Справа № 236/173/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2019 року Краснолиманський міський суд Донецької області у складі:

головуючого судді Саржевської І.В.,

за участю: секретарів: Снігирьової О.Ю., Олійник С.М.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача: ОСОБА_2 ,

представника відповідача: Тертичного М.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Лиман цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця», про поновлення строку звернення до суду, визнання наказу про звільнення неправомірним, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

14.01.2019 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця», про поновлення строку звернення до суду, визнання наказу про звільнення неправомірним, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час вимущеного прогулу, обґрунтувавши позовні вимоги наступним.

19.11.2014 позивач був прийнятий до структурного підрозділу «Краснолиманське вагонне депо» регіональної філіі «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» на посаду фрезерувальника 3-го розряду з ремонту візків.

29.07.2016 позивач уклав контракт та вступив на військову службу до лав Збройних Сил України.З дати укладення зазначеного контракту він безпосередньо брав участь в антитерористичній операції. Про вступ на військову службу він в усній формі 02.08.2016 року повідомив відповідача.

Наказом №216/ОС від 02.08.2016 позивача було звільнено на підставі п.3 ст. 26 КЗпП у зв`язку зі вступом на військову службу, про наявність такого наказу він дізнався на початку 2017 року. Вважає, що його звільнено незаконно, він не отримує заробітну плату. Тому позивач просив визнати наказ №216/ОС від 02.08.2016 неправомірним, зобов`язати відповідача поновити його на посаді фрезерувальника 3-го розряду, зобов`язати відповідача нарахувати та стягнути на його користь заробітну плату за період з 02.08.2016 по теперішній час, стягнути не виплачену заробітну плату за вимущений прогул з 02.08.2016 року по теперішній час, поновити строк звернення до суду у зв`язку з проходженням військової служби та безпосередньої участі в операції об`єднаних сил з захисту територіальної цілісності України.

Ухвалою суду від 16.01.2019 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху, позивачеві запропоновано усунути недоліки позовної заяви, в тому числі уточнити позовні вимоги (а.с. 15-17).

04.02.2019 ОСОБА_1 подано «виправлену позовну заяву», позовні вимоги, викладені раніше позивачем не змінювалися (а.с. 21-22).

Ухвалою суду від 05.02.2019 відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання, запропоновано відповідачеві надати письмові заперечення проти позову (а.с.36-37).

20.02.2019 позивач подав уточнюючу позовну заяву, де в якості відповідача зазначив Акціонерне товариство «Українська залізниця» Регіональна філія «Донецька залізниця» структурний підрозділ «Лиманське вагонне депо», просив визнати наказ № 26/ОС від 02.08.2016 про звільнення з посади неправомірним, зобов`язати відповідача поновити його на посаді фрезерувальника 3-го розряду, зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити на його користь заробітну плату за період з 02.08.2016 по теперішній час, поновити строк звернення до суду (а.с. 47-48).

21.02.2019 до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач позовні вимоги не визнав, зазначив, що ОСОБА_1 дійсно перебував у трудових відносинах з відповідачем. 02.08.2016 він повідомив керівництво вагонного депо про свій вступ на військову службу та надав витяг з наказу командира військової частини від 29.07.2016, цього ж дня ОСОБА_1 надав заяву про звільнення його з займаної посади у зв`язку зі вступом на військову службу. На підставі вказаної заяви, був виданий наказ про звільнення, з яким позивач ознайомлений під підпис. В поданій заяві позивач просив саме звільнити його з займаної посади, а не увільнити від виконання службових обов`язків на час проходження військової служби під час особливого періоду. Вимог про забезпечення гарантій, передбачених ст. 119 КЗпП України його заява не містила. У зв`язку з чим це було розцінено як небажання ОСОБА_1 продовжувати трудові відносини. Оскільки кожен громадянин вільний самостійно припиняти трудові відносини, роботодавець не міг не задовольнити його заяву. За таких обставин твердження позивача про неправомірність наказу є хибним, позовні вимоги задоволенню не підлягають (а.с.51-52).

В запереченнях проти позову, які надані суду 28.02.2019 представник відповідача додатково зазначив, що ОСОБА_1 дізнався про звільнення саме 02.08.2016, про що свідчить його особистий підпис в наказі про звільнення, та особистий підпис у картці П-2 при отриманні трудової книжки; також перед звільненням він пройшов усі узгодження, що підтверджується обхідним листом (а.с.55-56).

Ухвалою суду від 28.02.2019 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду (а.с.67-68).

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали в повному обсязі, надали пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві, та просили позов задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 позов ОСОБА_1 не визнав, просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

За змістом ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом.

Суд на підставі ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановленихст. 82 цього Кодексу. Обставини, встановлені рішенням суду у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цьогоКодексув межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 ст. 78 ЦПК України).

