 2018 року у складі колегії суддів: Демченко Е. Л., Куценко Т. Р., Максюти Ж. І.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2014 року державний виконавець Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області (далі - Дніпровський РВ ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області) звернувся до суду з поданням про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами.

Подання мотивовано тим, що рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 травня 2012 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг у розмірі 2 145 099 грн. На виконання указаного рішення суду 11 червня 2012 року Апеляційним судом Дніпропетровської області було видано виконавчий лист № 2-2268/11.

Указане рішення апеляційного суду не виконано, оскільки у боржника недостатньо майна для його виконання.

Ураховуючи викладене, державний виконавець Дніпровського РВ ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області просив суд визначити, що частка ОСОБА_2 у спільній сумісній власності з ОСОБА_3 , на яку може бути звернуто стягнення, становить 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 .

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 20 квітня 2018 року подання державного виконавця Дніпровського районного відділу ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області задоволено. Визначено, що частка ОСОБА_2 у спільній сумісні власності із ОСОБА_3 , на яку може бути звернуто стягнення, становить 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 .

Судове рішення районного суду мотивовано тим, що спірне майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , оскільки ОСОБА_3 придбав вказаний житловий будинок у 2008 році, тобто у період зареєстрованого з ОСОБА_2 шлюбу, фактично відбулося відчуження спірного майна з метою унеможливити звернення стягнення на нього у порядку виконання судового рішення, а правочин (договір поділу майна) укладено неправомірно, оскільки боржнику було відомо про накладений у порядку виконання рішення суду арешт. Таким чином, враховуючи відсутність іншого майна, зареєстрованого за боржником ОСОБА_2 , тому дійшов висновку про задоволення подання державного виконавця.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 вересня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення. Ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 20 квітня 2018 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що висновки суду першої інстанцій відносно того, що фактично відчуження спірного майна шляхом укладання договору про поділ майна, придбаного як спільна сумісна власність подружжя, вчинено з метою унеможливити звернення стягнення на нього у порядку виконання судового рішення є законними та обґрунтованими. Відповідно до витягу з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна про арешти з 02 серпня 2010 року на спірний житловий будинок було накладено арешт як забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу. Договір поділу майна від 16 вересня 2010 року було укладено неправомірно, оскільки боржнику було відомо про накладений арешт.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_3 в особі представника - ОСОБА_4 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просив скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні подання державного виконавця Дніпровського РВ ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій є незаконними, необґрунтованими й такими, що ухвалені з неправильним застосуванням норм чинного законодавства. Посилався на те, що судами попередніх інстанцій порушено частину четверту статті 82 ЦПК України та статтю 204 ЦК України в частині висновків судів про незаконність договору про поділ спільного сумісного майна подружжя від 16 вересня 2010 року, який укладено між ним та ОСОБА_2 , оскільки його укладено у період дії арешту на майно та метою його укладення було ухилення від виконання зобов`язань ОСОБА_2 Крім того, судами першої та апеляційної інстанцій порушено статтю 69 СК України в частині висновків про належність житлового будинку АДРЕСА_1 на праві спільної сумісної власності йому та ОСОБА_2 , оскільки, враховуючи умови укладеного договору про поділ спільного сумісного майна та положення статті 69 СК України, указаний житловий будинок належить на праві особистої приватної власності тільки йому.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 12 жовтня 2018 року було відкрито касаційне провадження у справі за поданням державного виконавця Дніпровського РВ ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами та витребувано з Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області указану цивільну справу. Клопотання ОСОБА_3 , подане представником - ОСОБА_4, про зупинення дії рішення суду задоволено. Зупинено дію ухвали Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 20 квітня 2018 року до закінчення касаційного провадження.

У листопаді 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

УхвалоюКасаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 17 квітня 2019 року справу за поданням державного виконавця Дніпровського РВ ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області, заінтересовані особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, призначено до розгляду.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У грудні 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від Дніпровського РВ ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області, у якому посилався на те, що доводам, наведеним у касаційній скарзі, неодноразово надавалась оцінка, як безпідставним. Зазначав, що судом апеляційної інстанції враховано те, що фактично відчуження спірного нерухомого майна шляхом укладення договору про поділ майна, придбаного як спільна сумісна власність подружжя, вчинено з метою унеможливити звернення стягнення на нього у порядку виконання судового рішення, тому касаційна скарга ОСОБА_3 є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

У грудні 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від ОСОБА_1 , поданий представником - ОСОБА_5 , у якому посилався на те, що касаційна скарга є безпідставною, а оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у період з червня 1992 року по липень 2012 року перебували у зареєстрованому шлюбі. 20 жовтня 2008 року ОСОБА_3 отримав свідоцтво про право власності на придбаний за час шлюбу житловий будинок АДРЕСА_1 , на підставі якого за ним було зареєстровано право власності.

10 березня 2009 року між ОСОБА_1 (позичальник) і ОСОБА_2 (боржник) було укладено договір позики, умов якого остання не виконала.

Згідно з договором про поділ майна, придбаного як спільна сумісна власність подружжя, від 16 вересня 2010 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , будинок та земельна ділянка по АДРЕСА_1 , що придбані у період шлюбу та оформлені на ім`я ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності від 20 жовтня 2008 року, є особистою приватною власністю ОСОБА_3 .

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 травня 2012 року договір позики від 10 березня 2009 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , розірвано та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за указаним договором позики у розмірі 2 143 279 грн.

11 червня 2012 року апеляційним судом було видано виконавчий лист для виконання зазначеного судового рішення.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 03 липня 2012 року шлюб між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 розірвано.

У серпні 2014 року державний виконавець Дніпровського РВ ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області звернувся до суду з поданням про визначення частки майна боржника ОСОБА_2 у майні, яким вона володіє спільно з ОСОБА_3 , у якому просив визначити, що вказана частка, на яку може бути звернуто стягнення, становить 1/2 частину спірного житлового будинку.

Також рішенням Дніпропетровського районного суд Дніпропетровської області від 22 жовтня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 січня 2014 року, відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання договору про поділ майна недійсним.

Ухвалою Дніпропетровського районного суд Дніпропетровської області від02 квітня 2015 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання договору про поділ майна неукладеним залишено без розгляду.

Відповідно до витягу з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна про арешти з 02 серпня 2010 року на спірний житловий будинок було накладено арешт як забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 травня 2014 року скасовано ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 березня 2014 року про скасування заходів забезпечення позову та відмовлено ОСОБА_3 у задоволенні заяви про скасування заходів забезпечення позову.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга ОСОБА_3 , подана представником - ОСОБА_4 , підлягає частковому задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону постанова апеляційного суду не відповідає.

Відповідно до частини першої статті 379 ЦПК України 2004 року питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного виконавця.

Аналогічна норма міститься у частині першій статті 443 ЦПК України питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного чи приватного виконавця.

Згідно з частиною другої статті 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Відповідно до статей 60, 70 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині і чоловікові на праві спільної сумісної власності. Дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Статтею 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

Згідно зі статтею 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Відповідно до частин шостої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» у разі, якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця.

За положеннями статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення.

Стягнення на майно боржника звертається в розмірі й обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження. У разі якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця.

Пунктом 9 частини другої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

При вирішенні питання про визначення частки у спільній сумісній власності суд також керується частиною другою статті 370 ЦК України, якою передбачено, що у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного зі співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Так, суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї (частина друга статті 70 СК України).

Суд апеляційної інстанцій, залишаючи без змін ухвалу районного суду, у порушення статей 89, 263-264, 382 ЦПК України у достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню, не встановив обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, не взяв до уваги те, що відповідно до умов укладеного договору про поділ спільного сумісного майна та положення статті 69 СК України житловий будинок АДРЕСА_1 належить на праві особистої приватної власності тільки ОСОБА_3 , тобто не перевірив доводів та заперечень ОСОБА_3 , та дійшов передчасного висновку про те, що фактично відбулося відчуження спірного майна з метою унеможливити звернення стягнення на нього у порядку виконання судового рішення, а правочин (договір поділу майна) укладено неправомірно. При цьому не перевірив чи визнано указаний договір про поділ майна, придбаного як спільна сумісна власність подружжя, недійсниму судовому порядку, та не врахував положень статті 204 ЦК України про презумпцію правомірності правочину.

Суд касаційної інстанції у силу своїх процесуальних повноважень не може давати оцінку чи переоцінку наданим учасниками справи доказам, а тому не може ухвалити власне рішення.

Відповідно до пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом.

За таких обставин, постанова суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України та прийнята з порушення норм процесуального права, що в силу пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для її скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 , подану представником - ОСОБА_4 , задовольнити частково.

Постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 вересня 2018 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта