Єдиний унікальний номер 243/4493/18 Номер провадження 22-ц/804/299/19
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 лютого 2019 року Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого Соломахи Л.І.

суддів Канурної О.Д., Мальованого Ю.М.

за участю:

секретаря судового засідання Розпутько Я.О.

позивача ОСОБА_1

представника позивача - адвоката Дяченка В.П.

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача - адвоката Керанчука В.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Бахмут Донецької області у залі судових засідань № 3 цивільну справу № 243/4493/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди з апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 01 листопада 2018 року у складі судді Проніна С.Г., -

В С Т А Н О В И В:

23 травня 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди.

Зазначала, що влітку 2014 року її сусід ОСОБА_3 встановив на стовпі поряд з її будинком без її згоди електричний вуличний ліхтар. При вмиканні цього ліхтаря світло відображується через вікно у її спальню та заважає їй спати.

16 грудня 2014 року біля 17 години відповідач черговий раз увімкнув світло на стовпі. Вона звернулася до нього з вимогою вимкнути світло, так як воно заважає їй спати. Між ними виник словесний конфлікт. Після чого вона зайшла до свого подвір'я, зачинила хвіртку та направилась до свого будинку. Відповідач відчинив ногою хвіртку та обома руками штовхнув її у спину, внаслідок чого вона не встояла на ногах та впала тулубом вперед на землю, вдарившись лівою рукою о землю. В результаті цього конфлікту їй були спричинені тілесні ушкодження у вигляді забою лівого лучезап'ястного суглобу з ознаками легких тілесних ушкоджень.

Органами поліції було відкрито кримінальне провадження № 0004246 за ознаками ч. 1 ст. 125 КК України, яке неодноразово закривалося, останній раз постановою слідчого від 29 січня 2018 року. Згідно постанови про закриття кримінального провадження від 29 січня 2018 року падіння та удар потерпілої були випадковими, необережними і ненавмисними діями зі сторони ОСОБА_3, у зв'язку з чим провадження закрито на підставі ст. 110, п. 2 частини 1 ст. 284 КПК України.

У зв'язку із отриманими ушкодженнями вона вимушена була на протязі більш, ніж півроку для зменшення болю та лікування ушкодженого суглобу приймати різноманітні препарати, фізіотерапевтичні процедури, масаж, на що витратила 3 583,22 грн.

Посилаючись на те, що відповідач добровільно відшкодувати завдану їй шкоду не бажає, просила стягнути з відповідача ОСОБА_3 на її користь:

- на відшкодування майнової шкоди, завданої у зв'язку із її лікуванням, з урахуванням підвищення рівня мінімальної заробітної плати відповідно до частини 2 ст. 1208 ЦК України 10 750 грн. (3 583,22 грн. х 3, де 3 - коефіцієнт підвищення мінімальної заробітної плати на час звернення до суду з цим позовом);

- на відшкодування моральної шкоди, завданої у зв'язку із ушкодженням її здоров'я, 2 000 грн., а всього 12 750 грн. (а.с. 1 - 2).

Рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 01 листопада 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено (а.с. 71 - 73).

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_1 посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 01 листопада 2018 року та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд послався на відсутність прямих доказів вини відповідача ОСОБА_3 Проте не всі дії можна довести прямими доказами. Вина відповідача у спричиненні їй шкоди доводиться чисельними опосередкованими доказами, а саме:

- свідченнями позивача, яка вказала на відповідача та зазначила час та обставини конфлікту;

- невідкладним зверненням позивача до швидкої допомоги та до поліції з заявою про інцидент, що стався;

- протоколом допиту свідка ОСОБА_5 від 08 квітня 2017 року, згідно якого позивач зверталась до нього 16 грудня 2014 року близько 17 години із скаргою про те, що її штовхнув сусід ОСОБА_3 і вона просила дозволу подзвонити із стаціонарного телефону до швидкої допомоги та міліції;

- 16 грудня 2014 року за заявою позивача органами поліції було відкрито кримінальне провадження № 0004246 за ознаками частини 1 ст. 125 КК України;

- постановою слідчого від 21 вересня 2018 року про закриття кримінального провадження, в якій зазначено, що падіння та удар потерпілої були випадковими, необережними, ненавмисними діями зі сторони ОСОБА_3, умислу в його діях не встановлено, у зв'язку з чим на підставі ст. 110, п. 2 частини 1 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закрито за відсутності умислу, а не самої події злочину або з підстав не встановлення достатніх доказів невинуватості відповідача; слідчий зазначив, що травма є необережним спричиненням тілесних ушкоджень;

- трьома висновками експертів СМЕ № 585 від 17 грудня 2014 року, № 231 від 05 червня 2016 року, № 122 від 04 квітня 2017 року та слідчим експериментом, якими підтверджено одержання травми ОСОБА_1 при вищезазначених обставинах часу та місця;

- лікарськими призначеннями, чеками, квитанціями на лікарські препарати, які підтверджують лікування позивача на протязі півроку саме травми, одержаної внаслідок зазначеного конфлікту (а.с. 79).

Відповідачем ОСОБА_3 в інтересах якого на підставі ордеру серія ДН № 017758 від 29.08.2018 року діяв адвокат Керанчук В.Б., 22 січня 2019 року до апеляційного суду надано відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому відповідач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Зазначає, що суд першої інстанції повно та всебічно з'ясував всі обставини справи та дійшов правильного висновку про недоведеність факту спричинення позивачу тілесних ушкоджень ОСОБА_3 (а.с. 109 - 110).

У судовому засіданні апеляційного суду 13 лютого 2019 року позивач ОСОБА_1 її представник - адвокат Дяченко В.П., який діє на підставі ордеру серія ДН № ООО 46056 від 07.12.2018 року (а.с. 87), доводи апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник - адвокат Керанчук В.Б., який діє на підставі ордеру серія ДН № 060094 від 13.02.2019 року (а.с. 121), проти доводів апеляційної скарги заперечували, просили її залишити без задоволення. Відповідач ОСОБА_3 наполягав, що позивача ОСОБА_1 не штовхав.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 задоволенню не підлягає. Такого висновку апеляційний суд дійшов, виходячи з наступного:

Відповідно до частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до частини 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Судом першої інстанції встановлено, що 16 грудня 2014 року до чергової частини Слов'янського МВ УМВС України в Донецькій області надійшло повідомлення ОСОБА_1 про те, що 16 грудня 2014 року невстановлена особа, знаходячись у дворі її будинку АДРЕСА_1 під час сварки з нею спричинила їй тілесні ушкодження. На підставі цього повідомлення до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості за № 0004246 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 ст. 125 КК України.

Згідно висновку експерта № 585 від 17 грудня 2014 року за результатами судово-медичного освідування ОСОБА_1, проведеного судово-медичним експертом Буровим І.А. на підставі постанови слідчого СВ Слов'янського МВ Асадова З.Ф. від 16 грудня 2014 року № 15274, у ОСОБА_1 виявлено садно на шкірі лівого передпліччя, яке утворилося від ковзної дії тупого предмету та відноситься до легких тілесних ушкоджень, утворення якого можливе в зазначений строк та при зазначеному механізмі , тобто від поштовху 16 грудня 2014 року о 17-00 годині, внаслідок чого вона впала на землю та вдарилась рукою (а.с. 4).

Відповідно до висновку експерта № 231 від 06 червня 2016 року, проведеного судово-медичним експертом Буровим І.А. на підставі постанови слідчого СВ Слов'янського ВП ГУНП в Донецькій області Марченко Д.І. від 03 червня 2016 року, на підставі вивчення описової частини висновку експерта № 585 від 17 грудня 2014 року за фактом судово-медичного освідування громадянки ОСОБА_1 та вивчення додатково наданих експерту медичних документів, садно на шкірі лівого передпліччя утворилося від ковзної дії тупого предмету, можливо, у зазначений термін та має ознаки легких тілесних ушкоджень; тривалість лікування зумовлена обраною лікарем тактикою та на ступінь тяжкості не впливає (а.с. 5).

Згідно висновку експерта № 122 від 04 квітня 2017 року, проведеного судово-медичним експертом Буровим І.А., на підставі вивчення описової частини висновку експерта № 585 від 17 грудня 2014 року за фактом судово-медичного освідування громадянки ОСОБА_1 та дослідження наданого експерту протоколу слідчого експерименту за участю ОСОБА_1, проведеного 06 березня 2017 року, судово-медична експертиза не виключає можливості утворення тілесних ушкоджень у громадянки ОСОБА_1 при механізмі, на якій вона вказала під час проведення 06 березня 2017 року слідчого експерименту за її участі, тобто внаслідок того, що "…обома руками штовхнув…почала падати обличчям вниз. Начавши падати вдарилася лівою рукою об шифер…" (а.с. 6).

Постановою слідчого Слов'янського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області Марченко Д.І. від 21 вересня 2018 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0004246 від 16.12.2014 року, закрито у зв'язку з відсутністю складу кримінального правопорушення (а.с. 67 - 68).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про відшкодування шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що надані позивачем докази не доводять факту спричинення їй тілесних ушкоджень 16 грудня 2014 року відповідачем (а.с. 70 - 73).

Такий висновок суду першої інстанції апеляційний суд вважає законним та обґрунтованим.

Статтею 22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Частина друга цієї статті визначає, що збитками є, зокрема втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до частини 1 ст. 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я фізичній особі, зобов'язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

Згідно з частинами першою і другою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, в тому числі у фізичному болю і стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів.

Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року № 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статті 440 ЦК (відповідає статті 1166 ЦК України 2003 р.) шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи.

Такі ж правові висновки містяться у постановах Верховного Суду України від 22 січня 2013 року у справі № 3-72гс12, від 03 червня 2015 року у справі № 6-305цс15, від 09 листопада 2016 року у справі № 3-1071гс16, а саме, за змістом ст. 1166 ЦК України для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: наявності шкоди, протиправності дій заподіювача шкоди, причинного зв'язку між шкодою та протиправною поведінкою і вини в заподіянні шкоди. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Тобто, юридичною підставою позадоговірної відповідальності є склад цивільного правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка, причинний зв'язок між шкодою і протиправною поведінкою, вина заподіювача шкоди.

Шкода це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом.

Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків.

Причинний зв'язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв'язок протиправної поведінки і шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода наслідком.

Виною є психічне ставлення особи до вчинюваної дії чи бездіяльності та її наслідків, виражене у формі умислу або необережності.

У спорах про відшкодування шкоди діє презумпція вини заподіювача шкоди, а на позивача покладається обов'язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про відшкодування шкоди, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що надані позивачем докази не доводять факту спричинення їй тілесних ушкоджень 16 грудня 2014 року саме відповідачем.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивачем суду не надано доказів протиправної поведінки відповідача.

Відповідач, не заперечуючи розмову між ним та позивачем 16 грудня 2014 року щодо вуличного ліхтаря, не визнає того, що він штовхав позивача.

Позивач пояснює, що очевидці її з відповідачем розмови 16 грудня 2014 року біля 17 години відсутні.

Доводи апеляційної скарги про те, що факт завдання шкоди здоров'ю позивача саме відповідачем доведено свідченнями позивача, яка невідкладно звернулася до поліції та швидкої допомоги, не ґрунтуються на законі.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Показання позивача в розумінні ст. 76 ЦПК України не є доказами.

Як зазначено у постанові про призначення судово-медичної експертизи (а.с. 7), в описовій частині висновків експерта № 585 від 17 грудня 2014 року, № 231 від 06 червня 2016 року, № 122 від 04 квітня 2017 року з посиланням на постанову слідчого про призначення судово-медичної експертизи (а.с. 4, а.с. 5, а.с. 6) досудовим розслідуванням встановлено, що 16 грудня 2014 року до чергової частини Слов'янського МВ від ОСОБА_1 надійшло повідомлення про те, що 16 грудня 2014 року невстановлена особа, знаходячись у дворі АДРЕСА_1 в ході сварки спричинила їй тілесні ушкодження.

Що стосується звернення позивача до швидкої допомоги, то відомості про таке звернення в матеріалах справи відсутні.

Доводи апеляційної скарги про те, що факт завдання шкоди здоров'ю позивача відповідачем підтверджується показаннями свідка ОСОБА_5, також є необґрунтованими.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 90 ЦПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до ст. 91 ЦПК України виклик свідка здійснюється за заявою учасника справи.

Свідок ОСОБА_5 у цій справі не допитувався, в матеріалах справи відсутня навіть заява позивача про допит цього свідка. Посилання позивача в апеляційній скарзі на протокол допиту ОСОБА_5 в якості свідка у кримінальному провадженні не є належним доказом у цій цивільній справі, про що обґрунтовано зазначив суд першої інстанції.

Крім того, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що наданий позивачем протокол допиту свідка ОСОБА_5, проведеного слідчим Слов'янського відділу поліції Головного управління Національної поліції Марченко Д.І. 08 квітня 2017 року, не підтверджує факт завдання позивачу тілесних ушкоджень саме відповідачем, зокрема в ньому зазначено, що ОСОБА_5 обізнаний про конфліктні стосунки, які склалися між ОСОБА_1 та її сусідами; щодо конфлікту, який стався 16 грудня 2014 року о 17-00 годині між ОСОБА_1 та Лит…., йому нічого не відомо; він за зазначеною адресою не знаходився і під час будь-яких конфліктів присутнім не був, нічого не бачив. Крім того, у вказаному протоколі ОСОБА_5 пояснив, що ОСОБА_1 вказала його як свідка спричинення їй тілесних ушкоджень, оскільки між ними склалися дружні стосунки (а.с. 42 - 43).

Посилання позивача на відкриття кримінального провадження № 0004246 за фактом спричинення їй тілесних ушкоджень за ознаками частини 1 ст. 125 КК України та постанову про закриття цього кримінального провадження від 21 вересня 2018 року, також не спростовують висновки суду щодо недоведеності заподіяння шкоди саме відповідачем.

Постановою слідчого Слов'янського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області старшого лейтенанта міліції Марченка Д.І. від 21 вересня 2018 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №004246 від 16 грудня 2014 року, закрито у зв'язку із відсутністю складу кримінального правопорушення.

В постанові зазначено, що ОСОБА_3 заперечує факт спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_1, пояснив, що навпроти його АДРЕСА_2 знаходиться стовп електромережі, на якому є ліхтар, що освітлює вулицю у темний час доби. Навпроти його будинку в АДРЕСА_1 мешкає ОСОБА_1, яка не бажає, щоб ліхтар освітлював вулицю. 16 грудня 2014 року близько 17 години він їхав на велосипеді додому, рухаючись по вул. Горова, увімкнув світло на стовпі та попрямував до себе додому. В цей час з двору будинку № 30 вийшла ОСОБА_1 та почала вимагати від нього вимкнути ліхтар. Між ними виникла сварка, оскільки він не бажав вимикати ліхтар, пояснював ОСОБА_1, що ліхтар буде освітлювати вулицю вночі. Після цього він пішов до себе додому.

Потерпіла ОСОБА_1 під час допиту пояснила, що 16 грудня 2014 року близько 17 години вона вийшла зі свого будинку на вулицю з метою вимкнути світло ліхтаря, який знаходився на сусідньому по відношенню до її будинку стовпу. Вимкнувши світло, вона направилася до себе у двір. В цей час до стовпу на велосипеді під'їхав її сусід ОСОБА_3 та увімкнув світло ліхтаря. Вона зробила зауваження ОСОБА_3, що світло ліхтаря заважає їй спати. Між нею та ОСОБА_3 виник конфлікт, в цей час вона знаходилася біля калитки свого домоволодіння, а ОСОБА_3 знаходився неподалік від неї. Далі в ході конфлікту ОСОБА_3 став підходити до неї; вона, зачинивши за собою калитку, направлялася в сторону свого будинку, повернувшись тим самим спиною до ОСОБА_3 ОСОБА_3 ногою відкрив калитку та обома руками штовхнув її в спину, внаслідок чого вона не втрималася на ногах, почала падати тулубом вперед та вдарилася лівою рукою о землю. Після цього ОСОБА_3 пішов до себе додому.

Ураховуючи свідчення потерпілої, тілесні ушкодження ОСОБА_1, а саме, садно на шкірі лівого передпліччя утворилося внаслідок падіння та удару лівою рукою о шифер, що є необережним спричиненням тілесних ушкоджень. Так як, зі свідчень потерпілої ОСОБА_1 остання вказала, що ОСОБА_3 штовхнув її обома руками в спину, на спині ОСОБА_1 тілесних ушкоджень виявлено не було, падіння та удар лівим передпліччям внаслідок падіння о шифер було випадковим, умисел на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_3 таким способом в ході досудового розслідування зазначеного кримінального провадження встановлено не було.

У зв'язку з тим, що КК України відповідальність за необережне спричинення легких тілесних ушкоджень не передбачена, кримінальне провадження на підставі ст. 110, п. 2 частини 1 ст. 284 КПК України підлягає закриттю у зв'язку із відсутністю складу кримінального правопорушення (а.с. 67 - 68).

Відповідно до частини 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Отже, постанова слідчого про закриття кримінального провадження не звільняє від доказування.

Апеляційний суд не погоджується з доводами апеляційної скарги позивача про те, що постановою про закриття кримінального провадження від 28 вересня 2018 року доведена вина відповідача у спричиненні їй тілесних ушкоджень.

В цій постанові відсутній висновок про доведеність вини ОСОБА_3 у заподіянні потерпілій ОСОБА_1 тілесних ушкоджень, як відсутні і посилання на будь-які інші, крім пояснень потерпілої, докази.

Зазначення в постанові: "Ураховуючи свідчення потерпілої, тілесні ушкодження ОСОБА_1, а саме, садно на шкірі лівого передпліччя, утворилося внаслідок падіння та удару лівою рукою о шифер, що є необережним спричиненням тілесних ушкоджень", є висновком слідчого виключно щодо необережної форми вини при заподіянні потерпілій тілесних ушкоджень за зазначеним нею механізмом, незалежно від того ким вони були заподіяні, та відповідно висновком про відсутність складу кримінального правопорушення за фактом спричинення ОСОБА_1 легких тілесних ушкоджень, виходячи з зазначеного нею механізму заподіяння цих тілесних ушкоджень.

Подальше зазначення: "Так як, зі свідчень потерпілої ОСОБА_1 остання вказала, що ОСОБА_3 штовхнув її обома руками в спину, на спині ОСОБА_1 тілесних ушкоджень виявлено не було, падіння та удар лівим передпліччям внаслідок падіння о шифер було випадковим, умисел на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_3 таким способом в ході досудового розслідування зазначеного кримінального провадження встановлено не було", також не доводить винних дій ОСОБА_3, оскільки слідчим дана оцінка дій ОСОБА_3, виключно виходячи з показань потерпілої.

Висновки судово-медичної експертизи № 585 від 17 грудня 2014 року, № 231 від 06 червня 2016 року, № 122 від 04 квітня 2017 року підтверджують факт наявності у позивача тілесних ушкоджень, а саме, садна на шкірі лівого передпліччя (а.с. 4, а.с. 5, а.с. 6). Проте вони не доводять хто заподіяв позивачу ці тілесні ушкодження, про що обґрунтовано зазначив суд першої інстанції.

Відповідно до частини 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оскільки позивачем не доведено, що шкоду здоров'ю їй завдав саме відповідач, у відповідача не виник обов'язок відповідно до частини 2 ст. 1166 ЦК України доводити відсутність своєї вини у заподіянні позивачу шкоди здоров'ю.

Лікарські призначення, фіскальні чеки, накладні на лікарські препаратитакож не є доказами того хто заподіяв позивачу тілесні ушкодження.

Згідно довідки Комунального лікувально-профілактичного закладу "Міська клінічна лікарня м. Слов'янська" від 19 травня 2016 року ОСОБА_1 зверталася до травматолога 18 та 29 грудня 2014 року, діагноз: забій лівого лучезап'ястного суглобу. 18 грудня 2014 року призначено: мазь Фламідез, таблетки Фламідез та Rо-графія; на Rо-граммі лівого лучезап'ястного суглобу костно-травматичних змін не має; 29 грудня 2014 року до лікування додано фізпроцедури УВЧ № 6; до 19 травня 2016 року до травматолога не зверталася; 19 травня 2016 року оглянута, на час огляду здорова (а.с. 19 зв, а.с. 123).

Згідно довідки Комунального лікувально-профілактичного закладу "Міська клінічна лікарня м. Слов'янська" від 23 травня 2016 року № 61/8 - 16, яка надана на запит адвоката Дяченка В.П., ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, приймала фізіотерапевтичне лікування з приводу забою лівого лучезап'ястного суглобу:

- УВЧ № 6 з 29.12.2014 року по 06.01.2015 року;

- електрофорез з новокаїном № 10 з 08.01.2015 року по 21.01.2015 року;

- масаж № 10 з 08.01.2015 року по 02.02.2015 року.

Після закінчення фізіотерапевтичного лікування до травматолога не зверталася. 19 травня 2016 року оглянута травматологом на амбулаторному прийомі. На рентгензнимку лівого лучезап'ястного суглобу від 18.12.2014 року костно-травматичної патології не має. На час огляду 19 травня 2016 року об'єктивний статус без особливостей, висновок: здорова (а.с. 20).

В зазначеній довідці відсутні посилання на те, що фізіотерапевтичні процедури (УВЧ, електрофорез) та масаж їй надавалися Комунальним лікувально-профілактичним закладом "Міська клінічна лікарня м. Слов'янська" як платні процедури.

Відомості в зазначених медичних довідках співпадають з відомостями амбулаторної карти хворої ОСОБА_1, оригінал якої був оглянутий у судовому засіданні судом апеляційної інстанції, з якої встановлено, що з приводу забою лівого лучезап'ястного суглобу вона зверталася до лікаря 18 та 29 грудня 2014 року, 19 травня 2016 року (а.с. 16зв - 19, а.с. 124 - 126).

Отже, зазначеними медичними документами підтверджується, що фактично ОСОБА_1 проходила лікування з приводу забою лучезап'ястного суглобу з 18 грудня 2014 року по 02 лютого 2015 року, що спростовує її доводи про лікування більш, ніж півроку.

Згідно доданих до позовної заяви накладних на придбання ліків вартість мазі фламідез - 34,50 грн., таблеток фламідез - 34,10 грн. (а.с. 11, а.с. 11зв, 128, а.с. 130).

Апеляційний суд вважає, що зазначене лікування було проведено саме у зв'язку із ушкодженням здоров'я, яке позивач отримала 16 грудня 2014 року. Хоча судово-медичний експерт і не зазначив, що у неї мав місце забій лучезап'ястного суглобу, але у висновку експерта № 585 від 17 грудня 2014 року у дослідницькій частині зазначено, що при освідуванні відмічається біль в області лівого лучезап'ястного суглобу, рух у суглобі у повному обсязі, навантаження безболісне, рух у пальцях кісті збережено в повному обсязі (а.с. 4).

Будь-які інші медичні документи про призначене їй лікування з приводу забою лівого лучезап'ястного суглобу в матеріалах справи відсутні.

