Провадження № 22-ц/810/505/18
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2019 року Луганський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Єрмакова Ю.В., Кострицького В.В.,

за участю секретаря: Сінько А.І.

учасники справи: позивач - ОСОБА_1, відповідач - Приватне акціонерне товариство «Сєвєродонецьке об`єднання Азот»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м. Сєвєродонецьку в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 03 грудня 2018 року, ухваленого Сєвєродонецьким міським судом у складі: судді Журавель Т.С. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

в с т а н о в и в:

26 вересня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, в обґрунтування якого зазначив, що позивач працював на посаді начальника відділення цеху виробництва аміачної селітри на підприємстві відповідача та наказом від 27 квітня 2017 року був звільнений наказом №0163-КП(ув) від 27.04.2017 року на підставі ст. 38 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги. При звільнені позивачу не було виплачено заробітну плату за січень-квітень 2017 року в сумі 24027,69 грн. Ці кошти стягнуті судовим наказом від 23 серпня 2017 року №428/8829/17 року. Сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 101429,09 грн., тому позивач просить на підставі ст. 117 КЗпП України стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 101429,09 грн.

Представник Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» надав заяву, в якій просив відмовити у задоволенні позову з підстав пропуску позивачем строків звернення до суду. Зазначав, що для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору про стягнення середнього заробітку за час затримки до день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник, або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка, здійснив виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 08.11.2017 року по справі №6-1626цс17 та постанові Верховного Суду від 23.01.2018 року по справі №373/908/16-ц.

Аналогічного висновку дійшов Конституційний Суд України в рішенні № 4-рп/2012 від 22.02.2012 року.

Позивач, відповідно представлених до суду документів, дізнався про погашення заборгованості з виплати заробітної плати з квітня 2018 року, втім звернувся до суду лише 26.09.2018 року, тобто майже через п'ять місяців з часу погашення заборгованості. Наявності будь-яких поважних причин пропуску позивачем строку звернення до суду в позовній заяві не зазначено.

Крім того, відповідач надав до суду першої інстанції відзив, в якому зазначено, що позовні вимоги не визнає у повному обсязі. Обставини непереборної сили (форс-мажорні обставини), а саме акти тероризму, військові дії на території Луганської області, встановлені висновком Торгово-промислової палати України № 3800/2/21-10,2 від 28.11.2017 року, що був виданий ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єднання Азот». Представник відповідача вважає, що настання обставин непереборної сили свідчать про відсутність вини підприємства у затримці виплат позивачу, належних при звільненні сум у строки, передбачені ст. 116 КЗпП України. Крім того, в результаті пошкодження електромереж внаслідок бойових дій ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» відділено від об'єднаної енергосистеми України. Згідно з вимогами ПУЕ електропостачання підприємства повинно здійснюватися від двох незалежних джерел. Електропостачання здійснюється лише по одній електропередачі від Луганської ТЕС (м. Щастя), яка є вкрай ненадійною та працює з постійними перебоями, через те, що розташована безпосередньо на лінії зіткнення. Введення в дію паралельної лінії електропостачання підприємства, а саме приєднання до загальноукраїнської мережі, до цього часу не відбулося. Вищевказане унеможливлює до теперішнього часу здійснення виробничої діяльності ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єднання Азот». Вказані чинники свідчать про те, що затримка виплати заробітної плати працівникам та розрахунку при звільненні не є результатом провини роботодавця, а є слідством форс-мажорних обставин, тому відсутні підстави для стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку.

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 03 грудня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відмовлено у зв'язку із пропуском позивачем встановленого частиною 1 статті 233 КЗпП України тримісячного строку звернення до суду та відсутністю поважних причин для його поновлення.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій,вважає, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм процесуального права, просить скасувати рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 03 грудня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги позивача задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник посилається на те, що всупереч ст. 233 КЗпП України, суд першої інстанції не перевірив та не обговорив причини пропуску строку, оскільки позивач у судовому засіданні присутній не був, хоча мав можливість перенести засідання, витребувати інформацію, викликати позивача для дачі необхідних пояснень. Відповідно до довідки від 25 вересня 2017 року №, виданої управлінням праці та соціального захисту населення Дніпровською районною в м. Києві державною адміністрацією, позивач є внутрішньо переміщеною особою. Фактичне місце проживання/ перебування позивача знаходиться в м. Києві. Оскільки фактичне місце проживання/ перебування та робота знаходиться в м. Києві, тому не мав можливості своєчасно зібрати, підготувати та подати позовну заяву.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.12.2018 року визначено головуючим суддею (суддею-доповідачем) Назарову М.В., склад колегії суддів -Стахової Н.В., Кострицького В.В. Протоколом повторного автоматизованого розподілу справ між суддями від 08.01.2019 року вилучено суддю Стахову С.В. у зв'язку із перебуванням на лікарняному, новий суддя у складі колегії суддів Єрмаков Ю.В.

Апеляційне провадження по справі було відкрито 08 січня 2019 року, ухвалою суду від 21 січня 2019 року справу призначено до апеляційного розгляду на 05 лютого 2019 року о 12-й. 05 лютого 2019 року розгляд справи відкладено на 19 лютого 2019 року у зв'язку з неявкою позивача та відсутністю відомостей про його належне повідомлення. 19 лютого 2019 року розгляд справи відкладено на 28 лютого 2019 року у зв'язку з неявкою позивача та відсутністю відомостей про його належне повідомлення. 28 лютого 2019 року розгляд справи відкладено у зв'язку з відсутністю відомостей про належне повідомлення позивача на 14 березня 2019 року. 14 березня 2019 року розгляд справи відкладено у зв'язку з перебуванням у додатковій оплачуваній відпустці судді Кострицького В.В., на 11 квітня 2019 року на 11.30 год.

Позивач та представник відповідача в судове засідання не з'явилися, про дату, час і місце повідомлені належним чином і в установленому законом порядку.

Відповідно до ч. 2 ст. 128 ЦПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов'язковою.

На обидві адреси позивача ОСОБА_1, які зазначалися ним в апеляційній скарзі як місце реєстрації - АДРЕСА_1, так і місце фактичного проживання - АДРЕСА_2, завчасно апеляційним судом направлялися повістки-повідомлення про розгляд справи, призначеної на 12-ту 05 лютого 2019 року, 13.30 год. 19 лютого 2019 року, 11.30 год. 28 лютого 2019 року, 12-ту 14 березня 2019 року, 11.30 год. 11 квітня 2019 року, які не вручені та повернуті суду за закінченням терміну зберігання (а.с. 87-88, 93-94, 121-122, 103-104, 113-114, 123-124).

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року, учасником якої є Україна, закріплено право кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку. Тобто зловживання процесуальними правами, спрямоване на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників цього процесу та вимоги названих Конвенції і Кодексу.

Оскільки, ОСОБА_1 не отримує поштову кореспонденцію від апеляційного суду за адресою, зазначеною ним в апеляційній скарзі як місце фактичного проживання, відповідно до ч. 9 ст. 128 ЦПК України апеляційним судом про час та місце розгляду справи, призначеної на 14 березня 2019 року та 11 квітня 2019 року, була зроблена спроба передачі телефонограми за номером мобільного оператора зв'язку, вказаному у апеляційній скарзі, що зафіксовано в журналі телефонограм (а.с. 106-107), 132-133), проте виявилося, що абонент не може прийняти дзвінок.

Крім того, позивачу направлялися повістки-повідомлення на адресу, вказану ним як місце фактичного проживання в позовній заяви: АДРЕСА_3, на 28 лютого 2019 року (отримана членом сім'ї), 14 березня 2019 року (повернуто за закінченням терміну зберігання) та 11 квітня 2019 року (повернуто за не запитом).

За змістом ст. 44 ЦПК України учасник судової справи зобов'язаний добросовісно користуватися своїми правами, що покладає на його обов'язок у розумні проміжки часу цікавитися перебігом розгляду справи.

Крім того, скаржник мав можливість ознайомитись з процесуальними документами, прийнятими судом під час вирішення питання про прийняття апеляційної скарги до розгляду, в Єдиному державному реєстрі судових рішень, який є відкритим для загального доступу.

В силу приписів ст. ст. 2, 4 Закону України "Про доступ до судових рішень" кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Це право забезпечується офіційним оприлюдненням судових рішень на офіційному веб-порталі судової влади України в порядку, встановленому цим Законом. Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України.

Подавши апеляційну скаргу до суду 27 грудня 2018 року (а.с. 67), скаржник не був позбавлений можливості дізнатись в суді апеляційної інстанції про рух апеляційної скарги.

На протязі понад три місяці перебування цивільної справи в апеляційному суді ОСОБА_1 жодним чином не цікавився рухом його справи. Ухиляння від отримання надісланої судом кореспонденції вказує на зловживання скаржником своїми процесуальними правами.

За таких обставин колегія суддів вважає позивача належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи відповідно до вимог частини 3 статті 130 ЦПК України (а.с. 126) за місцем його реєстрації.

Відповідач, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, до судового засідання не з'явився.

Наведене відповідно до вимог частини 2 статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебував в трудових відносинах з ПрАТ «Сєвєродонецьке обєднання Азот», зазначені відносини припинились 28.04.2017 року за власним бажанням позивача на підставі ст. 38 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 (а.с. 8-10).

У відповідності до листа ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» сума заборгованості по заробітній платі ОСОБА_1 на момент звільнення складає 24027,69 грн. (а.с. 15).

Судовим наказом Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 23.08.2017 року у справі № 428/8829/17 з ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» на користь ОСОБА_1 стягнено суму заборгованості по заробітній платі в розмірі 24027,69 грн. (а.с. 12).

Згідно виписки ПАТ «Банк «Кліринговий дім» від 22.05.2018 року ОСОБА_1 на його рахунок 19.04.2018 року зарахована сума 24027,69 грн. (а.с. 13).

Вказані обставини ніким не оспорюються.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем пропущено встановлений частиною 1 статті 233 КЗпП України тримісячний строк звернення до суду та відсутні поважні причини для його поновлення.

Колегія суддів погоджує вказану підставу як самостійну для відмови у задоволенні позову з огляду на таке.

Єдиним документом, який засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), є сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), виданий Торгово-промисловою палатою України, складений та засвідчений уповноваженими особами із засвідчення форс - мажорних обставин (обставин непереборної сили) та зареєстрований в Реєстрі сертифікатів про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили).

Матеріали справи містять Науково-правовий висновок від 28.11.2017 року № 3800/2/21-10.2, який не є сертифікатом (висновком, довідкою, підтвердженням) засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), а є письмовою думкою певних фахівців у галузі права стосовно спірних правовідносин, висловленою за приватним замовленням відповідача лише на підставі відомостей та документів наданих ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єднання Азот», а тому даний висновок не є належним та допустимим доказом у даній справі.

Докази відповідача щодо відсутності його вини з приводу затримки розрахунку при звільненні, за якими виконання ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» зобов'язання, передбаченого ст. 116 КЗпП України, унеможливлено дією форм-мажорних обставин, зокрема, проведення з квітня 2014 року антитерористичної операції в регіоні та відсутність належного енергопостачання позбавили відповідача можливості ведення нормальної господарської діяльності і як наслідок - виконувати обов'язок по проведенню розрахунку із звільненими працівниками, не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

Згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Із системного аналізу вказаної норми права вбачається, що законодавець пов'язує право працівника на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у разі наявності складу порушення, а саме: порушення власником строку розрахунку при звільненні та його вини в затримці розрахунку при звільненні.

В пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999 року зазначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Верховним Судом України у постанові від 25 травня 2016 року за № 6-948цс16 висловлена правова позиція, яка полягає у тому, що з огляду на неврегульованість трудовим законодавством відносин з приводу відшкодування майнової та моральної шкоди, положення цивільного законодавства можуть поширюватися на ці правовідносини. Вимоги щодо виплати компенсації у зв'язку з несвоєчасною виплатою належних працівникові сум, тобто свого роду відшкодування завданої майнової шкоди, а також відшкодування моральної шкоди, що регулюється главою 82 ЦК України, застосуванню підлягають положення цивільного законодавства.

Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У п. 1 ч. 1 ст. 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили як надзвичайної або невідворотної за даних умов події. Отже, непереборною силою є надзвичайна або невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов'язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла її відвернути, і ця подія завдала збитків.

Тимчасові заходи для забезпечення підтримки суб'єктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, та осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення, визначено Законом України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" від 2 вересня 2014 року, за змістом ч. 1 ст. 1 якого періодом проведення антитерористичної операції є час між датою набрання чинності Указом Президента України від 14 квітня 2014 року №405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» протягом терміну дії цього Закону єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов'язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України.

Згідно ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб'єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб'єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об'єктивно унеможливлюють виконання зобов'язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов'язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна загроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо.

Порядок, підстави та строк видачі Сертифікатів про настання форс-мажорних обставин встановлений Регламентом засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженого рішенням Президії ТПП України від 18.12.2014 № 44(5).

Вказаний Регламент Торгово-промислової палати є спеціальною нормою, яка регулює відповідні правовідносини, а тому учасники таких правовідносин повинні дотримуватись вимог, викладених у Регламенті Торгово-промислової палати.

Відповідно до п 6.2 Регламенту форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) засвідчуються за зверненням суб'єктів господарської діяльності та фізичних осіб по кожному окремому договору, податковим та/чи іншим зобов'язанням, виконання яких настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин.

Колегія суддів вважає, що протягом терміну дії Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, є сертифікат Торгово-промислової палати України, який видається по конкретному договору, контракту, податковим та/чи іншим зобов'язанням, виконання яких настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин.

Науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України від 28 листопада 2017 року за № 3800/2/21-10.2, наданий відповідачем як доказ по справі, не є достатнім доказом, який безумовно підтверджує настання для ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) щодо виконання передбачених законодавством України про працю обов'язків роботодавця при звільненні працівників. Інших доказів на підтвердження відсутності такої вини відповідач суду першої інстанції не надав. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності за несвоєчасне та неповне проведення розрахунку з працівником при його звільненні.

У Науково-правовому висновку від 28 листопада 2017 року за № 3800/2/21-10.2 зазначено, що втратою можливості ведення нормальної господарської діяльності на виробничих потужностях ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» через вплив дії обставин, що від нього не залежать, фактично позбавило можливості виконати обов'язок передбачений ч. 1 ст. 47, ч. 1 ст. 83, ст. 116 КЗпП України щодо проведення розрахунку з кожним звільненим працівником, зокрема починаючи з 27 квітня 2017 року, в тому числі з позивачем, який звільнений 28 квітня 2017 року.

Зазначені обставини свідчать про те, що товариством не виконується обов'язок щодо виплати працівникам при звільненні всіх сум в день звільнення, як це передбачено ст. 116 КЗпП України, з 27 грудня 2016 року, тобто після спливу двох років з часу зруйнування Луганської ТЕЦ та припинення електропостачання ПС «Михайлівська - 330 кВ», що зазначено у науково-правовому висновку на обґрунтування дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) та на що посилається відповідач у своїх запереченнях.

Доказів того, що підприємство в період з дня звільнення позивача і до остаточного розрахунку із останнім - з 28.04.2017 року по 18.04.2018 року не здійснювало виплату заробітної плати працюючим працівникам товариства, не здійснювало господарську діяльність, не вело виробничу діяльність, не випускало продукцію, а отже і не мало змоги провести розрахунок із позивачем у день його звільнення, а отже і беззаперечно свідчити про відсутність вини підприємства щодо невиконання обов'язку, передбаченого ч. 1 ст. 47, ст. 116 КЗпП України, не надано.

Період затримки остаточного розрахунку із позивачем та загальний розмір середнього заробітку за час такої затримки, зазначений позивачем як 101429,09 грн., виходячи із середньогодинної заробітної плати ОСОБА_1 52,31 грн. та середньомісячної кількості часів за період - 167,2 год., середньомісячної заробітної плати - 8746,23 грн. (а.с.14), ніким не оспорюються.

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача.

Доводи апеляційної скарги, які зводяться лише до помилковість висновків суду про пропуск позивачем визначеного частиною 1 статті 233 КЗпП України строку для звернення до суду за вирішенням трудового спору, не заслуговують на увагу, оскільки самим ОСОБА_1 надано у якості доказу виписку ПАТ «Банк «Кліринговий дім» від 22.05.2018 року про перерахування 19.04.2018 року на виконання судового наказу № 428/9929/17, виданого Сєвєродонецьким міським судом від 23.08.17 р. про стягнення з ПрАТ «СО Азот», 24032,14 грн.; вказана сума списана з карткового рахунку 20.04.2018 року (а.с. 13).

Вказаний доказ надано позивачем на підтвердження дати остаточного розрахунку з ним підприємством відповідача.

До суду позивач звернувся із теперішнім позовом 26.09.2018 року, про що свідчить штамп вхідної кореспонденції Сєвєродонецького міського суду Луганської області (а.с. 2).

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною 1 ст. 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Згідно рішення Конституційного Суду України №4-рп/2012 від 22.02.2012 року в аспекті конституційного звернення положення частини першої ст. 233 КЗпП України у взаємозв'язку із положеннями ст.ст. 116, 117, 237-1 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних сум при звільненні, фактично ним розрахувався.

Строк звернення до суду у трудовому законодавстві і позовна давність у цивільному не є тотожними і положення ЦК України щодо позовної давності до правовідносин, що склалися між сторонами не застосовуються.

В ході розгляду справи місцевим судом позивач не звертався із клопотанням про поновлення пропущеного трьохмісячного строку на звернення, поважних причин його пропуску не вказував, як не зазначав про наявність таких причин і в апеляційній скарзі.

Тому вказаний довід апеляційної скарги не спростовує обґрунтованих висновків суду та не впливають на їх правильність, а тому не може бути прийнятий до уваги.

У відповідності ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 03 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови - 15 квітня 2019 року.

Головуючий

Судді: