ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/828/19 Справа № 205/5359/17 Суддя у 1-й інстанції - Остапенко Н.Г. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.

суддів - Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

при секретарі - Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 травня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» про визнання кредитного договору недійсним,-

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ПАТ «Укрсиббанк» про визнання кредитного договору недійсним.

Позов мотивований тим, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 червня 2016 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено, стягнуто солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором № 0 від 09.06.2008 року в сумі 125 628,29 доларів США (сто двадцять п'ять тисяч шістсот двадцять вісім доларів США 29 центів) та пені в розмірі 350 852,64 грн. та в рівних частках судовий збір в сумі 55 799,43 грн.

Апеляційним судом Дніпропетровської області рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 червня 2016 року залишено без змін.

Позивач вважає, що договір про надання споживчого кредиту № 0 від 09.06.2008 року повинен бути визнаний недійсним оскільки банк не виконав зобов'язання щодо видачі коштів, банком було введено в оману щодо вартості кредиту та реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання по кредиту, також оригінали додатків, додаткових умов чи правил, на які містяться посилання у тексті договору також повинні бути надані споживачеві в письмовій формі в оригіналі.

На підставі викладеного просить визнати договір про надання споживчого кредиту № 0 від 09.06.2008 року, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 недійсним.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 травня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що при укладанні спірного кредитного договору, між його сторонами були дотримані всі передбачені діючим на той час законодавством істотні умови даного виду договорів, які обумовлені їх згодою, як узгоджені сторонами, так і ними прийняті, а також дотримані вимоги щодо форми кредитного договору. Окрім того, на момент укладення спірного кредитного договору обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення відповідало їхній внутрішній волі, було вільним, що підтверджується власноручними підписами учасників правочину та печаткою фінансової установи.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні рішення не було встановлено чи виконав банк зобов'язання щодо видачі коштів, навпаки приховуючи дані обставини, а також суд не звернув уваги, що банком було введено її в оману щодо вартості кредиту та реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання по кредиту.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що 09 червня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк») та ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до умов якого банк зобов'язався надати позичальнику однією сумою, а позичальник зобов'язався прийняти, належним чином використовувати та повернути банку кредит в іноземній валюті в сумі 300 000,00 доларів США та сплатити проценти за користування в розмірі 14,50% річних, шляхом внесення ануїтетних платежів в порядку і на умовах визначених договором, строком користування до 08.06.2018 року (а.с. 5-11).

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 червня 2016 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено, стягнуто солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором № 0 від 09.06.2008 року в сумі 125 628,29 доларів США (сто двадцять п'ять тисяч шістсот двадцять вісім доларів США 29 центів) та пені в розмірі 350 852,64 грн., а також в рівних частках судовий збір в сумі 55 799,43 грн. (а.с. 33-34)

Також встановлено факт надання кредитних коштів ОСОБА_1, що підтверджується наявністю заявки ОСОБА_1 від 27.05.2008 року на отримання кредиту, договором споживчого кредиту № 0 від 09.06.2008 року, випискою по рахунку від 09.06.2008 та меморіальним ордером № НОМЕР_1 від 09.06.2008, що є належними доказами виконання банківською установою своїх зобов'язань за кредитним договором щодо надання ОСОБА_1 кредитних коштів, які особисто нею підписані.

ОСОБА_1 протягом певного часу приймала міри щодо погашення отриманих кредитних коштів, про що свідчить зменшений розмір тіла кредиту.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 червня 2016 року залишено без змін (а.с. 35-36).

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2. також відхилено, а рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 червня 2016 року залишено без змін (а.с. 37-38).

Посилання ОСОБА_1 на недодержання банком істотної умови кредитного договору, встановленої абзацом 2 п. 1.1 Договору про надання споживчого кредиту № 0 від 09.06.2008 року, яка передбачає наявність «Заяви позичальника на видачу траншу», і слугує підтвердженням виконання банком зобов'язання за договором є недоведеними, оскільки спростовуються наступним абзацом цього ж пункту, в якому зазначено, що «Сторони домовилися, що Банк надає Позичальнику кредит у вигляді одного траншу в розмірі суми кредиту». Зазначена умова договору підтверджується меморіальним ордером № НОМЕР_1 від 09.06.2008, який є розрахунковим документом, складається за ініціативою банку для оформлення операцій щодо списання коштів з рахунку платника і внутрішньобанківських операцій відповідно до Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» та нормативно-правових актів Національного Банку України.

Відмовляючи у задоволенні позову, районний суд обґрунтовано виходив з того, що при укладанні спірного кредитного договору, між його сторонами були дотримані всі передбачені діючим на той час законодавством істотні умови даного виду договорів, які обумовлені їх згодою, як узгоджені сторонами, так і ними прийняті, а також дотримані вимоги щодо форми кредитного договору. Окрім того, на момент укладення спірного кредитного договору обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення відповідало їхній внутрішній волі, було вільним, що підтверджується власноручними підписами учасників правочину та печаткою фінансової установи.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Згідно ст. 16 ЦК України, визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені ст. 215 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність установлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність па підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язаний вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У відповідності до ст. 546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватись неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За нормами п.3 ч.1 ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно положень ст. 536 та ст. 1054 Цивільного кодексу України, необхідною умовою, тобто істотною умовою кредитного договору є розмір процентної ставки, щодо якої сторони повинні дійти згоди.

Відповідно до ч .2, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на момент укладення кредитного договору), перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про особу та місцезнаходження кредитодавця та кредитні умови.

Згідно ч.4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на момент укладення кредитного договору), у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством.

Відповідно до положень ч.1, 2 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на момент укладення кредитного договору) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умов які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принцу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України справі № 6-1341цс15 за змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

З матеріалів справи вбачається, що умови договору про надання споживчого кредиту № 0 від 09 червня 2008 року містять розмір кредитних коштів і строк повернення кредиту; умови і порядок його видачі та погашення; розмір та детальний опис процентів; порядок плати за кредитом, порядок зміни та припинення дії договору; відповідальність сторін за неналежне виконання умов договору. Додаток до договору містить Графік платежів та визначення сукупної вартості кредиту (а.с. 5-11).

В свою чергу позичальник ОСОБА_1 погодилась з умовами договору і графіком платежів, що засвідчено її власноручним підписом на кожному аркуші.

Отже, у дотримання ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на момент укладення кредитного договору), банком надано ОСОБА_1 як споживачу фінансової послуги всю повноту необхідної інформації. При цьому суд враховує, що позивачка у встановлений Законом строк не скористалась своїм правом на відкликання згоди на укладання договору про надання споживчого кредиту та тривалий час здійснювала погашення заборгованості за кредитним договором.

У зв'язку з чим, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалені з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 травня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко