Постанова

Іменем України

04 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 520/703/16-ц

провадження № 61-10714св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Кривцової Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 22 листопада 2018 року у складі судді Пучкової І. М. та постанову Одеського апеляційного суду від 18 квітня 2019 року у складі колегії суддів: Сегеди С. М., Гірняк Л. А., Цюри Т. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Позов мотивовано тим, що вона з 11 березня 1989 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 .

Під час перебування у шлюбі, 10 липня 2013 року, ними була придбана земельна ділянка на АДРЕСА_1 .

На спірній земельній ділянці ОСОБА_2 розпочав самовільне будівництво садового будинку без затвердженого проекту на будівництво будинку, який не прийнятий в експлуатацію, не зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Позивач зазначала, що вона приймала участь у послідуючому будівництві будинку на цій земельній ділянці, а саме: закуповувала будівельні матеріали. Свої вимоги обґрунтовувала письмовими доказами, а саме: копією накладної від 12 липня 2015 року № ЧП-008576, копією накладної від 12 липня 2015 року, копією бланка замовлення від 10 липня 2015 року № 133/2-15, товарними чеками від 10, 11 липня 2015 року, копіями видаткової накладної та чеку від 05 липня 2015 року № 99905, копіями видаткової накладної від 24 червня 2015 року № Оф000001383, копіями фіскальних чеків від 22, 23, 25, 29 червня 2015 року, 04, 06, 10, 16, 27 липня 2015 року, 14, 15 серпня 2015 року, копіями розрахунків на проведення будівельних робіт та копіями договору про надання споживчого кредиту.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 06 листопада 2013 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_3 просила виділити в натурі 1/2 частки земельної ділянки по АДРЕСА_1 та визнати за нею право власності на цю частку земельної ділянки; виділити 1/2 частки об`єкта незавершеного будівництва за вказаною адресою, визнати право власності за нею на цю частку.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 22 листопада 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оскільки рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 06 листопада 2013 року встановлено, що з квітня 2011 року сторони не проживають однією сім`єю, шлюбні відносини припинені, спір щодо спільного майна відсутній, то позивач не має права на виділення в натурі 1/2 частки спірної земельної ділянки та визнання за нею права власності на цю частку земельної ділянки, а також не має права на виділення їй 1/2 частки об`єкта незавершеного будівництва.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Одеського апеляційного суду від 18 квітня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 22 листопада 2018 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач не довела, що земельна ділянка на АДРЕСА_1 придбана сторонами під час їх перебування у шлюбі. Оскільки рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 06 листопада 2013 року встановлено, що сторони з квітня 2011 року не проживають однією сім`єю, шлюбні відносини припинені.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У червні 2019 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалені судові рішення та справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою судді Верховного Суду від 01 липня 2019 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У липні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 01 серпня 2019 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя призначено до судового розгляду у складі колегії з п`яти суддів.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки тому, що відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Крім того, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Короткий зміст позиції інших учасників справи

У серпні 2019 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду заперечення на касаційну скаргу, в яких зазначено, що оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими, суди правильно застосували норми матеріального та процесуального права відповідно до встановлених фактичних обставин справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

З 11 березня 1989 року ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2

10 липня 2013 року відповідач ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу придбав у ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,0389 га,на АДРЕСА_1 цільове призначення - для садівництва (т. 1 а.с. 199).

Зазначений договір купівлі-продажу земельної ділянки від 10 липня 2013 року зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на ім`я ОСОБА_2 .

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 06 листопада 2013 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (т. 1 а.с. 5).

На спірній земельній ділянці ОСОБА_2 розпочав самовільне будівництво садового будинку без затвердженого проекту на будівництво будинку, який не прийнятий в експлуатацію, не зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначала, що вона приймала участь у послідуючому будівництві будинку на цій земельній ділянці, а саме: закуповувала будівельні матеріали. Свої вимоги обґрунтовувала письмовими доказами, а саме: копія накладної від 12 липня 2015 року № ЧП-008576, копія накладної від 12 липня 2015 року, копія бланка замовлення від 10 липня 2015 року № 133/2-15, товарні чеки від 10, 11 липня 2015 року, копія видаткової накладної та чеку від 05 липня 2015 року № 99905, копія видаткової накладної від 24 червня 2015 року № Оф000001383, копія фіскальних чеків від 22, 23, 25, 29 червня 2015 року, 04, 06, 10, 16, 27 липня 2015 року, 14, 15 серпня 2015 року, копія розрахунків на проведення будівельних робіт та копія договору про надання споживчого кредиту.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 368 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте у результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Згідно з частиною першою статті 70 Сімейного кодексу України (далі - СК України ) у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Отже, спільне майно подружжя, за відсутності домовленості між ними, слід ділити порівну, з врахуванням обставин, що мають значення у справі, призначення речей, їх фактичного перебування у володінні одного з подружжя та намірів щодо володіння та використання майна кожним з подружжя.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з частиною першою статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина перша статті 68 СК України).

Згідно з частиною першою статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Статтею 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд приймає до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Відповідно до статті 372 ЦК України у разі поділу майна, яке є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

За загальним правилом застосування презумпції спільної сумісної власності визначеної статтею 60 СК України майно, одержане одним із подружжя як набувачем за договором, що укладений під час перебування набувача в шлюбі, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують (правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17).

Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Судами попередніх інстанцій не надано належної оцінки тому, що договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0389 га на АДРЕСА_1 від 10 липня 2013 року ОСОБА_2 , укладений під час перебування у шлюбі з позивачем ОСОБА_1 .

За пунктом 7 договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0389 га на АДРЕСА_1 , укладеного 10 липня 2013 року ОСОБА_2 , цей договір вчинений за згодою дружини покупця - ОСОБА_1 викладеною окремою заявою (т.1 а.с. 199).

Вирішуючи справу, суди попередніх інстанцій не надали належної правової оцінки тому, що презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя відповідачем не спростовано, матеріали справи не містять належних доказів того, що спірне майно придбане за особисті кошти відповідача. При цьому, не надано оцінки доводам позивача щодо її участі у будівництві спільного будинку та способу захисту заявлених її вимог щодо цього будівництва.

Згідно з частиною 3 статті 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 06 листопада 2013 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 з посиланням на статтю 61 ЦПК України, суди попередніх інстанцій не врахували, що під час розгляду справи Шевченківським районним судом м. Києва про розірвання шлюбу, не було предметом судового розгляду встановлення фактичного припинення шлюбних відносин сторін.

Відповідно до частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оскільки суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанції, збирати та надавати оцінку доказам, порушення норм процесуального права допущені обома судами, тому справу необхідно передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

За таких обставин оскаржувані судові рішення не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України та ухвалені з порушенням норм процесуального права, що в силу пункту 1 частини третьої та частини четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 22 листопада 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 18 квітня 2019 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Г. В. Кривцова

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк