Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/1746/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 травня 2019 року м. Черкаси

Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого судді Позарецької С.М.,

при секретарі Семиволос І.М.,

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача адвоката Ковтун А.В.,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності на частину квартири та визнання права власності на частину квартири, -

в с т а н о в и в :

Позивач - ОСОБА_1 звернувся в Придніпровський районний суд м. Черкаси з позовом до ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності на частину квартири та визнання права власності на частину квартири.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що він ( ОСОБА_1 ) одружився з ОСОБА_2 09.09.2004, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис № 1208.

Від даного шлюбу у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Також вказує, що у вересні 2013 року за спільні сумісні кошти вони придбали квартиру АДРЕСА_1 . Дана квартира придбана, шляхом укладення 20.09.2013 договору купівлі-продажу, який посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Романій Н.В. та зареєстрований в реєстрі за № 9503.

За попередньою домовленістю з відповідачем, 1/2 частина квартири придбана їх спільним сином ОСОБА_4 , а інша 1/2 частина квартири є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя, придбана ОСОБА_2 , що підтверджується його ( ОСОБА_1 ) заявою, яка посвідчена приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Романій Н.В. та зареєстрована в реєстрі за № 9501.

Крім того, згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, квартира АДРЕСА_1 перебуває у приватній спільній частковій власності ОСОБА_4 (1/2) та ОСОБА_2 (1/2).

Згідно консультаційного висновку № 455/19 ринкова вартість вищевказаної квартири становить 501100 грн. 00 коп.

На підставі вищезазначеного, позивач просить суд, - визнати право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , а також визнати за ним право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 25 березня 2019 року по справі відкрито провадження та призначене судове засідання. Дана цивільна справа визнана судом малозначною і розглядається в порядку спрощеного позовного провадження із повідомленням сторін. Сторонам встановлено строк для подачі заяв по суті справи. Крім того, сторони заперечень щодо такого порядку розгляду справи не надали.

18 квітня 2019 року, на виконання вимог ст. 278 ЦПК України, відповідачем ОСОБА_2 надано до суду письмовий відзив на позовну заяву. Зазначила, що ознайомившись із позицією позивача, що викладена в позовній заяві та вимогою щодо визнання 1/4 квартири, зареєстрованої на неї та сина, ОСОБА_4 , за адресою: АДРЕСА_2 спільним майном набутим під час шлюбу, не заперечує. Вказує, що позивач не вказав, що за час перебування у шлюбі за спільно зароблені кошти був придбаний автомобіль Опель Астра спорт, номерний знак НОМЕР_1 , 2011 р. випуску, який позивач не включив у позовну заяву про поділ майна, що з об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Це також спільне майно, яке підлягає поділу на праві спільної сумісної власності. Зважаючи на те, що у неї на утриманні залишається неповнолітній син і для утримання дитини вона має самостійно заробляти гроші, вважає буде справедливим, щоб суд відступив від рівності часток у спільному майні подружжя, та залишив 1/4 частину, яку вимагає позивач, за нею відповідачем по справі. Отже,просить суд, відмовити позивачу ОСОБА_1 у задоволенні заявлених ним позовних вимог та визнати право власності на 1/4 частину квартири за ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_4 .

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав позовні вимоги та просив задовольнити позов у повному обсязі. Додатково пояснив, що він дійсно хоче оформити 1/4 частину від Ѕ частини квартири на себе, з метою подальшої її передачі синові в рахунок сплати аліментів на його утримання.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 адвокат ОСОБА_5 пояснив, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 09.09.2004 по 03.05.2019. Від даного шлюбу у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Крім того, за час перебування у шлюбі сторони за спільні сумісні кошти придбали квартиру АДРЕСА_1 . За попередньою домовленістю з відповідачем, 1/2 частина квартири придбана їх спільним сином ОСОБА_4 , а інша 1/2 частина квартири є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя, оформлена на ОСОБА_2 Також зазначив, що на сьогоднішній день шлюб між сторонами розірваний на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Проте, після розірвання шлюбу між сторонами виник спір про спільно нажите майно (1/2 частина квартири АДРЕСА_1 ). В досудовому порядку сторони домовитися не змогли, в тому числі і шляхом укладення мирової угоди. Таким чином, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити позов у повному обсязі. Судові витрати позивач залишає за собою.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 пояснила, що з 02.02.2019 позивач не проживає у вищевказаній квартирі і вивіз всі свої речі. Також зазначила, що вона не заперечує, що 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, як вона, так і позивач мають право на 1/4 частину вищезазначеної квартири кожному.

Заслухавши доводи позивача, його представника та відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи в їх сукупності, всебічно, повно та об`єктивно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, згідно даних свідоцтва про одруження від 09.09.2004, сторони зареєстрували шлюб у Черкаському міському відділі реєстрації актів цивільного стану, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис № 1208.

Від даного шлюбу сторони мають неповнолітню дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується даними свідоцтва про народження (Серія НОМЕР_2 від 08.11.2006), який проживає разом з матір`ю. Щодо місця проживання дитини між сторонами спору не існує. Батьком дитини записаний відповідач.

Також, встановлено, що за час перебування у шлюбі, сторонами та їхнім сином придбано квартиру АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу квартири від 20.09.2013. Вказаний договір купівлі-продажу квартири посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Романій Н.В. та зареєстровано в реєстрі за № 9503.

За даними Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 9733353 від 20.09.2013 власником 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 . Крім того, за даними Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 9733121 від 20.09.2013 власником іншої 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_4 (син сторін).

Крім того, відповідно до даних консультаційного висновку № 455/19, виданого ПП «ТОВА» ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 становить 501100 грн. 00 коп. без врахування ПДВ.

Враховуючи, що підтвердити наявність у позивача прав на спірну частину квартири в документальній формі він не має можливості, оскільки право власності на вищевказану частину квартири зареєстроване за відповідачем, тому він звернувся до суду із зазначеним позовом.

Тож, спір між сторонами виник з правовідносин щодо майнових прав подружжя на майно, набуте у шлюбі, яке регулюється нормами Конституції України, Цивільного кодексу України та Сімейного кодексу України.

Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 Цивільного процесуального кодексу України).

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 Цивільного процесуального кодексу України).

Як визначено статтею 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в т.ч. припинення дії, яка порушує право; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства (ч.ч.1, 2, 3, 4 ст. 13 Цивільного кодексу України). У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які зазначені вище, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом (ч. 6 ст. 13 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 2, ч. 9 ст. 7 Сімейного кодексу України, сімейні майнові відносини між подружжям регулюються нормами Сімейного кодексу України на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

За положеннями статті 60 Сімейного кодексу України (в редакції, що діє з 01.01.2004), майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (ст. 368 ЦК України).

Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом (ч.ч.1, 2 ст. 369 ЦК України).

Між тим, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Отже, при визначенні права спільної сумісної власності подружжя на майно встановленню підлягають не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя (висновки Верховного Суду України, викладені в постановах від 07.09.2016 у справі №6-801цс16; від 12.10.2016 у справі №6-846цс16; від 07.12.2016 у справі №6-1568цс16).

Визначаючи джерело походження коштів, за які було придбане майно, що є об`єктом поділу між сторонами, суд бере до уваги пояснення позивача та відповідача про те, що спірна частина квартири була придбана за спільні кошти подружжя, а відтак і набуте за них майно є об`єктом спільною сумісної власності подружжя і підлягає розподілу між сторонами.

Під час судового розгляду справи, жодних доказів про те, що спірне нерухоме майно було придбане не за спільні кошти подружжя (сторін по справі), відповідачем не надано. Крім того, суд вважає безпідставними доводи відповідача, що викладені у відзиві на позов про те, що ј частина квартири, на яку претендує позивач, слід визнати на цю частку право власності за нею, оскільки у шлюбі був придбаний автомобіль н/з НОМЕР_1 , 2011р. випуску, який позивач на включив до поділу майна, хоча він також є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а також той факт, що у відповідача на утриманні залишається неповнолітній син і для його утримання вона має самостійно заробляти гроші.

Слід зазначити, що ОСОБА_2 не позбавлена права звертатися до суду за захистом свого порушеного, не визнаного чи оспореного права/інтересу, свободи з відповідним позовом, в т.ч. щодо поділу іншого майна подружжя, стягнення аліментів на утримання дитини тощо, оскільки це передбачено ст. 4 ЦПК України, ст.ст. 15, 16 ЦК України, а також іншими нормами чинного сімейного законодавства.

При цьому, слід зазначити, що в судовому засіданні при розгляді даної справи відповідач погодилась з тим, що вона з позивачем мають рівні права, кожен з них на ј частку від Ѕ частини спірної квартири.

Відповідно до вимог ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Крім того, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 Сімейного кодексу України).

Статтею 65 СК України передбачено, що дружина і чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Як зазначено у ст. 69 СК України, - дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. При цьому, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (ст. 68 СК України).

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ст. 70 СК України).

Судом встановлено, що на час розгляду справи шлюб між сторонами розірвано на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 22 постанови від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», в частині, що не суперечить нормам чинного законодавства, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Пунктом 23 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Беручи до уваги презумпцію статусу майна, набутого подружжям за час перебування їх у шлюбі, в контексті спірних правовідносин даної справи, судом не встановлено обставин, які б спростували презумпцію того, що нерухоме майно не є об`єктом спільної сумісної власності сторін. За таких обставин, таке майно підлягає поділу між сторонами.

На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про можливість задоволення позовних вимог у повному обсязі, а саме,- необхідно визнати право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . Крім того, необхідно визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 , а на решту ј частину вказаної квартири визнати право власності за ОСОБА_2 Питання щодо поділу Ѕ частини квартири, яка належить на праві власності синові сторін ОСОБА_4 , судом не вирішується.

Крім того, судові витрати (сплачений 27.02.2019 судовий збір в розмірі 1252 грн. 75 коп. за подачу позову), слід залишити за позивачем, враховуючи відповідне клопотання позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 57, 60, 61, 63, 67-71 Сімейного кодексу України, правовими висновками Верховного Суду України, ст. 325 Цивільного кодексу України, ст.ст. 4, 5, 12, 13, 19, 77-81, 274, 259, 353, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

в и р і ш и в :

Позов задовольнити.

Визнати право спільної сумісної власності ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстр.: АДРЕСА_2 , код НОМЕР_3 ) та ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстр.: АДРЕСА_2 , код НОМЕР_4 ) на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстр.: АДРЕСА_2 , код НОМЕР_3 ) право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення через суд першої інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення складений 20 травня 2019 року.

Головуючий: С. М. Позарецька