Провадження №2/522/4462/19
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 вересня 2019 року м. Одеса
Приморський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого судді - Домусчі Л.В.,
за участі секретаря судового засідання Вадуцкої В.І.,
розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Військово-медичного клінічного центру Південного регіону про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення шкоди,
ВСТАНОВИВ:

Позивач 14.08.2018 року звернулася до суду з позовом до Військово-медичного клінічного центру Південного регіону про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення шкоди.
В обґрунтування позовної заяви зазначено, що позивач свою трудову діяльність у Військово-медичному клінічному центру Південного регіону розпочала в 2003 році та до 23.06.2018 року на посаді завідувача неврологічного кабінету лікаря-невропатолога відділення спеціалізованої медичної допомоги клініки амбулаторно-клінічної допомоги. 23.06.2018 року наказом Військово-медичного клінічного центру Південного регіону по стройовій частині ОСОБА_1 було звільнено з посади.
Позивачка вважає, що даний наказ було прийнято з порушенням законодавства, а саме в підставах позовної заяви зазначене наступне. Рішення про її звільнення на думку позивачки було незаконне оскільки мотивувалось, що відповідно до п.3 ст. 40 та п. 1 ст. 43-1 КЗпП України за систематично невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на неї трудовим договором. А саме, ніби то вона ухилялась від огляду хворих та проводила неякісний медичний огляд хворих, систематично запізнювалась на роботу. Підставою послужив наказ начальника центру від 20.04.2018 року №166 про накладення на неї догани, про яку їй стало відомо тільки після звільнення, ніхто їй про догану не повідомляв.
Позивачка посилається на те, що зареєстрована та проживає в протилежній частині міста, дуже далеко від місця роботи, а саме за адресою: АДРЕСА_1 , звідки складно добиратись до місця роботи. Отже, позивачці необхідно більше години часу на дорогу щоб дістатися на роботу. Також траплялися випадки, коли позивачка та інші лікарі запізнювались на роботу через форс мажорні випадки, коли на дорозі яка з`єднує Суворівський район м. Одеси з іншою частиною міста відбувається аварія та рух по цій дорозі майже зупиняється на декілька годин, саме у таких випадках у відбувались запізнення на роботу, так само і інші лікарі, однак дисциплінарне стягнення було накладене тільки на позивачку. Позивачка вважає, що оскільки п. 3 ст. 40 КзПП України передбачає систематичність невиконання працівником покладених на нього обов`язків, але вона в свої трудові обов`язки виконає у повному обсязі, раніше до дисциплінарної відповідальності не притягувалась, пацієнти задоволені якістю лікарських послуг. Позивачка зазначає, що відповідне службове розслідування стосовно дисциплінарної відповідальності через запізнення на роботу не проводилось, не повідомляли про таке дисциплінарне провадження. 22.06.2018 року повертаючись додому з роботи у позивачці погіршився стан здоров`я, у зв`язку з чим направилась на лікарняний 23.06.2018 року. В цей день був виданий наказ про звільнення ОСОБА_1 , про який вона дізналась 16.07.2018 року, коли повернулась з лікарняного.
Також, ОСОБА_1 посилається на те, що вона є інвалідом 2 групи, тому відповідно до ст. 172 КзПП України, яка регламентує застосування праці осіб з інвалідністю, у випадках, передбачених законодавством, на власника або уповноваженого ним орган покладається обов`язок встановити на їх прохання неповний робочий день або неповний робочий тиждень та створити пільгові умови праці. Позивачка зазначає, що зверталась до керівництва з усним проханням про встановлення їй пільгових умов та скороченого графіку праці, але її прохання ігнорувались та їй приходилось працювати у повному об`ємі та без пільг.
Наступною підставою позову позивачка зазначає те, що має двох дітей, ОСОБА_2 1997 року народження, яка перебуває на її утриманні та неповнолітня ОСОБА_3 2006 року народження, яка теж перебуває на її утриманні, оскільки позивачка розлучена із своїм чоловіком за рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 18.04.2018 року. Від чоловіка позивачка отримує аліменти на утримання дітей у розмірі 25% його доходу. Вважає, що її звільнення було незаконно, посилаючись на ст. 184 КЗпП України- звільнення одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням.
ОСОБА_1 , також зазначає, що через звільнення матеріальне становище суттєво погіршилось, тому була вимушена взяти кошти на проживання для себе та утримання дітей в займи у розмірі 20000 грн., у своєї матері ОСОБА_4 , оскільки вона разом з дітьми була залишена без коштів на існування. Позивачка вважає, що своїми незаконними рішенням та ускладненням трудових умов Військово-медичний клінічний центр Південного регіону наніс моральну шкоду у розмірі 20000 гривень.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 21.08.2018 року прийнято до провадження та відкрито провадження по цивільній справі в спрощеному позовному проваджені.
Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 07.09.2018 року провадження у справі закрито.(головуючий суддя Абухін Р.Д.)
18.09.2018 року представником ОСОБА_1 ОСОБА_5 було подано апеляційну скаргу на ухвалу Приморського районного суду м.Одеси від 17.09.2018 року про закриття провадження.
Постановою апеляційного суду Одеської області від 06.12.2018 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_1 задоволено частково, ухвалу Приморського районного суду м.Одеси від 07.09.2018 року про закриття провадження в справі за позовом ОСОБА_1 до Військово-медичного клінічного центру Південного регіону про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями розподілена на суддю Домусчі Л.В.
Ухвалою суду від 27.12.2018 року справу було прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі з призначенням підготовчого засідання.
28.01.2019 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно якого відповідач в задоволенні позовних вимог просив відмовити в повному обсязі. В обґрунтування зазначив, що в своїх позовних вимогах ОСОБА_1 просить суд скасувати наказ начальника ВМКЦ ПР від 23.06.2018 року по стройовій частині про її незаконне звільнення, але цей наказ по стройовій частині стосується не тільки ОСОБА_1 . Крім того, позивач не вказує не тільки номер наказу, а й номер пункту наказу, що стосується безпосередньо ОСОБА_1 . Пункт 5 наказу начальника ВМКЦ ПР по стройовій частині від 23.06.2018 року №136 щодо звільнення ОСОБА_1 був скасований пунктом 6 начальника ВМКЦ ПР по стройовій частині від 16.07.2018 року №153, копію якого отримав представник позивача в залі судового засідання 06.09.2018 року. Таким чином пункт 5 наказу начальника МКВЦ ПР від 23.06.2018 року №136 по стройовій частині щодо звільнення ОСОБА_1 , який оскаржує позивач, на час подання позовної заяви був скасований, тому в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити в повному обсязі.
По суті справи представник відповідача зазначив, що підставою звільнення ОСОБА_1 , як зазначено в п.6 наказу начальника ВМКЦ ПР від 16.07.2018 року № 153, стало систематичне невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором (ухилення від огляду хворих та неякісний медичний огляд хворих, систематичне запізнення на роботу).
Порушення трудової дисципліни лікарем-невропатологом пр.ЗСУ ОСОБА_1 мало систематичний характер, це підтверджується службовим розслідуванням, яке було проведено офіцером групи морально-психологічного забезпечення лейтенантом ОСОБА_6 на підставі наказу начальника ВМКЦ ПР від 12.04.2018 року № 159 в період з 12.04.2018 по 20.04.2018 року. За результатами службового розслідування за порушення трудової дисципліни наказом начальника ВМКЦ ПР від 20.04.2018 року №166 ОСОБА_1 оголошено догану. В позовній заяві ОСОБА_1 звертає увагу, що про наказ начальника ВМКЦ ПР від 20.04.2018 року №166 позивачу було не відомо. Таке твердження не відповідає дійсності, так як з матеріалами розслідування та наказом начальника ВМКЦ ПР від 20.04.2018 року №166 позивач ознайомився, про що є особистий підпис ОСОБА_1 , а вказаний наказ не оскаржений. В подальшому, на перевірку фактів, які були викладені в рапорті (вх.№3752 від 20.06.2018 року) ТВО начальника клініки АПД підполковника м/с Глухих О.П. була проведена службова перевірка начальником кардіологічної клініки ВМКЦ ПР полковником м/с Селівановим В.В., якою встановлено факт порушення трудової дисципліни працівником ЗСУ ОСОБА_1 , про що на ім`я начальника ВМКЦ ПР надана на розгляд доповідна записка від 23.06.2018 року з додатками. На підставі цих матеріалів за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором, керуючись вимогами п.3 си. 40, п. 1 ст. 43.1, ст. 139, ст. 147 КЗпП, начальником ВМКЦ ПР було прийнято рішення: до пр. ЗСУ ОСОБА_1 застосувати стягнення у вигляді звільнення.
Таким чином ОСОБА_1 була звільнена наказом начальника ВМКЦ ПР від 23.06.2018 року №136 в порядку дисциплінарного стягнення. Про те, що вона з 23.06.2018 року перебувала на лікарняному керівництву ВМКЦ ПР відомо не було, ні яких повідомлень на адресу ВМКЦ ПР не надходило, на телефоні дзвінки позивач не відповідала. На адресу ОСОБА_1 були надіслані листи-повідомлення від 23.06.2018 року №2923 та від 26.06.2018 року №2970 про з`явлення позивача до ВМКЦ ПР для отримання трудової книжки, але листи повернулись без отримання позивачем.
В зв`язку з тим, що ОСОБА_1 16.07.2018 року прибула до ВМКЦ ПР та надала копію листка непрацездатності (рапорти начальника відділення персоналу та стройового вх. №4334, вх.4335 від 16.07.2018), з якого стало відомо, що позивач в період з 23.06.2018 по 13.07.2018 року знаходилась на лікарняному, тому наказом начальника ВМКЦ ПР від 16.07.2018 року №153 був скасований пункт 5 попереднього наказу №136 від 23.06.2018 року який оскаржується, відповідно первинних позовних вимог. Витяг з наказу начальника ВМКЦ ПР від 16.07.2018 року №153 ОСОБА_1 також відмовилась отримувати хоча власноруч написала заяву про його отримання (вх.№4313 від 16.07.2018 року) та самостійно 16.07.2018 року після надання в відділення персоналу та стройового ВМКЦ ПР копії листа непрацездатності убула в невідомому напрямку.
Одночасно комісією ВМКЦ ПР був складений акт (вх. №4324 від 16.07.2018 року) та наданий запит до головного лікаря КН «Одеського обласного медичного центру психічного здоров`я» про підтвердження факту видачі листка непрацездатності на ім`я ОСОБА_1 .
Відповідно на адресу реєстрації ОСОБА_1 був направлений лист-повідомлення від 16.07.2018 року №3229 з витягом з наказу начальника ВМКЦ ПР від 16.07.2018 року №153 про звільнення, лист від 19.07.2018 року №3344 та повторно лист-повідомлення від 24.07.2018 року 3396, але ці листи також повернулись до ВМКЦ ПР без отримання позивачем з невідомих причин.
Черговий лист-повідомлення на адресу проживання ОСОБА_1 був направлений 13.09.2018 року (вих.№4067 від 13.09.2018 року), але позивач так до ВМКЦ ПР не з`явилася, трудову книжку не забрала, лікарняний лист до бухгалтерії ВМКЦ ПР не повернула.
Отже, представник відповідача вважає, що наказ начальника ВМКЦ ПР від 16.07.2018 року №153 чинний, відповідає вимогам законодавства України. До ОСОБА_1 було застосоване дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення у відповідності до статей КЗпП України, підстав для скасування цього наказу не вбачається, тому підстави задоволення позову відсутні.
25.02.2019 року позивачем подано заяву про зміну предмету позову (а.с.155-156), відповідно якої зазначила, що виникла необхідність змінити предмет позову, згідно якої просила визнати в частині наказу №153 від 16.07.2018 року у зв`язку з тим, що Військово-медичний клінічний центр Південного регіону скасував наказ 23.06.2018р. про її звільнення, та звільнив іншим наказом від 16.07.2018 року. Також у позивача виникла необхідність збільшення моральної компенсації, у розмірі 40 тис. гривень. Таким чином позовні вимоги ОСОБА_1 викладенні в наступній редакції:
- Скасувати наказ №153 від 16.07.2018 року начальника Військово-медичного клінічного центру Південного регіону по стройовій частині.
- Поновити ОСОБА_1 на раніше займаній посаді завідувача неврологічним кабінету лікаря-невропатолога відділення спеціалізованої медичної допомоги клініки амбулаторно-клінічної допомоги.
- Зобов`язати Військово-медичний клінічний центр Південного регіону виплатити позивачці заробітну плату за вимушений прогул на роботі по теперішній час.
- Зобов`язати Військово-медичний клінічний центр Південного регіону виплатити позивачці моральну шкоду у розмірі 40000 гривень.
- Зобов`язати Військово-медичний клінічний центр Південного регіону виплатити позивачці матеріальну компенсацію за взяту позику у розмірі 20000 гривень.
07.03.2019 року до суду надійшов відзив на позовну заяву (про зміну предмету позову), відповідно якого представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі виходячи з наступного. Стосовно підстави позову, що звільнення було незаконним оскільки було здійснено в порушення ст. 184 КЗпП, на думку представника відповідача в даному спорі ст. 184 КЗпП України не розповсюджується на позивача, так як у ОСОБА_1 не має жодного з статусів на які розповсюджується дія цієї статті. Твердження позивача, що вона є одинокою матір`ю та на її утриманні знаходяться діти спростовується, тим, що вона як розлучена особа від чоловіка отримує аліменти на утримання дітей у розмірі 25% від його доходу, тобто батько приймає участь в утриманні та вихованні дітей. При цьому необхідно мати чітке уявлення про тлумачення поняття «одинока мати». Відповідно до постанови Пленуму ВСУ «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.92 №9, пунктом 9 якої визначено, що це жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері, вдова, інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама.
З приводу посилання позивачки про відмову у прохані встановити неповний робочий день, представник відповідача зазначає, що дане твердження жодним чином не доведено, більш того для позивачки були створенні сприятливі умови праці та встановлено не повний робочий день. Так, пунктом 1.2. наказу Міністерства охорони здоров`я України від 25.05.2006 року №319 встановлено скорочений робочий тиждень для лікарів, зайнятих виключно прийомом хворих (33 години на тиждень, тобто 6 год. 36 хв. на день). Розпорядком дня ВМКЦ ПР (додаток №2 до наказу начальника ВМКЦ ПР від 28.12.2016 року №537) встановлено, що завідувач кабінетом лікар невропатолог клініки АПД, саме яку посаду займала ОСОБА_1 працює 6 год 06 хв, тобто на 30 хв. скорочений робочий день від передбаченого. Крім, того початок робочого дня завідувача кабінетом лікаря невропатолога клініки АПД визначено на 30 хв. пізніше від загального початку робочого дня, встановленого для інших лікарів клініки АПД, тобто з 09 год 30 хв. Необхідно зазначити, що ОСОБА_1 не залучали до цілодобових чергувань та довготривалих відряджень більш, ніж протягом робочого дня.
Стосовно позовних вимог про стягнення моральної шкоди, представник відповідача вважає, що позивач не надав жодних доказів про свої моральні страждання, втрати нормальних життєвих зв`язків, які вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя та безпідставно на свій розсуд визначив моральну шкоду у розмірі 40000,00 гривень.
Що стосується позовної вимоги виплати матеріальної компенсації за взяту позику у розмірі 20000,00 гривень, зазначив, що договір позики складений 13.08.2018 року, а позовна заява 14.08.2019 року. Позивач повинен був надати доказ разом з позовною заявою, або письмово повідомити суд про доказ, який не може бути подано. Також, з договору позики не вбачається та позивач не доводить, на які саме цілі були позичені кошти, тому цей договір позики взагалі не має ніякого відношення до спору .
Ухвалою суду від 22.04.2019 року закрито підготовче засідання по цивільній справі та призначено до судового розгляду по суті.
25.06.2019 року до суду надійшла заява про збільшення позовних вимог, в задоволені якої протокольно було відмовлено на підставі п. 2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України. Представник сторін надали суду свої пояснення по суті спору та оголошено перерву до 03.07.2019р.
03.07.2019р. у зв`язку з неявкою представника позивача судове засідання відкладено на 05.09.2019р.
В судовому засіданні 05.09.2019 року представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав викладених у позовній заяви у повному обсязі.
Представник відповідача заперечував у задоволенні позовної заяви з підстав, викладених у відзиву на позовну заяву та у відзиві на заяву про зміну предмету позову.
В судовому засіданні протокольно було ухвалено залишити без розгляду заяву від 03.07.2019 року на підставі ч. 2 ст. 222 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази в їх сукупності, з урахуванням пояснень учасників процесу, які були надані ними у минулих судових засіданнях, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи із наступного.
Виходячи з суті спору це є трудовий спір який регулюється КЗпП України .
У справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, суди з`ясовують, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 статті 40 і пунктом 1 статті 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Аналіз указаних норм трудового права дає підстави для висновку про те, що у справах, в яких оспорюється незаконне звільнення, саме роботодавець повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю (постанова Верховного Суду від 24 квітня 2019 року по справі N 296/576/17, провадження N 61-46199св18).

Згідно пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

Тобто при звільненні працівника на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП слід враховувати, що на працівника покладаються обов`язки, які складають зміст його трудової функції, а також обов`язок додержуватись внутрішнього трудового розпорядку, який встановлено законодавством та локальними нормативними актами.

Згідно з частиною 3 статті 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом п`ятим цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Відповідно до ст. 149 КЗпП України за кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. До таких видів стягнень згідно з ч. 1 ст. 147 КЗпП України належать: догана та звільнення. Звільнення працівника за п. 3 ст. 40 КЗпП України - є видом дисциплінарного стягнення. У справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, у чому конкретно проявилося порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за п. 3 ст. 40 КЗпП України. Зокрема, у справі про звільнення за п. 3 ст. 40 КЗпП України суд повинен з`ясувати, чи передував безпосередньо звільненню дисциплінарний проступок, за який не застосовувалися інші заходи дисциплінарного чи громадського стягнення, та чи можна вважати у зв`язку з вчиненням його систематичним невиконанням працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Судом встановлені наступні обставини.
Відповідно пояснень сторін, судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 з 2003 році працювала у Військово-медичному клінічному центрі Південного регіоні на посаді завідувача неврологічного кабінету лікаря-невропатолога відділення спеціалізованої медичної допомоги клініки амбулаторно-клінічної допомоги.
Судом встановлено, що наказом начальника Військово-медичного центру південного регіону №166 від 20.04.2018 року за порушення трудової дисципліни відповідно до статті 147 КЗпП працівнику ЗСУ ОСОБА_1 , лікарю-невропатологу неврологічного кабінету відділення спеціалізованої медичної допомоги клініки АПД ВМКЦ ПівдР оголошено догану. З вказаним наказом ОСОБА_1 ознайомилась, про що свідчить її підпис на звороті наказу від 02.05.2018 року (а.с. 107-108).
Дане дисциплінарне стягнення накладено в результаті службового розслідування щодо відсутності протягом 2-х робочих днів ОСОБА_1 на роботі, встановлено, що працівник 10.04., 11.04, 11.04 та 16.04.2018р. самоусунулась від виконання функціональних обов`язків, на роботу прибула із значним запізненням, зачинялась в кабінеті, прийом пацієнтів не здійснювала, поводилась неадекватно та агресивно, від медичного обстеження та відповідної допомоги категорично відмовилась. Крім того, працівник ОСОБА_1 з 03.04.2018 року по 16.04.2018 року, відповідно журналу прийому хворих, не здійснювала прийом пацієнтів, у зв`язку з чим хворі обслуговувались у неврологічному та ангіоневрологічному відділеннях. Згідно письмової бесіди начальника ВМКЦ Південного регіону Кальчуком Р.Д. у присутності інших-начальника медичної частини ОСОБА_7 , начальника клініки амбулаторно-поліклінічної допомоги ОСОБА_8 ,начальника відділення спеціалізованої медичної допомоги клініки Глухих О.П. начальника юридичної служби Пашутова В.Ю. від 23.04.2018р. ОСОБА_1 пояснила щодо запізнень на робоче місце, що вона проживає в Суворівському районі м. Одеси та пробка в дорозі, від проходження обстеження у лікарів відмовляється (а.с.104-105).
23.06.2018р. ОСОБА_1 було звільнено в порядку дисциплінарного стягнення . Згідно витягу із наказу начальника Військово-медичного клінічного центру Південного регіону №13 від 23.06.2018 р. п.5 звільнено з 23.06.2018 року ОСОБА_1 , відповідно до п.3 ст. 40 та п. 1 ст. 43-1 КЗпП за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нею трудовим договором (ухилення від огляду хворих та неякісний медичний огляд хворих, систематичні запізнення на роботу). (а.с.130).
Підставою наказу вказано: наказ начальника центру від 20.04.2018р. №166 , матеріали службової перевірки з резолюцією начальника центру (вх.. №3827 від 23.06.2018р).
Відповідно матеріалів службової перевірки встановлено систематичні порушення трудової дисципліни 19.06.2018 року та 20.06.2018 року, а саме: зазначені обставини описані в доповідній записці від 23.06.2018 року до якої додані рапорти тво начальника клініки амбулаторно-поліклінічної допомоги ВМКЦ Південного регіону, начальника відділення спеціалізованої медичної допомоги клініки амбулаторно-поліклінічної допомоги ВМКЦ Південного регіону - полковника м/с Глугих О.П. від 19.06.2018р.(а.с.111) та від 20.06.2018р.(а.с.125) та рапортів про відсутність на робочому місці з 09.00 до 14.05 19.06.2018р.(хоча їй було дозволено бути відсутній лише до 12.00 з метою отримання у військовому комісаріаті військового квитка), з приводу запізнень пояснень не надала, після початку її роботи від пацієнтів отримані скарги щодо її роботи.
Згідно рапорту тво начальника клініки амбулаторно-поліклінічної допомоги ВМКЦ Південного регіону, начальника відділення спеціалізованої медичної допомоги клініки амбулаторно-поліклінічної допомоги ВМКЦ Південного регіону - полковника м/с Глугих О.П. від 20.06.2018р. з приводу порушень ОСОБА_1 трудової дисципліни. начальнику ВМКЦ ПР вказується наступне, що 20.06.2018р. працівник ЗСУ ОСОБА_1 безпідставно не здійснювала прийом неврологічних хворих, завдяки чому в приміщені клініки утворилась черга, зо призвело до конфліктних ситуацій та скарг. ОСОБА_9 особисто, а також полковник м/с ОСОБА_8 , полковник м/с ОСОБА_10 , полковник м/с ОСОБА_11 , полковник ОСОБА_12 , старша сестра КАПД ОСОБА_13 , психолог працівник ЗУ ОСОБА_14 , працівник ОСОБА_15 намагалися провести з нею бесіду та з`ясувати ситуацію, що склалася, жодного пояснення та виправдального документу від ОСОБА_1 не отримали. Враховуючи таку поведінку непоодиноку просила провести службову перевірку та вжити заходи. У зв`язку з тим фактом що 20.06.2018р. лікар не відповідала на прохання відчинити двері та пояснити чому не ведеться прийом зсередини тривалий час, тому з допомогою столяра було зламано двері та коли прокинулась, то її поведінка викликала у них занепокоєння.
У цьому ж складі складено Акт від 20.06.2018р. з якого вбачається , що лікар ОСОБА_1 відмовилась надати пояснення щодо відмови хворим у прийомі, неетичної поведінки, лайки та грубого поводження. Від госпіталізації відмовилась з приводу доброго самопочуття. Від консультацій психолога , невропатолога категорично відмовилась (а.с.119).
Згідно доповідної записки начальника клініки кардіологічної ВМКЦ ПР полковника м/с Селіванова В.В. від 23.06.2018р. (а.с.109-110) на ім`я начальника ВМКЦ ПР зазначається що ОСОБА_1 19.06.2018р. та 20.06.2018р. безпідставно, неодноразово не виконувала службові обов`язки. Відмовляла хворим в огляді, грубо лаялась, чим грубо порушила ст139 КЗпП України, у зв`язку з чим просив застосувати до неї дисциплінарне стягнення.
Саме за таке систематичне невиконання службових обов`язків наказом №136 від 23.06.2018р. ОСОБА_1 було звільнено відповідно до п.3 ст.40 КЗпП України.
23.06.2018р. , 26.06.2018р. на адресу ОСОБА_1 направлено лист з повідомленням про звільнення та необхідністю з`явитися на роботу з метою отримання трудової книжки та підрахунку за вислугу років на пенсію та копію наказу (ас.131,132).
Судом встановлено, що ОСОБА_16 звернулась до начальника ВМКЦ ПР з письмовою заявою про отримання копію наказу про звільнення 16.07.2018р.(а.с.133).
Згідно Акту від 16.07.2018р. складеного комісією: начальника клініки амбулаторно-поліклінічної допомоги ВМКЦ Південного регіону Бондар І.М., начальника відділення спеціалізованої медичної допомоги клініки амбулаторно-поліклінічної допомоги ВМКЦ Південного регіону - полковника м/с Глугих О.П. ,старша сестра КАПД Мєжієвська Н.І., встановлено, що ОСОБА_1 прибула на робоче місце в 09.00, надала листок непрацездатності з 23.06.2018р. по 13.07.2018р., перебувала до 11.00 та віддала ключі і покинула заклад та була відсутня на робочому місці 16.07.2018р. в період з 11.30 до 16.35.
Начальник відділення персоналу та стройового ВМКЦ ПР ОСОБА_17 від 16.07.2018р. у зв`язку з перебуванням на лікуванні Харченко подано рапорт щодо скасування п.5 наказу №136 від 23.06.2018р.(а.с.135, 136).
Відповідно витягу із наказу начальника Військово-медичного клінічного центру Південного регіону №153 від 16.07.2018 року у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю на день звільнення скасовано пункт 5 наказу від 23.06.2018 №136 про звільнення з 23.06.2018 року ОСОБА_1 та звільнено ОСОБА_1 відповідно до п.3 ст.40 КЗпП України з 16.07.2018 року.(а.с.139).

Підставою наказу вказано: наказ начальника центру від 20.04.2018р. №166 про накладання догани, матеріали службової перевірки з резолюцією начальника центру (вх.. №3827 від 23.06.2018р), рапорт начальника відділення персоналу та стройового, листок непрацездатності виданий 13.07.2018р.
16.07.2018р.,24.07.2018р., 13.09.2018р. на адресу ОСОБА_1 направлено лист з повідомленням про звільнення та необхідністю з`явитися на роботу з метою отримання трудової книжки та підрахунку за вислугу років на пенсію та копію наказу (ас.140,142,149).

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення.
Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо.
Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст. 12 ЦПК України).
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. (ч. 6 ст. 81 ЦПК України)
У відповідності до ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
Дослідивши матеріали службової перевірки, які надані до відзиву на позовну заяву, судом встановлено, що позивачка будучу раніше притягнутою до дисциплінарної відповідальності протягом року, повторно вчинила порушення трудової дисципліни.
Таким чином, ОСОБА_1 систематично порушувала трудову дисципліни, що стало законною підставою для її звільнення та посилання позивачка на те, що вона не порушувала систематично дисципліну та її не було притягнуто до дисциплінарної відповідальності раніше спростовуються матеріалами справи.
Стосовно підстави позову, що звільнення було незаконним оскільки було здійснено в порушення ст. 184 КЗпП, а саме звільнення одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, то суд погоджується з думкою представника відповідача, що в даному спорі ст. 184 КЗпП України не розповсюджується на позивача, так як у ОСОБА_1 не має жодного з статусів на які розповсюджується дія цієї статті. Твердження позивача, що вона є одинокою матір`ю та на її утриманні знаходяться діти спростовується, тим, що згідно свідоцтв про їх народження у дітей є батько, крім того вона як розлучена особа від чоловіка отримує аліменти на утримання дітей у розмірі 25% від його доходу.
Із приводу посилання позивачки про відмову у прохані встановити неповний робочий день, суд вважає, що усне прохання не може бути належним підтвердженням такого звернення та поважності запізнень на роботу. Також судом з`ясовано, що пунктом 1.2. наказу Міністерства охорони здоров`я України від 25.05.2006 року №319 встановлено скорочений робочий тиждень для лікарів, зайнятих виключно прийомом хворих (33 години на тиждень, тобто 6 год. 36 хв. на день). Розпорядком дня ВМКЦ ПР (додаток №2 до наказу начальника ВМКЦ ПР від 28.12.2016 року №537) встановлено, що завідувач кабінетом лікар невропатолог клініки АПД, саме яку посаду займала ОСОБА_1 працює 6 год. 06 хв., тобто на 30 хв. скорочений робочий день від передбаченого. Крім, того початок робочого дня завідувача кабінетом лікаря невропатолога клініки АПД визначено на 30 хв. пізніше від загального початку робочого дня, встановленого для інших лікарів клініки АПД, тобто з 09 год.30 хв. Отже, позивачка мала сприятливі умови праці.
Таким чином суд вважає, що дії відповідача щодо систематичних порушень трудової дисципліни є такими що доведені належним чином, а позов про скасування наказу №153 від 16.07.2018р. є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.
З огляду на відсутність порушень в діях відповідача при винесенні оскаржуваного наказу, підстав для поновлення на роботі суд не вбачає.
У зв`язку з тим, що інші позовні вимоги про стягнення заробітної плати за вимушений прогул, моральної шкоди та виплати компенсації за позику є похідними від первісної, тому ці вимоги також не підлягають задоволенню .
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підстави для задоволення позову суд прийшов до висновку, що усі позовні вимоги ОСОБА_1 слід залишити без задоволення.
Керуючись ст. 19 Конституції України, ст. 15, 16, 23 ЦК України, ст. 40, 56, 147, 148, 149, 172, 184, 231-233 КЗпП України, ст. ст. 1, 2, 5, 11, 13, 76-80, 81, 89, 210, 241, 247, 258, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд,
ВИРІШИВ:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Військово-медичного клінічного центру Південного регіону про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення шкоди - відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно ч.1 ст. 354 ЦПК України.
Повний текст рішення суду складено 16.09.2019 року.

Суддя: Л.В. Домусчі