Номер провадження 2/754/18/19
РІШЕННЯ

Іменем України

07 травня 2019 року Деснянський районний суд м.Києва у складі:

головуючого судді Зотько Т.А.

за участю секретаря судових засідань Гайворонського В.М.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 .,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторіну відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, стягнення збитків та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась до суду з позовом до ФОП ОСОБА_4 , про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, стягнення збитків та моральної шкоди.

В процесі розгляду справи позивач збільшила позовні вимоги та остаточно просила:

- стягнути з ФОП ОСОБА_4 на її користь середню заробітну плату за весь час затримки розрахунку по день проведення фактичного розрахунку. Середню заробітну плату за час затримки розрахунку при звільненні станом на 07.05.2019 року, що складає 74 613,21 грн.;

- зобовязати ФОП ОСОБА_4 вчинити дії, а саме: подати до робочого органу Фонду соціального страхування України заяву-розрахунок на фінансування допомоги по вагітності та пологах терміном на 14 календарних днів згідно із листком непрацездатності серії АДА № 314802 за період з 21.02.2017 року по 06.03.2017 року, виданого КНП «КДЦ» Печерського району на ім`я позивача;

- стягнути з ФОП ОСОБА_4 на її користь заборгованість по заробітній платі в сумі 19250,00 грн. та компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 1875,20 грн.;

- стягнути з ФОП ОСОБА_4 на її користь понесені збитки на відправку заяв в сумі 46,32 грн.;

- стягнути з ФОП ОСОБА_4 на її користь моральну шкоду в розмірі 50000,00 грн.

Вказані позовні вимоги мотивовані тим, що 21.04.2016 року позивачем був укладений контракт за номером 1/16 з адвокатом Богдан Л.С.. Відповідно до п.5 контракту позивача було прийнято на посаду помічника адвоката ОСОБА_4 . з заробітною платою в розмірі 3500,00 грн., яка повинна була виплачуватись 2 рази на місяць, 6 та 20 числа кожного місяця. З 18.10.2016 року по 20.02.2017 року позивач перебувала у декретній відпустці. В лютому 2017 року нею був до ФОП ОСОБА_4 поданий лікарняний лист № 314802 серії АДА виписаний 05.02.2017 року, відповідно до якого, з 21.02.2017 року по 06.03.2017 року їй був продовжений лікарняний у зв`язку з ускладненням пологів. Зазначений лікарняний лист було подано відповідачу для оформлення та подачі до фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності. В березні 2017 року позивачем написана заява на ім`я відповідача про надання відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Наказом № 3-к від 22.05.2017 року позивача звільнено з посади помічника адвоката в зв`язку з закінченням строку контракту згідно п.2 ч.2 ст. 36 КЗпП України. З квітня 2016 року по день її звільнення тобто за період роботи у відповідача заробітна плата позивачу не виплачувалась через нібито складне фінансове становище відповідача. Лікарняний лист, про який зазначено вище, не оформлено та не подано до відповідного фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, та як наслідок станом на день подачі позову до суду лікарняний лист не оплачено.

Процесуальні дії по справі.

Ухвалою від 07.12.2018 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 , про відстрочення сплати судового збору, при подачі позовної заяви до суду відмовлено. Позовну заяву ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_4 , про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, стягнення збитків, моральної шкоди та зобов`язання вчинити певні дії залишено без руху.

Ухвалою від 15.01.2019 року задоволено клопотання позивача, про відстрочення сплати судового збору до ухвалення судового рішення в справі за позовом ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_4 , про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, стягнення збитків та моральної шкоди. Відстрочено позивачу сплату судового збору у розмірі 704,80 грн. при подачі до суду позовної заяви ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_4 , про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, стягнення збитків та моральної шкоди до ухвалення судового рішення в справі.

Крім того, ухвалою від 15.01.2019 року відкрито провадження у вказані справі та визначено проводити її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Також, ухвалою від 07.05.2019 року відмовлено позивачу в задоволенні клопотання, про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Інші процесуальні дії по справі не вчинялись.

В судовому засіданні позивач збільшені позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити з підстав викладених в позові.

Представник відповідача - адвокат Лата Н.Ф., яка діє на підставі договору про надання правової допомоги від 22.02.2019 року в судовому засідання позовні вимоги визнала частково. Вказувала на те, що щомісячний розмір заробітної плати, який був сплачений позивачу становив не 3500,00 грн., на якому безпідставно наполягає позивач, а у розмірі 2817,50 грн., що підтверджується довідкою про заробітну плату від 22.02.2019 року №1, оскільки роботодавець є податковим агентом та має здійснити утримання всіх необхідних податків і зборів із заробітної плати за позивача. Відносно заборгованості по заробітній платі за період травень-жовтень 2016 року, то позивач, знаючи про стан вагітності під час свого працевлаштування на роботу помічником адвоката відповідача, не виходила на роботу у період травень-жовтень 2016 року. Про вказане відповідачем здійснювалось щомісячне табелювання робочого часу позивача. Допомогу по вагітності і пологам у розмірі 14411,88 грн. позивач отримала 04.11.2016 року. Враховуючи вищенаведене, у відповідача відсутня заборгованість перед позивачем по заробітній платі за період з 21.04.2016 року по 17.10.2016 року. Враховуючи той факт, що відповідач не здійснював грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, зазначені позивачем вимоги у цій частині відповідачем визнаються у повному розмірі, а саме, 1875,20 грн. При цьому вказувала на те, що час затримки виплати заробітної плати з 23.05.2017 року по день фактичного розрахунку - 04.08.2017 року складає 53 робочих днів, а розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні 6062,14 грн. Також зазначила, що відповідач готовий відшкодувати нанесені позивачу збитки, яких вона зазнала через листування з відповідачем у розмірі 46,32 грн. Наголошувала на тому, що позивач не надає доказів настання негативних наслідків, що свідчить про заподіяння моральної шкоди, не надає доказів наявності причинного зв`язку між діями відповідача та вказаними наслідками та не обґрунтовує зазначений нею розмір моральної шкоди, що в свою чергу слугує підставою для відмови у задоволенні вимог про стягнення моральної шкоди. А тому вважає вимоги позивача в частині стягнення моральної шкоди безпідставними. На підставі наведеного зазначила, що у відповідача перед позивачем наявна заборгованість у сумі 7983,66 гри, що складається із компенсації за невикористані дні щорічної відпустки у розмірі 1875,20 грн., середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 6062,14 грн., збитків, яких позивач зазнав через листування з відповідачем, у розмірі 46,32 грн.

Відповідач використала своє право, передбачене ст.ст. 178,180 ЦПК України та 25.02.2019 року подала до суду відзив на позовну заяву, а 25.03.2019 року заперечення на відповідь на відзив, де вказувалось про те, що відповідач визнає ту обставину, що в неї перед позивачем наявна заборгованість у сумі 7983,66 гри, що складається із компенсації за невикористані дні щорічної відпустки у розмірі 1875,20 грн., середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 6062,14 грн., збитків, яких позивач зазнав через листування з відповідачем, у розмірі 46,32 грн. При цьому відповідач просила відмовити позивачу у стягнені заборгованості по заробітній платі у сумі 19250,00 грн., середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 67437,44 грн., моральної шкоди у розмірі 50000,00 грн.

Позивачем, у свою чергу, в порядку передбаченому ст. 179 ЦПК 15.03.2019 року подано до суду відповідь на відзив, відповідно до якого остання вказувала на те, що відповідачем виплачено заробітну плату за час роботи квітень-травень 2016 року в розмірі 3756,69 грн., більше ніж через рік, а саме: 04.08.2017 року, що порушує права позивача та норми чинного законодавства щодо своєчасного одержання заробітної плати. Вважає безпідставним, незаконним та таким, що не підтверджується доказами твердження представника відповідача про те, що позивач не виходила на роботу в період травень-жовтень 2016 року, про, що відповідачем здійснювалось відповідне табелювання робочого часу та заробітна плата не нараховувалась. Також пояснення у відзиві на те, що відповідач здійснив перерахування допомоги по вагітності і пологам у розмірі 14411,88 грн., на яку позивач могла придбати все необхідне для вагітних, то зазначене не є заслугою відповідача на підтвердження проведення повного розрахунку з нею, а лише підтвердження перахування їй коштів - допомоги по вагітності та пологах згідно з листком непрацездатності серії АДА № НОМЕР_1 за період з 10.10.2016 року по 20.02.2017 року, які перерахувало на рахунок відповідача - Лівобережна районна виконавча дирекція Київського міського відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності 03.11.2016 року. Крім того, у відзиві на позов зазначено, що в травні 2016 року позивача не було на роботі, хоча в супереч цьому представником надано до суду довідку про заробітну плату від 22.02.2019 року №1, відповідно до якої за травень 2016 року їй нараховано заробітну плату 3500,00 грн., та крім того цю заробітну плату за травень 2016 рік їй вже було виплачено в 2017 році, а тому вважає пояснення щодо її прогулів надуманими та такими що не підтверджені жодним документом.

Вислухавши позивача, представника відповідача, ретельно дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 129 Конституції України, ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів та показаннями свідків.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У п.26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п.23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

ЄСПЛ неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 рішення у справі «Ковач проти України» від 7 лютого 2008 року, п. 59 рішення у справі «Мельниченко проти України» від 19 жовтня 2004 року, п. 50 рішення у справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року, п. 54 рішення у справі «Швидка проти України» від 30 жовтня 2014 року тощо). Суд переконаний, що з огляду на зазначені вище положення статей 1, 3, 8,129 Конституції України можна за аналогією стверджувати, що права людини та громадянина, гарантовані законодавством України також мають бути не теоретичними та ілюзорними, а ефективними на практиці.

Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України; Законами України: «Про оплату праці», «Про індексацію грошових доходів населення», «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати»; Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078; Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427

У статті 23 Загальної Декларації з прав людини визначено, що кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття.

Кожна людина, без будь-якої дискримінації, має право на рівну оплату за рівну працю. Кожний працюючий має право на справедливу і задовільну винагороду, яка забезпечує гідне людини існування, її самої та її сім`ї, і яка в разі необхідності доповнюється іншими засобами соціального забезпечення.

Статтею 43 Конституції передбачено право кожної людини на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обов`язки, в рівній мірі кореспондується обов`язок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати труд працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату.

Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, провадиться в день звільнення. Власник або уповноважений ним орган повинен виплатити у зазначений строк не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Частиною третьою ст. 21 КЗпП України визначено, що особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є, серед іншого, підстави, передбачені контрактом.

Згідно норм ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Як убачається з матеріалів справи та не заперечувалося сторонами по справі, що 21.04.2016 року між позивачем та адвокатом ОСОБА_5 був укладений контракт № 1/16, згідно якого позивача було прийнято на посаду помічника адвоката ОСОБА_5 (а.с.16-18).

Вказане також підтверджується записами, які містяться в трудовій книжці позивача (а.с.19,20).

Відповідно до п.5 вищевказаного контракту позивача було прийнято на посаду помічника адвоката ОСОБА_5 з заробітною платою в розмірі 3500,00 грн., яка повинна була виплачуватись 2 рази на місяць, 6 та 20 числа кожного місяця.

Наказом №3-К від 22.05.2017 року (а.с.63) позивача звільнено з посади помічника адвоката з 22.05.2017 року, в зв`язку з закінченням строку контракту, згідно з п.2 ч.2 ст. 36 КЗпП України на підставі її заяви від 22.05.2017 року (а.с.62).

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Частиною 3 вказаної статті передбачено, що питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.

За положеннями ст. 2 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Згідно із ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Частиною 5 ст. 97 КЗпП України передбачено, що оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці.

Відповідно до ст. 24 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідач, не заперечуючи факту несвоєчасної сплати позивачу заробітної плати у зв`язку з фінансовим труднощами за час її роботи квітень-травень 2016 рок,у надала копію платіжного доручення №25 від 04.08.2017 року (а.с.68), відповідно до якого позивачу була перерахована заробітна плата за період квітень-травень 2016 року у розмірі 3756,69 грн., з якої сплачено податки.

Відповідно до довідки про заробітну плату від 22.02.2019 року за №1 (а.с.69) ОСОБА_1 за час роботи з 21.04.2016 року по 18.10.2016 року помічником адвоката у ФОП ОСОБА_4 був нарахований дохід у вигляді заробітної плати за квітень 2016 року у розмірі 1166,69 грн., утримано 227,50 грн., виплачено 939,19 грн., за травень 2016 року у розмірі 3500,00 грн., утримано 682,50 грн., виплачено 2817,50 грн. Разом за період квітень-жовтень 2016 року виплачено 4666,69 грн., утримано 910,00 грн., отримано 3756,69 грн.

Відповідно до копій платіжних доручень №13 від 26.10.2016 року (а.с.75), №14 від 26.10.2018 року (а.с.76), №15 від 26.10.2016 року (а.с.77), №16 від 26.10.2016 року (а.с.78) відповідачем було сплачено необхідні платежі з єдиного соціального внеску у розмірі 2 566,67 грн., які необхідні були позивачу для отримання нею допомоги по вагітності і пологам.

Допомогу по вагітності і пологам у розмірі 14411,88 грн. позивач отримала 04.11.2016 року, що підтверджується платіжним дорученням №21 від 04.11.2016 року (а.с.78).

Позивачем на підтвердження того, що вона постійно у період з квітня по жовтень 2016 року працювала надано витяг з її електронної пошти «Відправлених листів», з якої вбачається що вона вела переписку з ОСОБА_4 (а.с.15). Крім того, надано нотаріально завірену заяву ОСОБА_6 , від 02.04.2019 року, де остання вказувала про те, що 30.01.2015 року між нею та адвокатом Богдан Л.С. було укладено договір №2 про надання правової допомоги. Наданні професійної юридичної допомоги ОСОБА_4 поручила позивачу, яка в період з 16.12.2015 року по 12.10.2016 року надавала ОСОБА_6 усні консультації, супроводжувала судовий захист, складала апеляційну та касаційну скарги та направляла відповідні запити по цивільній справі №755/9310/15-ц в результаті чого ОСОБА_6 отримала рішення суду.

Відповідачем у свою чергу на спростування вказаних доводів надано копії табелів робочого часу, які здійснені ФОП ОСОБА_4 , (а.с.70-74) та відповідно до яких вбачається, що в період з червня по жовтень 2016 року позивач була відсутня на робочому місці, у зв`язку з чим за переконанням представника відповідача заробітна плата позивачу за цей період часу не нараховувалася правомірно.

На думку суду вказані докази є належними та приймаються судом до уваги, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України містять інформацію щодо предмета доказування та є допустимими.

Належних та допустимих доказів на спростування інформації, викладеної у вищевказаних табелях робочого часу, які здійснені ФОП ОСОБА_4 , позивачем суду не надано.

Крім того, наявність листування між позивачем та відповідачем на думку суду не свідчить про виконання позивачем будь-якої трудової діяльності.

З урахуванням викладеного суд вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі в сумі 19250,00 грн. не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, у зв`язку з чим у їх задоволенні має бути відмовлено.

Відповідно до ч. 1 ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткові відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю дитинства підгрупи А І групи.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 199 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи і середнього заробітку, який працівник має на час її проведення.

У зв`язку з вищевикладеним суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача щодо стягнення з відповідача компенсації за невикористану відпустку в сумі 1875,20 грн., зважаючи на те, що відповідачем вказані позовні вимоги визнавались та на їх спростування жодного доказу не надавалось.

Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У справі «Федоренко проти України» ЄСПЛ констатував, що право власності, гарантоване ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності (пункт 21 рішення ЄСПЛ у справі «Федоренко проти України»).

