Постанова

Іменем України

04 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 591/5205/17

провадження № 61-48103св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Зарічного районного суду м. Суми у складі судді Кривцової Г. В. від 27 лютого 2018 року та постанову Апеляційного суду Сумської області, у складі колегії суддів: Собини О. І., Левченко Т. А., Криворотенка В. І., від 18 жовтня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності.

Позовна заява мотивована тим, що він є власником 33/100 частки житлового будинку та господарських споруд розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , інші 67/100 частки цього нерухомого майна належить ОСОБА_2 Посилаючись на те, що фактично житловий будинок поділено в натурі і кожен користується своїми частками, однак він має намір реалізувати своє право власності, просив поділити в натурі між ним та ОСОБА_2 спірний будинок та господарські споруди відповідно до експертного висновку будівельно-технічного дослідження від 23 серпня 2017 року № 1024, припинити право спільної часткової власності з відповідачем.

Короткий зміст оскаржуваних судових рішень

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 27 лютого 2018 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Сумської області від 18 жовтня 2018 року, позов ОСОБА_1 задоволено. Ухвалено провести поділ у натурі житлового будинку з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , виділивши ОСОБА_1 наступні приміщення в житловому будинку та господарські будівлі і споруди:в житловому будинку літ. «А-1»: житлову кімнату «7» площею 9,1 кв. м, житлову кімнату «8» площею 9,0 кв. м; в прибудові літ. «а»: кухню «9» площею 7 кв. м; в прибудові літ. «а5»: сіни «І» площею 3,6 кв. м; комору «ІІ» площею 4,7 кв. м; господарські будівлі і споруди: 1/2 сараю літ. «Б»; погріб літ. «п/г1», вбиральню літ. «Г», огорожу № 2-6. ОСОБА_2 виділено наступні приміщення в житловому будинку та господарські будівлі і споруди: в житловому будинку літ. «А-1»: житлову кімнату «5» площею 10,4 кв. м, житлову кімнату «6» площею 13,3 кв. м; в прибудові літ. «а»: коридор «4» площею 8,2 кв. м; в прибудові літ. «а1»: житлову кімнату «3» площею 10,8 кв. м; в прибудові літ. «а2»: коридор «І» площею 6,9 кв. м, кухню «2» площею 7,4 кв. м; в прибудові літ. «а5»: тамбур «ІІІ» площею 2, 7 кв. м; господарські будівлі і споруди: 1/2 сараю літ. «Б»; тамбур літ. «б», погріб літ. «п/г», вбиральню літ. «В», огорожу № 1-4.

Припинено право спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на житловий будинок, господарські будівлі і споруди за адресою: АДРЕСА_1 .

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Судові рішення мотивовано тим, що за приписами частини третьої статті 358, частини першої статті 364, частини першої статті 367 ЦК Українипозивач має право на поділ майна, що належить сторонам на праві спільної часткової власності, у порядку, встановленому експертним висновком.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2018 року, ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_2 зводяться до того, що суди вийшли за межі своєї компетенції та здійснили поділ житлового будинку з господарськими спорудами, який не відповідає ідеальним часткам співвласників зазначеним у правовстановлюючих документах. Судами не враховано, що в частині будинку позивача є самочинне будівництво, а саме приміщення літ. «А-1» житлова кімната «8» площею 9,0 кв. м, тому поділ житлового будинку провести неможливо.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 12 квітня 2019 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 є власником 33/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі дублікату договору дарування від 23 грудня 2008 року № 1179, а ОСОБА_2 є власником 67/100 частини вказаного будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 18 грудня 2001 року № 2503 (а. с. 12, 28 том 1).

Між сторонами склався такий фактичний порядок користування житловим будинком та господарськими спорудами:

ОСОБА_1. - житловий будинок літ. «А-1»: житлова кімната «7» площею 9,1 кв. м, житлова кімната «8» площею 9,0 кв. м, в прибудові літ. «а»: кухня «9» площею 7 кв. м, в прибудові літ. «а5»: сіни «І» площею 3,6 кв. м; комора «ІІ» площею 4,7 кв. м, а також господарські будівлі і споруди: 1/2 сараю літ. «Б»; погріб літ. «п/г1», вбиральня літ. «Г», огорожа № 2-6.

ОСОБА_2 - житловий будинок літ. «А-1»: житлова кімната «5» площею 10,4 кв. м, житлова кімната «6» площею 13,3 кв. м, в прибудові літ. «а»: коридор «4» площею 8,2 кв. м, в прибудові літ. «а1»: житлову кімнату «3» площею 10,8 кв. м, в прибудові літ. «а2»: коридор «І» площею 6,9 кв. м; кухню «2» площею 7,4 кв. м; в прибудові літ. «а5»: тамбур «ІІІ» площею 2,7 кв. м, та господарські будівлі і споруди: 1/2 сараю літ. «Б»; тамбур літ. «б», погріб літ. «п/г», вбиральня літ. «В», огорожа № 1-4.

Згідно з експертним висновком будівельно-технічного дослідження від 23 серпня 2017 року № 1024, визначений єдиний варіант розподілу житлового будинку і господарських споруд садиби, що відповідає часткам співвласників у житловому будинку та відповідає фактичному користуванню співвласників своїми частками будинку. При цьому можлива експлуатація приміщень спірного будинку та господарських будівель як окремих об`єктів нерухомості, передбачені окремі входи, роздільне електропостачання, газопостачання, опалення, водопостачання, каналізація (а.с. 32-39).

Відповідно до висновку комплексної судової оціночно-будівельної та будівельно-технічної експертизи від 03 вересня 2018 року № 54/1042 розмір ідеальної частки у спільній частковій власності (33/100) на нерухоме майно не відповідає фактичному користуванню, виходячи з технічного паспорту складеного 26 вересня 1991 року 36/100 замість 33/100.

Також експертизою встановлено, що ОСОБА_1 у спільній частковій власності належить 38/100 ідеальних частин, збільшення на 2/100 відбулося за рахунок будівництва прибудови літ. «а6», літнього душу літ. «Е» та навісу літ. «Ж».

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Статтею 321 ЦК України закріплено конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 356 ЦК України спільна часткова власність - це власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні.

Відповідно до вимог статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

У пунктах 6 та 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на житловий будинок» від 04 жовтня1991 року №7 зазначається, що виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності.

Згідно з частиною першою статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності.

Відповідно до частини третьої статті 364 ЦК України у разі виділу співвласнику у натурі частки зі спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється.

Згідно зі статтею 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

Таким чином, на відміну від виділу, за якого право власності припиняється лише для того співвласника, частка якого виділяється із спільної власності, у разі поділу спільна часткова власність припиняється для всіх її учасників.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, правильно встановивши характер спірних правовідносин, та застосувавши норми права, які їх регулюють, виходили із того, що експертним висновком будівельно-технічного дослідження від 23 серпня 2017 року № 1024 встановлено технічну можливість поділу в натурі частки з спірного будинку та врахували фактичний порядок користування сторонами житловим будинком у межах часток, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для поділу в натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності та припинення права спільної часткової власності.

Доводи касаційної скарги про те, що спільне майно не підлягає поділу в натурі, оскільки судом поділено самочинно збудовану житлову кімнату «8» площею 9,0 кв. м у будинку літ. «А-1», є безпідставними з огляду на таке.

За змістом частини першої статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво жилого будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво, або відведена не для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (частина друга статті 376 ЦК України).

Самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами статей 364, 367 ЦК України.

Не підлягають поділу (виділу) об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна.

Встановивши, що згідно з інвентаризаційною справою, на підставі рішення виконкому Зарічної районної ради народних депутатів від 21 квітня 1981 року № 121, попередньому власнику ОСОБА_4 було надано дозвіл на перепланування кухні площею 9,0 кв. м в житлову кімнату, суди дійшли вірного висновку, що до складу спільного будинку сторін не входять самочинно збудовані об`єкти нерухомого майна, отже відсутні перешкоди до поділу такого майна в натурі.

Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли обгрунтованого висновку про можливість поділу в натурі належного сторонам будинку, оскільки доводи позивача про самочинність переобладнання кухні площею 9,0 кв. м у спірному будинку у житлову кімнату спростовуються вищевказаним дозволом органу місцевого самоврядування. При цьому, посилання ОСОБА_2 на технічний паспорт виданий ОСОБА_1 25 грудня 2008 року як на доказ самочинності вказаного переобладнання є непереконливим, оскільки у технічних паспортах, виданих сторонам пізніше - 10 червня 2016 року та 02 травня 2018 року дані про самочинні побудови відсутні (а. с. 15-17, 29-31, 134-137 том 1).

Встановивши, що фактичне користування житловим будинком та господарськими будівлями не відповідає ідеальним часткам співвласників зазначеним у правовстановлюючих документах, а спори з приводу переліку приміщень у будинку та господарських будівель не виникали, суди дійшли вірного висновку, що такий порядок не порушує право власності кожного із співвласників.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення постановлені з порушенням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Клопотання про зупинення дії рішення Зарічного районного суду м. Суми від 27 лютого 2018 року та постанови Апеляційного суду Сумської області від 18 жовтня 2018 року задоволенню не підлягає, оскільки колегія суддів дійшла висновку про відхилення касаційної скарги та залишення оскаржуваних судових рішень без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Зарічного районного суду м. Суми від 27 лютого 2018 року та постанову Апеляційного суду Сумської областівід 18 жовтня 2018 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара