ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 лютого 2019 року м. Київ

справа № 380/836/18

провадження № 22-ц/82/63/19

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Іванової І.В. (суддя-доповідач), Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.

сторони :

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»

відповідач - ОСОБА_4

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Києві апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» на рішення Тетіївського районного суду Київської області від 31 жовтня 2018 року у складі судді Косович Т.П., повний текст складено 31.10.2018 року,

в с т а н о в и в:

У червні 2018 року позивач ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 та просив стягнути з останнього заборгованість за кредитним договором б/н від 25 жовтня 2013 року у розмірі 107 409 грн. 33 коп., яка складається з заборгованості за кредитом в розмірі 4 637 грн. 06 коп., заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 92 892 грн. 84 коп., заборгованості за пенею та комісією в розмірі 4 288 грн. 51 коп., а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. (фіксована складова), 5 090 грн. 92 коп. (процентна складова).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_4 звернувся до ПАТ КБ «Приватбанк», з метою отримання банківських послуг, у зв'язку з чим підписав заяву б/н від 25 жовтня 2013 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. В наслідок невиконання відповідачем своїх зобов'язань за договором утворилась заборгованість.

Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 31 жовтня 2018 року у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням позивач АТ КБ «Приватбанк» подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Тетіївського районного суду Київської області від 31 жовтня 2018 року через порушення судом норм матеріального і процесуального права, та ухвалите нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги банк зазначає, що відповідач користувався кредитним лімітом, тобто погодився з умовами укладеного договору, встановленим лімітом, та відповідно отримав кредитну картку, яка є спеціальним платіжним інструментом, частково сплачував заборгованість за договором. Строк дії картки вказаний на її лицьовій стороні, картка є дійсною до останнього календарного дня вказаного місяця. Відповідач ОСОБА_4 отримав, зокрема, кредитну картку № НОМЕР_2 яка мала термін дії до останнього дня листопада 2017 року. Таким чином, перебіг позовної давності щодо повернення кредиту у повному обсязі починається зі спливом останнього дня місяця дії картки, тобто з 01 грудня 2017 року. Банком подано позовну заяву до суду 27 червня 2018 року, отже в межах трирічного строку позовної давності.

Відповідач ОСОБА_4 через свого представника ОСОБА_5 подав відзив на апеляційну скаргу, де вказав, що останній платіж відповідачем здійснено 16 липня 2014 року. Отже, з 16 серпня 2014 року у банку виникло право вимогати виконання боргового зобов'язання, і саме з цієї дати розпочався перебіг строку позовної давності. При цьому, з позовом банк звернувся лише 27 червня 2018 року, тобто поза межами строку позовної давності.

Згідно ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ «КБ «Приватбанк», суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що позичальник ОСОБА_4 не виконав обумовлених кредитним договором обов'язків по поверненню кредиту шляхом внесення щомісячних платежів і має заборгованість, що у свою чергу свідчить про порушення прав кредитора. Водночас порушені права ПАТ «КБ «ПриватБанк» захисту не підлягають у зв'язку із пропуском банком встановленого законом строку звернення до суду за захистом свого права.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками, оскільки вони не відповідають матеріалам справи та зроблені з порушенням норм матеріального права, що регулюють позовну давність.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України).

Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 ст.261 ЦК України).

Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку про те, що початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Отже, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту.

Судом встановлено, що 25 жовтня 2013 року відповідач ОСОБА_4 з метою отримання банківських послуг звернувся до ПАТ КБ «Приватбанк» і підписав анкету-заяву, на підставі якої банк надав відповідачу грошові кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 300 грн., що стверджується копією анкети-заяви (а.с.6).

В подальшому кредитний ліміт було збільшено до 4 640 грн. (а.с.100).

Згідно кредитного договору б/н від 25 жовтня 2013 року ОСОБА_4 отримав картки, зокрема, № НОМЕР_2, яка мала строк дії до 11.2017 року (а.с.83).

Відповідач ОСОБА_4 користувався кредитними коштами та здійснював погашення кредиту, останнє 26 жовтня 2015 року на суму 11 грн. 49 коп., що стверджується наданим банком розрахунком (а.с.4-5), після чого оплата на погашення кредиту відповідачем не здійснювалася і у нього виникла заборгованість за тілом кредиту у розмірі 4 637 грн. 06 коп.

Враховуючи те, що перебіг строку позовної давності пов'язується зі строком дії кредитної картки, в даному випадку до 11.2017 року, строк позовної давності не пропущений, оскільки банк звернувся до суду з позовом 27 червня 2018 року.

Суд наведеного не врахував, що призвело до неправильного вирішення спору.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норми матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.

Вирішуючи спір в межах заявлених вимог, колегія суддів вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до поданої ОСОБА_4 анкети-заяви від 25 жовтня 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк» надав відповідачу грошові кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 300 грн, які в подальшому було збільшено до 4 640 грн.

Отже, між сторонами виникли права і обов'язки, які ґрунтуються на кредитних правовідносинах, врегульованих параграфом 2 глави 71 ЦК України «Кредит».

Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Оскільки ОСОБА_4 користувався отриманими кредитними коштами і не повернув їх в повному обсязі, то суд згідно вимог закону стягує із відповідача на користь банку борг за тілом кредиту у розмірі 4 637 грн. 06 коп.

Разом з тим, Умови та Правила надання банківських послуг не містять підпису відповідача. Позивач не надав доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника.

Відсутність підпису відповідача на умовах та правилах надання споживчого кредиту фактично надає можливість банку надати умови в будь-якій редакції та стверджувати, що зазначені умови погоджені з відповідачем. Зазначення в заяві на видачу кредиту про ознайомлення відповідача з умовами надання кредиту без ідентифікації самих умов, як таких, що погоджені підписом відповідача, не може бути належним доказом ознайомлення та погодження відповідача саме з тією редакцією умов, на якій наполягає банк.

Саме такий висновок міститься у ряді постанов Верховного Суду України, зокрема: від 11 березня 2015 року у справі № 6-16цс15; від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16; від 22 березня 2017 року у справі № 6-2320цс16, де вказано про те, що Умови та правила надання банківських послуг, які не містять підпису позичальника, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору.

Згідно вимог ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч.2 ст.1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1, які регулюють договір позики, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Отже, за загальним правилом, визначеним у цих правових нормах, користування грошовими коштами є оплатним у вигляді процентів, розмір яких визначається домовленістю сторін, а за її відсутності - на рівні облікової ставки НБУ.

Судом встановлено, що у анкеті-заяві, на підставі якої ОСОБА_4 отримав грошові кошти, не зазначено ні розмір процентів за користування коштами, ні те, яку платіжну картку з якими умовами кредитування бажає отримати відповідач (а.с.6). Тобто, між сторонами не узгоджений розмір процентів у якості плати за користування грошовими коштами, що у свою чергу свідчить про неможливість застосування вказаного банком у розрахунку розміру процентів за користування коштами - 30 %, в тому числі збільшених із 01 вересня 2014 року - 34,8 %, а із 01 квітня 2015 року - 43,2 %.

За таких обставин у зв'язку із відсутністю між сторонами домовленості про належний до сплати розмір процентів за користування коштами, а також враховуючи, що користування банківським кредитом не є безпроцентним, суд згідно вимог ст.536, ст.1048 ЦК стягує на користь банку проценти за користування позичальником ОСОБА_4 кредитними коштами в розмірі 3 084 грн. 85 коп. (із 25 жовтня 2013 року по 30 листопада 2017 року), виходячи із розміру боргу 4 637 грн. 06 коп. та з урахуванням облікових ставок НБУ, які діяли в цей період.

При цьому колегія суддів враховує позицію Великої Палати Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) про те, що проценти за кредитом стягуються до закінчення дії кредитного договору, та виходить з того, що строк дії кредитної картки № НОМЕР_2 до 11.2017 року.

Крім того, вимоги банку про стягнення пені та штрафу не підлягають до задоволення з викладених вище підстав, оскільки встановлено, що в анкеті-заяві ОСОБА_4 від 25 жовтня 2013 року відсутні дані про умови застосування та розмір неустойки (штраф, пеня).

Згідно ч.1 ст. 547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі.

За змістом ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Як вже зазначалося, Умови не містять підпису позичальника, а відтак їх не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору та відповідною письмовою угодою сторін про встановлення такого виду забезпечення виконання зобов'язання як неустойка (штраф, пеня), що відповідає наведеним вище правовим позиціям Верховного Суду України.

При розгляді справи в суді першої інстанції відповідач подав відзив на позовну заяву, де просив застосувати строк позовної давності до вимог банку. Однак, підстави для застосування відповідної заяви відсутні, оскільки відповідач всупереч вимогам процесуального закону не надав доказів, що позов пред'явлено банком до суду із пропуском трирічного строку з моменту закінчення строку дії кредитної картки.

Відповідно до приписів ст.141 ЦПК України суд покладає на відповідача судові витрати пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 7, 374, 376, 381, 389 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах,-

постановив :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Тетіївського районного суду Київської області від 31 жовтня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_1, індивідуальний податковий номер НОМЕР_1, проживає за адресою: АДРЕСА_1) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (, адреса: м. Київ вул. Грушевського 1-д, рахунок 3111, МФО 305299) заборгованість за кредитним договором у розмірі 7 721 грн. 91 коп., з яких 4 637 грн. 06 коп. тіло кредиту, 3 084 грн. 85 коп. проценти, та судовий збір у розмірі 317 грн. 16 коп.

В решті позову відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків передбачених ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: