ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 639/6314/18 Головуючий суддя І інстанції Єрмоленко В. Б.
Провадження № 22-ц/818/2415/19 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із договорів позики, кредиту, банківського вкладу
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2019 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Яцини В.Б.

суддів колегії Кіся П.В., Хорошевського О.М.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Фрунзенського районного суду м. Харків від 20 лютого 2019 року, ухвалене у складі судді Єрмоленко В.Б., по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2018 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 20.02.2007, у зв`язку з невиконанням з її сторони умов кредитного договору. Позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що відповідно до укладеного договору ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 4000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідно до умов укладеного договору, договір складається із заяви позичальника, Умов та Правил надання банківських послуг та «Тарифів Банку». У результаті неналежного виконання умов кредитного договору з боку відповідача, станом на 18.10.2018 існує заборгованість в загальній сумі 17 909,46 грн., що складається із нарахованих відсотків за користування кредитом - 8331,65 грн., нарахованої пені- 8248,79 грн., штрафів відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг; штраф 500 грн. (фіксована частина), 829,02 грн.- штраф (процентна складова). Також позивач просив стягнути з відповідача понесені ним судові витрати по справі в розмірі 1762 грн.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 10.01.2019 позовна заява прийнята до розгляду в порядку спрощеного провадження без виклику сторін та витребувано у АТ КБ «ПриватБанк» дані про строк дії картки, розрахунок заборгованості по особовому рахунку, із зазначенням при внесенні сум на погашення заборгованості віднесення їх до тіла кредиту, процентів за користування, пояснення щодо методики нарахування процентів, пені та штрафі, які б відповідали Умовам та правилам надання банківських послуг при відсутності заборгованості за кредитом.

Проте, такі докази суду позивачем не були надані без пояснення причин.

Відповідач ОСОБА_1 відзиву на позов або заперечень проти позову не надала.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харків від 20 лютого 2019 року відмовлено у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

На вказане рішення АТ КБ «ПриватБанк» подано апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанку» просить скасувати вказане рішення та ухвалити нове про задоволення позовних вимог, пославшись на порушення норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

В обґрунтування скарги зазначили, що банком було надано розрахунок заборгованості із зазначенням всіх складових такої заборгованості, який не був спростований відповідачем. Вказано, що відсутність підпису боржника на відповідних тарифах, умовах та правилах не свідчить про неукладеність договору, оскільки суть договору приєднання і полягає в тому, що його умови визначаються однією стороною одноособово та викладаються у певних формулярах або інших стандартах, а інша сторона може лише приєднатися до таких умов, висловивши певним чином згоду на них.

Послались на те, що якщо суд не згоден з розрахунком заборгованості, суд повинен надати свій розрахунок.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло, що не перешкоджає розгляду справи за наявними у ній матеріалами відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, які передбачені у ч. 1 ст. 369 ЦПК України, з огляду на зміст та ціну позову, без повідомленням учасників справи.

У ч. 13 ст. 7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до вказаних норм ЦПК України, вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 20.02.2007 ОСОБА_1 заповнила та підписала заяву про приєднання до «Умов та правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «ПриватБанк». З тексту заяви вбачається, що відповідач виявив бажання отримати платіжну кредитну картку «Універсальна, 30 днів пільгового періоду». Своїм підписом відповідач погодився з тим, що дана заява, разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку» становлять між позичальником та банком договір про надання банківських послуг. З умовами кредитування за таким видом картки відповідач ознайомлена 07.07.2010.

Як зазначено у позові, за умовами договору ОСОБА_1 отримала кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок в сумі 4000 грн.

Позивачем до заяви ОСОБА_1 додана довідка про умови кредитування, з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», з якою відповідач ознайомлена тільки 07.07.2010. З наданих умов випливає, що базова % ставка в місяць становить 3,0%, розмір щомісячних платежів - 7% заборгованості, але не менше 50 грн.

На підтвердження розміру заборгованості позивач надав до матеріалів справи розрахунок заборгованості до 31.05.2015 та з 01.06.2015 по 18.10.2018.

Як вбачається з наданого банком розрахунку заборгованості станом на 01.04.2015, ОСОБА_1 мала заборгованість за кредитом - 3850 грн., за процентами - 116,57 грн., а разом 5295,59 грн.(а. с. 9).

В подальшому, складено новий розрахунок заборгованості, в якому не відображено окремо заборгованість за кредитом, а саме поточна та прострочена, нараховані відсотки, штрафні санкції, а включені в загальну суму заборгованості щомісяця і кредит, і відсотки, штрафи, пеня, що є недопустимим, оскільки проценти наступного місяця нараховуються не тільки на суму кредитних коштів, а і на проценти, пеню та штрафи, тому сума коштів , внесених на погашення заборгованості не зменшує, а постійно збільшує суми заборгованості за наданим кредитом, не розшифровує окремих складових кредиту, відсотків, що унеможливлює перевірити правильність нарахування , а заборгованість за наданим кредитом, зазначена в таблиці, не відповідає сумі, вказаної окремо по нарахованим відсоткам, нарахованої пені, штрафам та не містить прізвище особи, яка склала такий розрахунок.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції мотивував свої висновки тим, що наданий позивачем розрахунок заборгованості не відповідає вимогам, які висуваються до бухгалтерських документів, суперечить п. 2.1.1 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого Постановою Правління НБУ № 566 від 30.12.1998 року щодо належних відомостей і даних про дату, місце і час складання первинного документа; про посади та підписи осіб, відповідальних за здійснення банківських операцій та правильність її оформлення; посади, прізвища та підписи осіб, які складали виписку.

В розрахунку міститься підсумкова сума нарахованих відсотків - 8331,65 грн., нарахована пеня - 8248,79 грн., загальна заборгованість за кредитом-16580,44 грн., заборгованість по судовим штрафам-1329,02 грн., проте в графі таблиці 5 « складова заборгованості за наданим кредитом» зазначена сума 15887,48 грн. і вона включає нараховані відсотки, пеню за несвоєчасність сплати боргу. При цьому, незрозуміло яким чином нараховувались всі ці виплати при відсутності заборгованості та щомісячної сплати боржником від 100 грн. до 600 грн. Після оплати боргу в сумі 3560 грн. 29.05.2016 року відповідачем витрачалися кредитні кошти та було знято до 29.05.2017 року 8444,36 грн., після чого гроші не витрачались. За цей період погашено відповідачем 9601,73 грн. ( згідно таблиці), але заборгованість з 01.06.2016 року (після повного погашення) по 18.10.2018 року склала 15887,48 грн.

При цьому позивач, всупереч свого процесуального обов`язку, передбаченого ст.ст. 12, 81 ЦПК України, не надав належних доказів на підтвердження того, що у відповідача мається заборгованість за кредитом, на яку нараховувались проценти та штрафні санкції.

Наданий позивачем розрахунок у розумінні ст.ст. 77,79,80 ЦПК України не є належним, допустимим доказом.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками районного суду.

Судом встановлено, що 20.02.2007 ОСОБА_1 заповнила та підписала заяву про приєднання до «Умов та правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «ПриватБанк». З тексту заяви вбачається, що відповідач виявив бажання отримати платіжну кредитну картку «Універсальна, 30 днів пільгового періоду». Своїм підписом відповідач погодився з тим, що дана заява, разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку» становлять між позичальником та банком договір про надання банківських послуг. З умовами кредитування за таким видом картки відповідач ознайомлена 07.07.2010 року.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфу, які регулюють відносини позики, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає з суті кредитного договору.

За нормами частини першої статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

При укладанні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України (договір приєднання), згідно з якою договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Як зазначено у позові, за умовами договору ОСОБА_1 отримала кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок в сумі 4000 грн.

На підставі п. 2.1.1.5.5 «Умов та правил надання банківських послуг» клієнт зобов`язаний погашати заборгованість по кредиту, відсотків за його використання, на перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором.

Пунктом 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг встановлено, що при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобов`язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, кліент зобов`язаний сплатити банку штраф , розмір якого встановлено тарифами договору.

За п.п. 2.1.1.12.6.1 «Умов та правил надання банківських послуг» у разі виникнення прострочених зобов`язань за борговими зобов`язаннями на суму від 100 грн., клієнт сплачує Банку пеню, відповідно до встановлених тарифів . Пеня нараховується в день нарахування процентів по кредиту.

Позивачем до заяви ОСОБА_1 додана довідка про умови кредитування, з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», з якою відповідач ознайомлена тільки 07.07.2010 року. З наданих умов випливає, що базова % ставка в місяць становить 3,0%, розмір щомісячних платежів-7% заборгованості, але не менше 50 грн.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. У порушення зазначених норм закону та умов договору відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав, оскільки не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями відповідно до умов Договору.

На підтвердження розміру заборгованості позивач надав до матеріалів справи розрахунок заборгованості до 31.05.2015 та з 01.06.2015 по 18.10.2018.

Як вбачається з наданого банком розрахунку заборгованості станом на 01.04.2015, ОСОБА_1 мала заборгованість за кредитом-3850 грн., за процентами-116,57 грн., а разом 5295,59 грн.( а.с. 9).

В подальшому, складено новий розрахунок заборгованості, в якому не відображено окремо заборгованість за кредитом , а саме поточна та прострочена, нараховані відсотки, штрафні санкції, а включені в загальну суму заборгованості щомісяця і кредит, і відсотки, штрафи, пеня, що є недопустимим, оскільки проценти наступного місяця нараховуються не тільки на суму кредитних коштів, а і на проценти, пеню та штрафи, тому сума коштів , внесених на погашення заборгованості не зменшує, а постійно збільшує суми заборгованості за наданим кредитом, не розшифровує окремих складових кредиту, відсотків, що унеможливлює перевірити правильність нарахування , а заборгованість за наданим кредитом, зазначена в таблиці, не відповідає сумі, вказаної окремо по нарахованим відсоткам, нарахованої пені, штрафам та не містить прізвище особи, яка склала такий розрахунок.

Виписку з рахунку відповідача, який є належним та допустимим доказом на підтвердження існування дійсної заборгованості АТ КБ «ПриватБанк» суду не надав.

В розрахунку міститься підсумкова сума нарахованих відсотків - 8331,65 грн., нарахована пеня - 8248,79 грн., загальна заборгованість за кредитом - 16580,44 грн., заборгованість по судовим штрафам - 1329,02 грн., проте в графі таблиці 5 «складова заборгованості за наданим кредитом» зазначена сума 15887,48 грн. і вона включає нараховані відсотки, пеню за несвоєчасність сплати боргу. При цьому, незрозуміло яким чином нараховувались всі ці виплати при відсутності заборгованості та щомісячної сплати боржником від 100 грн. до 600 грн. Після оплати боргу в сумі 3560 грн. 29.05.2016 відповідачем витрачалися кредитні кошти та було знято до 29.05.2017 року 8444,36 грн., після чого гроші не витрачались. За цей період погашено відповідачем 9601,73 грн. ( згідно таблиці), але заборгованість з 01.06.2016 (після повного погашення) по 18.10.2018 склала 15887,48 грн.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що наданий позивачем розрахунок заборгованості не відповідає вимогам, які висуваються до таких документів, з точки зору його належності та допустимості. Такий розрахунок не відповідає вимогам до бухгалтерських документів, передбачених у п. 2.1.1 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого Постановою Правління НБУ № 566 від 30.12.1998 року щодо належних відомостей і даних про дату, місце і час складання первинного документа; про посади та підписи осіб, відповідальних за здійснення банківських операцій та правильність її оформлення; посади, прізвища та підписи осіб, які складали виписку.

Відповідно до змісту ч. 1 ст. 634 ЦК України договір приєднання може бути укладено шляхом приєднання однією зі сторін до запропонованих умов, які встановлені іншою стороною у формулярах або інших стандартних формах. При цьому сторона, яка приєднується до них не може запропонувати свої умови договору.

У статті 638 ЦПК України викладені правила укладення договору:

1. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

2. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

У справі, яка переглядається, суд встановив, що між сторонами укладено кредитний договір шляхом підписання заяви позичальника, у якій указано, що вона разом з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам і тарифами складає між сторонами кредитно-заставний договір.

Згідно 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Згідно статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Правилами статті 1050 ЦК України закріплено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша статті 1055 ЦК України).

Натомість надані позивачем Умови не містять підпису відповідача. При цьому позивач не надав до суду першої інстанції належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника, та відповідно, чи брав на себе зобов`язання відповідач зі сплати винагороди та неустойки в разі порушення зобов`язання з повернення кредиту у зазначених у розрахунку банка розмірах, чи в межах позовної давності позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Про те, що за відсутності таких даних не можна вважати доведеними позовні вимоги за аналогічних обставин було викладено правову позицію у постанові Верховного Суду України від 22 березня 2017 року у справі № 6-2320цс16, від якої на день перегляду справи апеляційним судом не відбулося відступлення Великою Палатою Верховного Суду. Аналогічну правову позицію було викладено Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23 червня 23018 року у справі № 226/3556/15-ц (провадження№ 61-21373св18), яка також підлягає для застосування по цій справі.

Тому за недоведеності розміру заборгованості та змісту Умов, на які погодився відповідач при підписання заяви доводи скарги з посиланням на норму ст. 634 ЦК України стосовно укладення договору приєднання - є безпідставними і колегія суддів їх відхиляє.

Нормами ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підтвердження своїх вимог Банком було надано суду першої інстанції докази того, що між ним та ОСОБА_1 виникли кредитні правовідносини - копія заяви відповідача від 20.02.2007, копію довідки про умови кредитування, з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», з якою відповідач ознайомлена тільки 07.07.2010, копія паспорту відповідача, копія умов та правил надання банківських послуг, розрахунок заборгованості.

Предметом доказування у даній справі є порушення відповідачем умов Кредитного договору та обсяг заборгованості за таким договором.

В порушення вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України Банком не було доведено вказаних обставин відповідними у розумінні ст.ст. 77-80 ЦПК України доказами.

Дійсно, наданий позивачем розрахунок заборгованості не може вважатись таким доказом, оскільки цей документ не є первинним документом за змістом вимог Закону України від 16 липня 1999 року «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Доказами, які б підтверджували наявність чи відсутність заборгованості, а також встановлювали розмір заборгованості, є первинні документи, оформлені відповідно до вимог ст. 9 Закону України від 16 липня 1999 року «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Згідно п. 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України 18 червня 2003 року № 254 виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

В контексті забезпечення виконання завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ч.ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України) ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 10 січня 2019 року було витребувано у АТ КБ «ПриватБанк» дані про строк дії картки, розрахунок заборгованості по особовому рахунку, із зазначенням при внесенні сум на погашення заборгованості віднесення їх до тіла кредиту, процентів за користування, пояснення щодо методики нарахування процентів, пені та штрафі, які б відповідали Умовам та правилам надання банківських послуг при відсутності заборгованості за кредитом.

Проте, така вимога суду не була виконана позивачем, поважних причин не надання належних і допустимих письмових доказів на підтвердження підписання сторонами Умов та Правил, на підставі яких позивач надав свій розрахунок суми позову, позивач у передбачений ст. 83 ЦПК України строк разом з позовом не надав, у тому числі на додаткову вимогу суду.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Нормами частин 2, 4, 8 ст. 83 ЦПК України передбачено, що позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Вимога ухвали суду першої інстанції позивачем виконана не була.

За правилами ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

АТ КБ «Приватбанк» до суду апеляційної інстанції було подано виписку про рух коштів по рахунку ОСОБА_1 (а. с. 65-69).

Однак, всупереч свого процесуального обов`язку (ст.ст. 12, 81, ч. 3 ст. 367 ЦПК України), позивач не надав належних і допустимих доказів неможливості вчасного у розумінні норми ст. 83 ЦПК України подання письмових документів про розмір заборгованості та тих умов нарахування процентів, на яких ґрунтується розрахунок суми позову до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції відповідно до ч. 8 ст. 83 ЦПК України, ч. 3 ст. 367 ЦПК України не приймає вказаний доказ під час апеляційного провадження у суді.

Іншій підхід до вирішення питання про визначеного вказаними нормами цивільного процесуального права порядку розкриття доказів порушує принципи змагальності та диспозитивності, які передбачені у ст.ст. 12, 13 ЦПК України, дотримання яких є гарантією рівного доступу сторін до суду та забезпечують право на справедливий суд, захищене п. 1 ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» 1950 року.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком районного суду про недоведеність заявлених позовних вимог.

З огляду на те, що при ухваленні рішення районним судом було додержано норм матеріального і процесуального права, доводи скарги висновків суду не спростовують, колегія суддів на підставі ст. 375 ЦПК України залишає скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Питання про перерозподіл судових витрат не вирішується відповідно до положень ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - залишити без задоволення.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харків від 20 лютого 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення виготовлено 17 квітня 2019 року.

Головуючий суддя В.Б. Яцина.

Судді колегії П.В.Кісь.

О.М. Хорошевський.