Суд, вислухавши учасників справи та їх представників, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши такі фактичні дані та відповідні їм правовідносини, зазначає наступне.

Як встановлено в судовому засіданні позивач ОСОБА_1 19.11.2014 був прийнятий фрезерувальником 3-го розряду дільниці з ремонту візків Вагонного депо Красний Лиман Державного підприємства «Донецька залізниця», що підтверджується записом у трудовій книжці серії НОМЕР_1 (а.с.11-13).

Постановою Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 №200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», прийнятою відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», вирішено утворити публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» на базі Державної адміністрації залізничного транспорту, підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, які реорганізовуються шляхом злиття, у тому числі на базі Державного підприємства «Донецька залізниця» згідно додатку №1.

Також КМУ своєю постановою від 02.09.2015 за № 735 затвердив Статут ПАТ «Українська залізниця», відповідно до якого товариство є правонаступником усіх прав та обов`язків Укрзалізниці та підприємств залізничного транспорту.

21.10.2015 в Єдиному державному реєстрі проведено державну реєстрацію ПАТ Українська залізниця. «Державне підприємство Донецька залізниця» реорганізовано шляхом злиття у регіональну філію «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», та є регіональною філією даного товариства, а безпосередньо Вагонне депо Красний Лиман реорганізовано у структурний підрозділ «Краснролиманське вагонне депо регіональної філії «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця».

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 31.10.2018 № 938, змінено тип публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» з публічного на приватне та перейменованого його в акціонерне товариство «Українська залізниця» (); затверджено Статут АТ «Українська залізниця», відповідно до якого товариство є правонаступником усіх прав та обов`язків Укрзалізниці та підприємств залізничного транспорту (а.с.83-86).

29.07.2016 між Міністерством оборони України, в особі т.в.о. командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 ОСОБА_4 , та ОСОБА_1 укладено контракт на проходження останнім військової служби у Збройних Силах України на посадах рядового складу протягом трьох років (а.с.8-9).

ОСОБА_1 приступив до виконання службових обов`язків з 29.07.2016, згідно наказу №224 від 29.07.2016 (а.с.10), перебуває на військовій службі по теперішній час та безпосередньо бере участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі/районах проведення антитерористичної операції Донецької та Луганської областей, що підтверджується довідками про безпосередню його участь в операції (а.с.25, 26).

02.08.2016 ОСОБА_1 надав заяву на ім`я в.о. начальника вагонного депо про звільнення з займаної посади у зв`язку зі вступом на військову службу (а.с.53).

Згідно наказу від 02.08.2016 № 216/ОС ОСОБА_1 звільнено 02.08.2016 у зв`язку зі вступом на військову службу за п. 3 ст. 36 КЗпП України, на підставі власноручно поданої заяви щодо звільнення від 02.08.2016 таВитягу з наказу командира військової частини - польова пошта НОМЕР_2 №224 від 29.07.2016 (а.с.54). З наказом про звільнення позивач ознайомлений 02.08.2016, про що свідчить його підпис (а.с.54). В наказі зазначено, що ОСОБА_1 має право на компенсацію за 16,9 днів відпустки (а.с. 54), яка згідно довідки відповідача в розмірі 2276,09 грн. була нарахована позивачеві (а.с.63). Трудову книжку ОСОБА_1 отримав.

Отже, факт знаходження позивача в трудових відносинах з відповідачем підтверджується записами в його трудовій книжці, наказом про припинення трудового договору. Трудова книжка позивача за вказаний період не містить даних щодо припинення трудового договору. Останній запис в трудовій книжці позивача зроблений відповідачем. Таким чином, суд прийшов до висновку про те, що АТ «Українська залізниця» є належним відповідачем у справі.

Статтею 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки.

Встановлені статтями 228, 223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Судом встановлено, що позивач з 29.07.2016 є військовослужбовцем військової частини НОМЕР_3 Міністерства оборони України, протягом встановленого законом строку звернення до суду за вирішенням трудового спору, постійно перебував на території військової частини, виконуючи завдання, пов`язані з військовою службою. За таких обставин суд вважає об`єктивними причинами пропуску позивачем строку звернення до суду та приходить до висновку про наявність підстав для поновлення такого строку.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 20.06.2018 в справі № 592/2567/17 (касаційне провадження № 61-33511св18).
Відповідно до положень статті 17 Конституції України оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України. Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом. Збройні Сили України та інші військові формування ніким не можуть бути використані для обмеження прав і свобод громадян або з метою повалення конституційного ладу, усунення органів влади чи перешкоджання їх діяльності. Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Відповідно до п. 3 ч.1 ст. 36 КЗпП України (чинної на час виникнення спірних правовідносин) підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.

Частинами 1, 2 ст. 119 КЗпП України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку. Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених Законами України «Про військовий обов`язок і військову службу», «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.

За змістом ч. 3 вказаної вище статті, за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Статтею 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», норми якого кореспондуються з «Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України» (затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008), види військової служби визначено як: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки; військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу.

Відповідно до ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції, чинній на час спірних правовідносин) громадяни України, призвані на військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частиною 3 та 4 статті 119 КЗпП України, а також частиною 1 статті 51, частиною 5 статті 53, частиною 3 статті 57 частиною 5 статті 61 Закону України «Про освіту».

З положень зазначених норм законів вбачається, що гарантії, передбачені частинами 3, 4 статті 119 КЗпП України надаються не тільки особам, які були призвані на військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, але і тим, що були прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації,що загрожує національній безпеці чи настання особливого періоду.

Разом з тим, відповідно до статті 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Відповідно до Указу Президента України від 17.03.2014 N303 "Про часткову мобілізацію", затвердженого встановленим порядком, оголошено часткову мобілізацію, у зв`язку з чим в Україні настав особливий період.

Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу. Президент України відповідного рішення про скасування особливого періоду, як і рішення про демобілізацію військовослужбовців, прийнятих на військову службу за контрактом на строк до закінчення особливого періоду, не приймав.
Така правова позиція міститься у постановах Верховного Суду від 14.02.2018 у справі № 131/1449/16-ц (касаційне провадження № 61-4157св18); від 14.02.2018 у справі № 727/2187/16-ц (касаційне провадження № 61-3951св18); від 20.02.2018 у справі № 640/4439/16-ц (касаційне провадження № 61-4304св18); від 21.02.2018 у справі № 211/1546/16-ц (касаційне провадження № 61-4255св18); від 25.04.2018 у справі № 205/1993/17-ц (касаційне провадження № 61-1664св17), від 10.10.2018 у справі № 369/14205/17-ц (касаційне провадження № 61-41814св18).
Також на час укладення позивачем контракту набрало чинності рішення Ради національної безпеки і оборони України від 01.03.2014 "Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України", введене в дію Указом Президента України від 02.03.2014 № 189/2014, яким констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.

Як становлено судом позивач уклав контракт під час дії особливого періоду.
Отже, за встановлених обставин справи та вимог закону, суд вважає, що на ОСОБА_1 розповсюджуються гарантії та компенсації, передбачені для громадян, які відповідно до статті 119 КЗпП України надані працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених Законами України «Про військовий обов`язок і військову службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Відповідно до ч.1 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у звязку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

За таких обставин наказ в.о. начальника структурного підрозділу Краснолиманського вагонного депо регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця» Шепілова Д.О. від 02.08.2016 № 216/ос про звільнення ОСОБА_1 з посади фрезерувальника 3-го розряду дільниці з ремонту візків за пунктом 3 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України слід вважати незаконним, а тому цей наказ підлягає скасуванню, а позивач поновленню на попередній роботі.

Доводи відповідача про те, що ОСОБА_1 написав заяву про звільнення за власним бажанням не приймаються судом до уваги, оскільки судом встановлено, що в заяві, як на підставу звільнення позивач посилався саме на вступ на військову службу, а наведеними вище нормами матеріального права законодавцем встановлено обмеження щодо звільнення працівників, які проходять військову службу за призовом або вступом на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову службу) під час дії особливого періоду. Відтак, ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою про звільнення не за власним бажанням, а саме у зв`язку з призовом на військову службу.

Проте позивач просить поновити його на роботі з 02.08.2016, з чим суд не може погодитися з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 241-1 КЗпП строки виникнення і припинення трудових прав та обов`язків обчислюються роками, місяцями, тижнями і днями. Коли строки визначаються днями, то їх обчислюють з дня, наступного після того дня, з якого починається строк.

Згідно п. 2.26 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України

від 29 липня 1993 р. № 58 зазначається, що днем звільнення вважається останній день роботи.

Тобто день звільнення це останній день, коли працівник перебуває у трудових відносинах з роботодавцем.

В наказі № 216/ос від 02.08.2016 зазначено «звільнити 02.08.2016 року», отже ОСОБА_1 звільнений з наступного дня, тобто з 03 серпня 2016 року.

Якщо фактично останнім днем роботи позивача було 02.08.2016, то поновленню на роботі він підлягає з 03.08.2016.

Частиною другою статті 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Так як звільнення позивача із займаної посади було проведено з порушенням вимог статті 119 КЗпП України, тому відповідно до положень статті 235 КЗпП України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу (за період з часу звільнення до ухвалення судового рішення).

Згідно довідки, виданої відповідачем 29.01.2019 дохід ОСОБА_1 за останні 6 місяців до звільнення становив 27 710,18 грн., середньомісячна заробітна плата 3618,36 грн. (а.с.23); в вересні 2016 року йому була нарахована сума 13-ої заробітної плати (533,98 грн.), громадянам, які не перебувають у штаті, інших виплат протягом 2016-2019 років не здійснювалося (а.с.63).

А згідно довідки від 21.03.2019 року середньомісячна заробітна плата 3734,54 (а.с.80).

Вирішуючи питання про розмір середнього заробітку, який має бути стягнутий на користь позивача, суд виходить з того, що відповідно до пункту 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі Порядок) середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов*язана відповідна виплата.

Згідно з пунктом 8 цього Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до довідки АТ «Українська залізниця» від 21.03.2019 №19/1297 (а.с. 80) заробітна плата ОСОБА_1 за останні два календарні місяці роботи, що передують звільненню склала: червень 2016 року 2079,42 грн, липень 2016 року 3521,53 грн., за вказаний період позивач фактично відпрацював 274 години, отже середньоденна заробітна плата позивача при 8-годинному робочому дні складає: 163,53 грн. ((2079,42 грн. + 3521,53 грн.) : ((109 год.+165 год.) х 8 год.) = 163,53 грн.)).

Листами Міністерства соціальної політики України від 20.07.2015 №10846/0/14-15/13 "Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2016 рік", від 05.08.2016 № 11535/0/14-16/13, від 19.10.2017 №224/0/103-17/214, від 08.08.2018 №78/0/206-18, відповідно, зазначені норми тривалості робочого часу на 2016, 2017, 2018, 2019 роки.
З урахуванням розрахункового періоду кількість робочих днів: у 2016 році: у серпні 20, у вересні 22, у жовтні 20, у листопаді 22, у грудні 22 (106 днів); у 2017 році - 248 днів; у 2018 році 250 днів; у 2019 році: у січні 21, у лютому 20, у березні 20, у квітні 6 (67 днів).
Розрахований на підставі даних листів період вимушеного прогулу позивача становить 671 робочий день, з 03.08.2016 по 08.04.2019.

Розмір середнього заробітку за час вимущеного прогулу складає 109 728,63 грн. (163,53 грн. середньоденної заробітної плати х 671 день = 109728,63 грн.), який необхідно стягнути з відповідача на користь позивача, з відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів, що підлягають утриманню відповідно до вимог чинного законодавства України.

На підставі п. п. 2, 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення в частині скасування наказу, поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі платежу за один місяць (з відрахуванням податків та інших обов*язкових платежів, що підлягають утриманню відповідно до вимог чинного законодавства України.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст. 141 ЦПК України).

Відповідно до пункта 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Згідно п. п.1 п.1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою судовий збір справляється в розмірі 1 відсотку ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно п. п.2 п.1 ч.2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою судовий збір справляється в розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (768,40 грн).

Відповідно до ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру.

Позивач заявив вимоги про поновлення на роботі та про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, враховуючи, що судом вимоги задовлені з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1 865,68 грн. (768,40 грн + 1097,28 грн. = 1865,68 грн.).

На підставі викладеного, керуючись статтями 10,11,12,13, 141, 212, 258-259, 263-265 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:
Поновити ОСОБА_1 строк для звернення до суду з позовом про поновлення на роботі.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання наказу про звільнення неправомірним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задовольнити частково.

Визнати наказ в.о. начальника структурного підрозділу Краснолиманського вагонного депо регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» Шепілова Д.О. від 02 серпня 2016 року № 216/ос про звільнення ОСОБА_1 з посади фрезерувальника 3-го розряду дільниці з ремонту візків за пунктом 3 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України незаконним та скасувати.

Поновити ОСОБА_1 на посаді фрезерувальника 3-го розряду дільниці з ремонту візків структурного підрозділу «Краснолиманське вагонне депо» регіональної філії «Донецька залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» з 03.08.2016.

Стягнути з Акціонерного товариства "Українська залізниця" (юридична адреса: 03680, м. Київ, вул. Тверська, буд. 5, ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 03.08.2016 по 08.04.2019 в сумі 109 728,63 грн. (з відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів, що підлягають утриманню відповідно до вимог чинного законодавства України).
В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення в частині скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку, в межах суми платежу за один місяць, допустити до негайного виконання.
Стягнути з Акціонерного товариства "Українська залізниця" (юридична адреса: 03680, м. Київ, вул. Тверська, буд. 5, ) на користь держави (рахунок одержувача: 5564, , МФО: 899998, одержувач: УК м. Лиман/отг м. Лиман/22030101, Банк одержувача: Казначейство України (ЕАП)) судовий збір у розмірі 1865,68 грн.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку в Донецький апеляційний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У відповідності до п.п. 15.5 п.15 ч. 1 розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Повний текст рішення виготовлений 10.04.2019.

Суддя -