Проте на підтвердження понесених витрат на лікування позивачем до позовної заяви додані:

- санаторно-курортна книжка платних послуг, до якої додано фіскальний чек від 05 жовтня 2015 року на суму 114,00 грн., а саме: гр. лепешки 2 х 40,00 = 80,00 грн. та СМТ 2 х 17,00 = 34,00 грн. (а.с. 10); докази, що ці послуги позивачу призначалися саме у зв'язку із тілесними ушкодженнями, які вона отримала 16 грудня 2014 року, в матеріалах справи відсутні;

- фіскальні чеки від 30.12.2014 року на суму 13,40 грн., від 06.01.2015 року на суму 5,40 грн., від13.01.2015 року на суму 77,00 грн., від 20.01.2015 року на суму 15,55 грн., від 28.01.2015 року на суму 109,30 грн., від 04.02.2015 року на суму 791,60 грн., від 10.02.2015 року на суму 50,30 грн., від 26.02.2015 року на суму 404,45 грн., від 24.03.2015 року на суму 99,30 грн., від 02.04.2015 року на суму 171,16 грн., від 28.04.2015 року на суму 194,41 грн., від 26.06.2015 року на суму 245,20 грн., від 08.07.2015 року на суму 25,15 грн. та на суму 29,76 грн., від 27.07.2015 року на суму 170,00 грн. (а.с. 10 зв - а.с. 15), тобто в тому числі і на придбання медичних препаратів поза межами строку лікування у зв'язку із забоєм лівого лучезап'ястного суглобу.

Згідно п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року № 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", якщо в потерпілого у зв'язку з ушкодженням здоров'я є потреба у додаткових витратах на медичну та соціальну допомогу, судам належить виходити з того, що розмір витрат на ліки, лікування, протезування (крім протезів із дорогоцінних металів), предмети догляду за потерпілим визначається на підставі виданих лікарями рецептів, довідок та рахунків про їх вартість.

До фіскальних чеків позивачем додані накладні на придбані медичні препарати, а саме: фаніган, біфрен, крем ефект, ціпрофарм, дексалгін, нейробіон, тізалуд, омез, лозан, сліметон, нікотинова кислота, септілплюс, катадалон, трентал, лориста, мазь живокост, мазь окопника, федін, діклофенак гель, діклофенак, гідрокортизон, септіл плюс, німід форте, німід гель, ревмаксикам, толпірел, вінпотітін, актовегін, папаверин, гліцин, мідокалм, а також шприци, системи, попелюшка (а.с. 10зв-15, а.с. 128 - 146).

Проте в амбулаторній карті такі призначення позивачу у зв'язку із травмою лівого лучезап'ястного суглобу відсутні та позивачем суду не надано доказів, що такі ліки їй призначалися саме у зв'язку із травмою лівого лучезап'ястного суглобу, рецепти лікаря щодо цих призначень суду не надано.

Отже суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про недоведеність позовних вимог.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи зазначене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права,підстав для скасування або зміни рішення суду в межах доводів апеляційної скарги не має.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов'язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов'язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги позивача без задоволення, а рішення суду - без змін, підстави для зміни розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої інстанції, відсутні. Судові витрати суд компенсував за рахунок держави, оскільки позивач від сплати судового збору звільнена.

Від сплати судового збору за подання апеляційної скарги позивач, як інвалід 2 групи, була звільнена.

Відомостей про інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, сторони не надали.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду у постанові від 28 листопада 2018 року у справі № 761/11472/15-ц (касаційне провадження № 61-23674св18) відшкодування моральної шкоди, визначеної сумою грошових коштів, є вимогою майнового характеру.

З урахуванням зазначеного правового висновку відповідно до п. 1 частини 6 ст. 19 ЦПК України зазначена справа є малозначною, оскільки ціна позову у даній справі складає 12 750 грн., що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 1 січня 2018 року, в якому позивачем була подана позовна заява. Відповідно до ст. 7 Закону України від 07.12.2017 року № 2246-VIII "Про Державний бюджет України на 2018 рік" прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01 січня 2018 року встановлено у розмірі 1 762 гривні.

Отже, відповідно до п. 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України постанова апеляційного суду у цій справі касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Керуючись ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 01 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку, як така що ухвалена у малозначній справі, не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Л.І. Соломаха

Судді: О.Д. Канурна

Ю.М. Мальований

Повне судове рішення складено 14 лютого 2019 року.

Головуючий суддя : Л.І. Соломаха