У справі «Кечко проти України» ЄСПЛ визнав порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції в ситуації, коли заявник в силу спеціальних та чинних на той період часу положень національного законодавства мав виправдані очікування щодо отримання надбавки до заробітної плати, але вона йому не була виплачена.

Щодо позовних вимог по виплаті середнього заробітку за час затримки проведення повного розрахунку при звільненні позивача, суд виходить з наступного.

Як роз`яснено у п.п. 19, 20 Постанови Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13, при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У разі не проведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Не можна вважати спором про розмір сум, належних до виплати при звільненні, спір про відрахування із заробітної плати (на відшкодування матеріальної шкоди, на повернення авансу тощо), оскільки він вирішується в іншому встановленому для нього порядку.

При визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (з наступними змінами і доповненнями). Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, та призначення пенсії.

Згідно п.8 Порядку розрахунку середнього заробітку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Як роз`яснено в п. 6 Постанови Пленуму Верховного суду України №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

На підтвердження того, що відповідачем не було вчасно проведено розрахунок при звільненні позивача, останньою надано письмову заяву від 17.07.2017 року (а.с.23,24), яка була адресована позивачу з вимогою про проведення з нею розрахунку при звільненні та виплаті усіх належних їй сум, лист ГУ Держпраці у Київській області від 25.07.2017 року (а.с.25,26) про розгляд звернення позивача, щодо можливого порушення законодавства про працю посадовими особами.

В судовому засіданні представником відповідача у свою чергу не заперечувався той факт, що відповідачем було здійснено затримку розрахунку при звільненні позивача та не було проведно виплат належних позивачу при звільненні.

Разом з тим, місячний оклад позивача становить 3500,00 грн., що відобразилося у контракті № 1/16 від 21.04.2016 року, який укладений між позивачем та адвокатом Богдан Л.С., довідці про заробітну плату від 22.02.2019 року за №1, де вказано що позивачу у травні 2016 року нараховано 3500,00 грн. Вказана сума відображена і у копії лікарняного листка №314068 (а.с.79, - зворот), з якої було сплачено страхові внески та з якої вбачається, що місячний оклад позивача за травень, червень, липень, серпень та вересень 2016 року складав 3500,00 грн. (а.с.79, - зворот).

Отже, заробіток позивача за останні два календарні місяці, що передували її звільненню складає: 3500,00 грн.+3500,00 грн.=7000,00 грн. Середньоденна заробітна плата при цому становить 7000,00 грн. /44 (кількість робочих днів) = 159,09 грн.

Розрахунок середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, за умови прийняття рішення судом 07.05.2019 року:

Робочі дні:

2017 рік (після звільнення) - 155 роб./днів;

2018 рік - 249 роб./днів;

січень 2019 рік - 21 роб./день;

лютий 2019 рік - 20 роб./днів;

березень 2019 рік - 20 роб/днів;

квітень 2019 рік - 20 роб/днів;

травень 2019 рік (до 07.05.2019 рік включно) - 4 роб/дні.

Всього - 469 робочих днів. (159,09 грн. сер. з/п х 469 - кількість робочих днів = 74613,21 грн.).

Отже розмір середнього заробітку за час затримки при розрахунку при звільненні, який необхідно стягнути з відповідача на користь позивача становить 74613,21 грн.

Належних доказів на спростування правильності розрахунку наданого позивачем, відповідачем не надано.

Крім того, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди виходячи з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено підстави відшкодування роботодавцем моральної шкоди, яку він заподіяв працівнику.

Виходячи з наведеної правової норми під моральною шкодою слід розуміти моральні страждання, втрату нормальних життєвих зв`язків, потребу у додаткових зусиллях для організації свого життя.

Як роз`яснено у п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року за № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяній фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Так, в межах даного спору, позивачем пред`явлено вимоги до ФОП ОСОБА_4 , про відшкодування моральної шкоди в розмірі 50000,00 грн., обґрунтовуючи підстави для відшкодування моральної шкоди, позивач посилається на те, що у зв`язку з порушенням її трудових прав, вона зазнала душевних страждань та хвилювань, зазначені обставини призвели до втрати нормальних життєвих зв`язків, змінили спосіб її життя.

З урахуванням обставин, які наведені позивачем в частині заявлених вимог щодо відшкодування моральної шкоди, суд вважає правомірними вимоги позивача про відшкодування за рахунок відповідача моральної шкоди, оскільки встановлені під час розгляду справи обставини, свідчать про порушення трудових прав позивача, як працівника, які пов`язані з несвоєчасною виплатою заробітної плати та затримкою проведення розрахунку при звільненні позивача із займаної посади, що є підставою для відшкодування позивачу моральної шкоди, як це передбачено ст. 237-1 КЗпП України, та виходячи з характеру правопорушення та глибини фізичних та душевних страждань позивача, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, позов в цій частині підлягає частковому задоволенню, тому суд присуджує стягнути з відповідача на користь ОСОБА_7 в рахунок відшкодування моральної шкоди 5000,00 грн.

Щодо вимог позивача про стягнення збитків з відповідача, які остання зазнала, в результаті відправки заяви на юридичну та фактичну адресу відповідача про проведення повного розрахунку, то слід зазначити наступне.

Відповідно до ст.22 ЦК України, битками є витрати, які особа робила для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Оскільки відповідачем вказані позовні вимоги визнавались та на їх спростування жодного доказу не надавалось, суд приходить до висновку про їх задоволення та стягнення з відповідача на користь позивача понесені ОСОБА_8 збитки на відправку вказаних вище заяв у розмірі 46,32 грн.

Що ж стосується позовних вимог про зобов`язання ФОП ОСОБА_4 вчинити дії, а саме: подати до робочого органу Фонду соціального страхування України заяву-розрахунок на фінансування допомоги по вагітності та пологах терміном на 14 календарних днів згідно із листком непрацездатності серії АДА № 314802 за період з 21.02.2017 року по 06.03.2017 року, виданого КНП «КДЦ» Печерського району на ім`я позивача, то вказані вимоги не підлягають задоволенню, оскільки жодних доказів того, що відповідач отримав такого лікарняного листка та не подав його до відповідного Фонду соціального страхування матеріали справи не містять та позивачем в процесі розгляду справи не надано. Більше того, представник відповідача в судовому засіданні вказувала на те, що коли такий листок непрацездатності буде надано відповідачу, він відразу буде направлений до відповідного Фонду соціального страхування.

Враховуючи викладене, аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 , про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, стягнення збитків та моральної шкоди, підлягає частковому задоволенню, у зв`язку з чим необхідно стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 1875,20 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 74613,21 грн., понесені збитки на відправку заяв у розмірі 46,32 грн., моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн., а всього стягнути 81534,73 грн.

В порядку ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню 704,80 грн. судового збору на користь держави.

На підставі викладеного та керуючись Конституцією України, ст.ст. 21, 23, 24, 36, 94, 97, 116, 117, 233, 237-1 КЗпП України, п.п. 19, 20 Постанови Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13, п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року за № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", ст.ст. 2, 21 Закону України «Про оплату праці», ст. 21 ЦК України, ст.ст. 10 12, 13, 18, 76-81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268, 354, 355 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_3 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 , РНОКПП - НОМЕР_2 (юридична адреса: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_3 РНОКПП - НОМЕР_3 , (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ) компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 1875 грн. 20 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 74613,21 грн., понесені збитки на відправку заяв у розмірі 46 грн. 32 коп., моральну шкоду у розмірі 5000 грн., а всього стягнути 81534 грн. 73 коп.

В задоволенні іншої частини позову ОСОБА_3 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 - відмовити.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 , РНОКПП - НОМЕР_2 (юридична адреса: АДРЕСА_1 ) на користь держави судовий збір у розмірі 704,80 грн..

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Деснянський районний суд міста Києва.

Повний текст судового рішення складений 17.05.2019.

Суддя: