Справа № 466/2893/14-ц Головуючий у 1 інстанції: Білінська Г.Б.
Провадження № 22-ц/811/589/18 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду:

головуючої судді - Копняк С.М.

суддів - Бойко С.М., Савуляка Р.В.,

секретаря - Юзефович Ю.І.,

з участю представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Галичфарм» на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 18 липня 2017 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Галичфарм» до Брюховицької селищної Ради, ОСОБА_2, третьої особи відділу Держземагенства у м. Львові про визнання недійсними рішення та Державного акту на право власності на землю, та зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Галичфарм», Брюховицької селищної Ради, третьої особи Відділу держземагентсва у м. Львові про визнання незаконною ухвали, визнання незаконним рішення, визнання недійсним та скасування Державного акту на право постійного користування землею, усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою,-

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач Публічне акціонерне товариство «Галичфарм» звернувся в суд з позовом до Брюховицької селищної ради, ОСОБА_2, третя особа відділ Держземагенства у м. Львові про визнання недійсним рішення виконавчого комітету Брюховицької селищної ради від 24.05.1994 року № 180 «Про надання у приватну власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування жилих будинків та господарських будівель» щодо надання у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки в АДРЕСА_1, загальною площею 0, 0756 га для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарської будівлі; визнання недійсним Державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 від 17.11.1994 року, виданого Брюховицькою селищною радою народних депутатів ОСОБА_2

В свою чергу, відповідач ОСОБА_2 звернувся в суд із зустрічним позовом до Публічного акціонерного товариства «Галичфарм», Брюховицької селищної Ради, третя особа Відділ Держземагентсва у м. Львові про визнання незаконною ухвали Брюховицької селищної ради 4 - ої сесії 22 - го скликання від 04.01.1995 року «Про внесення змін до ухвали 16 - ої сесії Брюховицької селищної Ради народних депутатів «Про вилучення земельної ділянки площею 0, 63 га з користування оздоровчого табору «Конвалія»; визнання незаконним рішення виконавчого комітету Брюховицької селищної ради № 46 від 23.02.1995 року «Про видачу державного акту на право постійного користування АТ «Галичфарм» на оздоровчий табір «Конвалія» в частині включення в земельну ділянку АТ «Галичфарм» на територію оздоровчого табору «Конвалія» площею 3, 43 га земельної ділянки площею 0, 0756 га, розташованої на території Брюховицької селищної ради смт. Брюховичі м. Львова, переданої ОСОБА_2 для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель згідно державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 від 17.11.1994 року; визнання недійсним та скасування державного акту на право постійного користування землею від 28.02.1995 року, виданого Дитячому оздоровчому табору «Конвалія» акціонерного товариства «Галичина» на земельну ділянку площею 3, 5351 га, згідно з планом для оздоровлення дітей та працівників АТ «Галичфарм» в частині включення в цю земельну ділянку земельної ділянки площею 0, 0756 га, розташованої на території Брюховицької селищної ради смт. Брюховичі м. Львова, переданої ОСОБА_2 для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель згідно державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 від 17.11.1994 року; усунення ОСОБА_2 перешкод в користуванні земельною ділянкою площею 0, 0756 кв.м в АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарської будівлі шляхом зобов'язання ПАТ «Галичфарм» надати ОСОБА_2 доступ до цієї земельної ділянки.

Оскаржуваним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 18 липня 2017 року у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Галичфарм» до Брюховицької селищної Ради, ОСОБА_2, третьої особи відділу Держземагенства у м. Львові про визнання недійсними рішення виконавчого комітету Брюховицької селищної Ради №180 від 24.05.1994 року та Державного акту на право приватної власності на землю., виданого Брюховицькою селищною Радою 17.11.1994 року ОСОБА_2 - відмовлено.

Зустрічний позов задоволено, визнано незаконною ухвалу Брюховицької селищної Ради 4-ої сесії 22-го скликання від 04.01.1995 року «Про внесення змін до ухвали 16-ої сесії Брюховицької селищної Ради народних депутатів «Про вилучення земельної ділянки площею 0, 63 га з користування оздоровчого табору «Конвалія» в частині доповнення ухвали п. 1 про надання дозволу АТ «Галичфарм» на проектування і вибір земельної ділянки для спортивного майданчика на пл. 0, 70 га в порядку передбаченому Законом до 01.03.1995 року.

Визнано незаконним рішення виконавчого комітету Брюховицької селищної Ради № 46 від 23.02.1995 року «Про видачу державного акту на право постійного користування АТ «Галичфарм» на оздоровчий табір «Конвалія» в частині включення в земельну ділянку АТ «Галичфарм» земельної ділянки площею 0,0756 га, переданої згідно Державного акту на право приватної власності на землю 17.11.1994 року ОСОБА_2.

Визнано недійсним та скасовано Державний акт на право постійного користування землею від 28.02.1995 року, виданий Брюховицькою селищною Радою Дитячому оздоровчому табору «Конвалія» акціонерного товариства «Галичфарм» на земельну ділянку пл. 3, 5351 га у смт. Брюховичі відповідно до рішення Брюховицької селищної Ради від 23.02.1995 року № 46 в частині включення в цю земельну ділянку земельної ділянки пл. 0, 0756 га, переданої згідно Державного акту на право приватної власності на землю 17.11.1994 року ОСОБА_2.

Зобов'язано ПАТ «Галичфарм» усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою площею 0, 0756 га в АДРЕСА_1 шляхом надання ОСОБА_2 доступу до земельної ділянки.

Рішення в апеляційному порядку оскаржив позивач ПАТ «Галичфарм»,вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що при встановленні відповідних обставин, ПАТ «Галичфарм» з'ясувало, що 18.03.1994 року Брюховицька селищна рада винесла Ухвалу, якою вирішила вилучити з користування оздоровчого табору «Конвалія» частину вищезгаданої ділянки, а саме площею 0,63 га, а вилучену земельну ділянку віднести до земель запасу. Зазначену Ухвалу Брюховицької селищної ради було оскаржено ПАТ «Галичфарм» в судовому порядку. Відповідно до рішення Арбітражного суду Львівської області від 18.01.1995 року у справі № 3/604, в рамках розгляду справи ПАТ «Галичфарм» та Брюховицька селищна рада заявили, що спірні питання між ними погоджені, Брюховицька селищна рада 04.01.1995 року винесла Ухвалу про внесення змін до оскаржуваної ухвали від 18.03.1994 pоку, а сторони судового процесу уклали мирову угоду, яка й була затверджена Арбітражним судом Львівської області.

Перед ухваленням відповідного рішення суду, 14.12.1994 року з боку ПАТ «Галичфарм» до Арбітражного суду Львівської області направлялося клопотання, до якого долучався лист Львівської міської санітарно-епідоміологічної станції від 12.12.1994 року № 1783/03, в якому, серед іншого, було зазначено наступне: «Вилучення земельних ділянок рекреаційного призначення для цілей, не пов'язаних з веденням лісового господарства допускається, як виняток, за рішенням Верховної Ради України. Крім цього, розташування житлових будинків на даній території суперечить генеральному плану розвитку смт. Брюховичі, де вказана територія запроектована зоною оздоровчих установ та дачних угідь». Ухвалою від 04.01.1995 року «Про внесення змін до ухвали 16-ої сесії Брюховицької селищної ради народних депутатів «Про вилучення земельної ділянки площею 0, 63 га з користування оздоровчого табору «Конвалія», Брюховицька селищна рада ухвалила внести зміни до Ухвали від 18.03.1994 pоку, зменшивши розмір вилученої ділянки з 0,63 га до 0, 3 га.

Зазначає, що Брюховицька селищна рада, вилучивши земельну ділянку площею 0, 63 га, одразу передала її у приватну власність фізичної особи, про що свідчить дата видачі державного акту на право приватної власності на землю на ім'я ОСОБА_2, а саме 17.11.1994 року.

Вважає, що Брюховицька селищна рада, вилучивши у ПАТ «Галичфарм» 0,63 га земельної ділянки, одразу розподілила їх між фізичними особами, однак в подальшому зменшила вилучену площу до 0, 3 га, при цьому, не скасувала рішення від 24.05.1994 року № 180 про передачу земельної ділянки у приватну власність ОСОБА_2, яка увійшла до складу земельної ділянки, що була повернута АТ «Галичфарм». Відтак, рішення Брюховицької селищної рада від 24.05.1994 року № 180 є незаконним та таким, що порушує майнові права ПАТ «Галичфарм».

Наголошує на тому, що товариство добросовісно користувалось земельною ділянкою з моменту її виділення у постійне користування, в тому числі своєчасно та в повному обсязі сплачувало усі обов'язкові платежі за ділянку площею 3, 5351 га, та жодним чином не знало і не могло знати про існування права власності у ОСОБА_2

Вказує, що починаючи з 1980 року по даний час категорія цільового призначення спірної земельної ділянки не змінювалась, а отже у відповідності до ст. 4 ЗК України в редакції 1990 pоку, станом на 1994-1995 p p. дана земельна ділянка не могла передаватись у приватну власність відповідача ОСОБА_2, що і підтверджено листом Львівської міської СЕС від 12.12.1994 року № 1783/03, який датовано спірним періодом.

Щодо прав ПАТ «Галичфарм» на земельну ділянку в частині відведеного 1,0 га зазначає, що підставою землекористування ПАТ «Галичфарм» ділянкою по вул. Лікарська в смт. Брюховичі є Державний акт на постійне землекористування землею Серія ЛВ від 28.02.1995 року, який видано на підставі рішення Брюховицької селищної ради від 23.02.1995 року № 46 і який зареєстровано в книзі записів актів на постійне землекористування за № 5. Площа даної земельної ділянки складає 3, 43 га, а з врахуванням контуру № 2 (0, 1035 га), в землекористуванні підприємства перебуває ділянка загальною площею 3, 5351 га. Вищевказана земельна ділянка була надана у постійне землекористування для будівництва піонерського табору, що підтверджується Державним актом на право користування землею № 061394 від 1980 року, розмір якої тоді становив 3,07 га.

Нагодошує, що рішенням виконкому Яворівської районної ради Львівської області від 10 грудня 1990 року № 150 відведено земельну ділянку площею 1, 0 га Львівському хіміко-фармацевтичному об'єднанню «Львівфарм» під розширення піонерського табору (будівництво спортивного майданчику) у смт. Брюховичі за рахунок земель колгоспу «Іскра», зобов'язано керівництво об'єднати та виготовити проектну документацію і погодити в установленому порядку. Таким чином, вищезгадане рішення виконкому Яворівської районної ради Львівської області є документом, що засвідчує право тимчасового землекористування ПАТ «Галичфарм». На підставі даного рішення, ПАТ «Галичфарм», починаючи з 10.12.1990 року додатково приступило до землекористування земельною ділянкою площею 1, 0 га, що повною мірою відповідало нормам ЗК УРСР в редакції 1970 року, які діяли на той момент. Важає, висновок суду першої інстанції про те, що дане рішення не підтверджує право користування ПАТ «Галичфарм» земельною ділянкою площею 1, 0 га суперечать вищевказаним обставинам справи та положенням законодавства. Вказує, що посилання суду першої інстанції на те, що у державному земельному кадастрі відсутня інформація про ПАТ «Галичфарм» як землекористувача земельної ділянки площею 1, 0 га є абсолютно безпідставними, оскільки станом на момент розгляду справи залишається чинним Державний акт на постійне землекористування ПАТ «Галичфарм» від 28.02.1995 року на земельну ділянку площею 3, 5351 га, а вищевказаної земельної ділянки площею 1, 0 га, станом на сьогодні вже не існує, а отже і відомості про неї у державному земельному кадастрі міститися не можуть.

Вважає, що у ПАТ «Галичфарм», позивача за первісним позовом, було незаконно вилучено земельну ділянку розміром 0, 63 га, оскільки ухвала Брюховицької селищної ради від 18.03.1994 року про вилучення земельної ділянки винесена без згоди землекористувача, а отже вилучення мало проводитись в судовому порядку. Дані обставини свідчать про незаконність передачі відповідачу ОСОБА_2 земельної ділянки у приватну власність.

Крім цього, на думку апелянта, відповідачем ОСОБА_2 було пропущено строк позовної давності для звернення до суду із зустрічним позовом. Так, підставою користування вказаною земельною ділянкою є оскаржуваний ОСОБА_2 державний акт на право постійного користування землею Серія ЛB від 28.02.1995 року, який було видано на підставі оскаржуваного ОСОБА_2 рішення Брюховицької селищної ради від 23.02.1995 року № 46, оскаржувану ОСОБА_2 ухвалу Брюховицької селищної ради було винесено 04.01.1995 року, а Державний акт на право власності на земельну ділянку було видано ОСОБА_2 17.11.1994 року. Проте, він звернувся із зустрічною позовною заявою про визнання незаконними вищезазначених ухвали, рішення, державного акту ПАТ «Галичфарм» на право постійного користування землею лише 18.06.2014 pоку, тобто майже через 20 років після винесення вищезазначених актів.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні зустрічного позову відмовити, а первісний позов задовольнити.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, дана справа розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий - Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позовів, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п. п. 1 - 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегією суддів справа переглядається в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається наступне.

Позивач ПАТ «Галичфарм» є правонаступником хіміко-фармацевтичного заводу м. Львова, який мав у користуванні земельну ділянку, що розташована в смт. Брюховичі, надану відповідно до державного акту про право постійного користування Б №06139 від 1980 року.

Згідно із вказаним державним актом хіміко-фармацевтичний завод м. Львова набув право безстрокового і безоплатного користування земельною ділянкою площею 3, 07 га в межах згідно з планом землекористування для будівництва піонерського табору на вул. Лікувальній в смт. Брюховичі.

Відповідно до плану землекористування, який є невід'ємною частиною вказаного державного акту, суміжними землекористувачами вказаної земельної ділянки були: А-Б землі ДЛФ, Б-В землі колективних городів, В-Г землі вулиці Запроектованої та Г-А землі піонерського табору ВО ім. 50-річчя Жовтня.

Рішенням виконавчого комітету Яворівської районної ради народних депутатів Львівської області від 10 грудня 1990 року за № 150 Львівському хіміко-фармацевтичному об'єднанню «Львівфарм» під розширення піонерського табору (будівництво спортивного майданчику) у смт. Брюховичі, за рахунок черезсмужних земель колгоспу «Іскра», відведено земельну ділянку площею 1, 0 га, зобов'язано керівництво хіміко-фармацевтичний об'єднання «Львівфарм» виготовити проектну документацію і погодити таку в установленому порядку.

Відповідно до акту від 03.01.1990 року ця земельна ділянка «прилягає до північної сторони піонерського табору. З інших трьох сторін об'їзна дорога для садоводів, за якою розташований масив колективних садів різних організацій і заводів м. Львова» (т. 1 а.с. 151).

Сторони не заперечують, що вказана вище земельна ділянка площею 1, 0 га, надана під розширення піонерського табору (будівництво спортивного майданчику) у смт. Брюховичі за рахунок черезсмужних земель колгоспу «Іскра», межує по АДРЕСА_1 із земельною ділянкою площею 3, 07 га. (відповідно до плану землекористування, який є невід'ємною частиною державного акту про право постійного користування серії НОМЕР_2 від 1980 року ця межа позначена літерами «В-Г землі вулиці Запроектованої»).

З акту від 15 березня 1994 року, складеного комісією в складі голови заступника виконкому смт. Брюховичі, юриста виконкому та землевпорядника вбачається, що оздоровчим табором «Конвалія» Львівської фармацевтичної фабрики подано лише рішення за № 381 від 18.07.1974 року «Про відведення меж земельної ділянки на площу 3, 5 га», Державний акт про право постійного користування землею на площу 3, 07 га, дозвіл на проектування та частина генплану забудови в межах ділянки.Вказано, що інші документи, в тому числі і на земельну ділянку площею 0, 63 га, на якій мав би розміститись стадіон, не подано.

З актів від 25 грудня 1993 року та 01 березня 1994 року, складених землевпорядниками смт. Брюховичі вбачається, що земельна ділянка площею 0,63 га, на якій мав би розміститись стадіон, оздоровчим табором «Конвалія» не використовується та знаходиться в занедбаному стані.

Ухвалою Брюховецької селищної ради народних депутатів м. Львова від 18 березня 1994 року вилучено з користування оздоровчого табору «Конвалія» Львівської фармацевтичної фабрики земельну ділянку площею 0, 63 га. Вилучену земельну ділянку віднесено до земель запасу. Повідомлено землекористувача про втрату ним права землекористування через неподання клопотання про обґрунтування у потребі площі на решту території (т. 1 а.с. 24 ).

Рішенням виконавчого комітету Брюховицької селищної ради народних депутатів у м. Львова від 24 травня 1994 року надано у приватну власність ОСОБА_2 земельну ділянку по АДРЕСА_1.

16 листопада 1994 року ОСОБА_2 на підставі вищевказаного рішення селищної ради відведено надану земельну ділянку, що підтверджується складеним планом земельної ділянки, відповідно до якого адреса даної земельної ділянки - АДРЕСА_1. ( т.1 а.с.23).

Сторони не заперечують та з матеріалів справи вбачається, що ця земельна ділянка знаходиться на земельній ділянці площею 1, 0 га, яка рішенням виконавчого комітету Яворівської районної ради народних депутатів Львівської області від 10 грудня 1990 року була надана Львівському хіміко-фармацевтичному об'єднанню «Львівфарм».

17 листопада 1994 року ОСОБА_2 видано державний акт на право приватної власності на землю, відповідно до якого він є власником земельної ділянки в смт. Брюховичі, загальною площею 0, 756 га, цільове призначення якої - для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, на підставі рішення Брюховицької селищної ради народних депутатів від 24.05.1994 року № 180 (т. 1 а.с. 21-23).

Ухвалу сесії Брюховицької селищної ради від 18.03.1994 року АТ «Галичфарм» оскаржило до Арбітражного суду Львівської області.

4 січня 1995 року ухвалою Брюховицької селищної ради внесено зміни до оскаржуваної ухвали від 18 березня 1994 року, якою зменшено розмір вилученої земельної ділянки з 0, 63 га до 0, 3 га.

З матеріалів справи вбачається, що АТ «Галичфарм» погодження меж, щодо земельної ділянки виділеної на підставі рішенням виконавчого комітету Яворівської районної ради народних депутатів Львівської області від 10 грудня 1990 року за № 150 площею 1, 0 га, було проведено лише 16 січня 1995 року, про що складено відповідні акти ( т. 2 а.с.149-151).

Рішенням Арбітражного суду Львівської області від 18.01.1995 року у справі № 3/604 затверджено мирову угоду між АТ «Галичфарм» та Брюховицькою селищною радою. У рішенні зазначено, що відповідач вніс зміни в оскаржувану ухвалу від 18.03.1994 року, відповідно до пропозиції позивача, на підставі чого сторони і уклали мирову угоду (т. 1 а.с. 25).

Текст мирової угоди в матеріалах справи відсутній.

28.02.1995 року АТ «Галичфарм» на підставі рішення Брюховицької селищної ради від 23.02.1995 року № 46 видано державний акт серії ЛВ від 28.02.1995 року на право постійного користування землею Дитячому оздоровчому табору «Конвалія» акціонерного товариства «Галичфарм» в смт. Брюховичі на вул. Лікарській загальною площею 3,4216 га.

17.10.1996 року між ОСОБА_7 та АТВТ «Галичфарм» укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, розміщеної на землях, що знаходиться у віданні Брюховицької селищної Ради народних депутатів смт. Брюховичі - АДРЕСА_2, наданої для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель площею 0, 0813 га.

У вказаний державний акт серії ЛВ від 28.02.1995 року АТ «Галичфарм», як землекористувачу, долучено земельну ділянку контуру № 2 площею 0, 1035 га, у зв'язку з чим загальна площа земельної ділянки стала 3, 5351 га.

Відповідно до довідки державної статистичної звітності, про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями, відділу Держземагентства у м. Львові, від 25 березня 2014 року у державному земельному кадастрі міститься інформація про те, що земельна ділянка по АДРЕСА_1, площею 0, 0756 га за категорією земель відноситься до земель житлової та громадської забудови, перебуває у власності ОСОБА_2 згідно з державним актом на право власності на землю від 17 листопада 1994 року.

Висновком судової земельно-технічної експертизи № 804 від 28.10.2015 року підтверджено факт накладання в повному обсязі (усією площею 0, 0756 га), земельної ділянки, яка належить на праві власності ОСОБА_2 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю НОМЕР_1 від 17.11.1994 року із земельною ділянкою, яка передана у користування дитячому оздоровчому табору «Конвалія» АТ «Галичфарм» згідно Державного акту на право постійного користування землею від 28.02.1995 року.

У листі на адресу ПАТ «Галичфарм» № 822 від 03.06.2014 року селищний голова ОСОБА_6 повідомив, що відповідно до затвердженого рішенням Брюховицької селищної ради № 226 від 26.12.2003 року генерального плану смт. Брюховичі, земельна ділянка площею 3, 5351га перебуває у постійному користуванні АТ «Галичфарм» і відповідно до умовних позначень відноситься до території закладів оздоровлення, відпочинку. Генеральний план смт. Брюховичі за 1994-1995 роки в приміщенні селищної ради відсутній (т. 1 а.с. 91).

Відповідно до частини першої статті 155 Земельного кодексу України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування та розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Згідно з частиною другою статті 158 Земельного кодексу України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб.

Відповідно до частини другої статті 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Згідно з пунктом «г» частини третьої статті 152 Земельного кодексу України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до частин 1, 2, 4, 5 ст.15 Земельного кодексу Української РСР ( в редакції 1970 року, чинній на час винесення рішення виконавчого комітету Яворівської районної ради народних депутатів Львівської області від 10 грудня 1990 року за № 150) земля надається в безстрокове або тимчасове користування. Безстроковим (постійним) визнається землекористування без заздалегідь встановленого строку. Тимчасове користування землею може бути короткостроковим - до трьох років і довгостроковим - від трьох до десяти років. У разі виробничої необхідності ці строки можуть бути продовжені на період, що не перевищує відповідно строків короткострокового або довгострокового тимчасового користування. По окремих видах користування землею Радою Міністрів Української РСР може бути встановлений і триваліший строк довгострокового користування, але не більш як двадцять п'ять років.

Згідно ст. 16 Земельного кодексу Української РСР (в редакції 1970 року), надання земельних ділянок у користування здійснювалося в порядку відведення. Відведення земельних ділянок провадиться на підставі постанови Ради Міністрів УРСР або рішення виконавчих комітетів обласної, районної, міської, селищної і сільської Рад народних депутатів в порядку, встановлюваному законодавством Союзу РСР і Української РСР. У постановах або рішеннях про надання земельних ділянок вказується мета, для якої вони надаються, і основні умови користування землею. Надання земельної ділянки, що є в користуванні, іншому землекористувачеві провадиться тільки після вилучення даної ділянки в порядку, передбаченому статтями 37-41 цього Кодексу. Порядок порушення і розгляду клопотань про надання земельних ділянок встановлюється Радою Міністрів Української РСР.

Частинами 1 - 4 ст. 20 Земельного кодексу Української РСР (в редакції 1970 року) встановлено, що відповідно до основ земельного законодавства Союзу РСР і союзних республік право землекористування колгоспів, радгоспів та інших землекористувачів засвідчується державними актами на право користування землею. Форми актів встановлюються Радою Міністрів СРСР. Право короткострокового тимчасового користування землею засвідчується рішенням органу, який надав земельну ділянку в користування. Право довгострокового тимчасового користування землею засвідчується актами, форма яких встановлюється Радою Міністрів Української РСР. Зазначені документи видаються після відводу земельних ділянок в натурі.

Відповідно до статті 21 Земельного кодексу Української РСР (в редакції 1970 року), видача державних актів на право користування землею, а також актів на право довгострокового тимчасового користування землею провадиться виконавчими комітетами районних (міських) Рад народних депутатів.

Згідно зі статтею 22 Земельного кодексу Української РСР (в редакції 1970 року) приступати до користування наданою земельною ділянкою до встановлення відповідними землевпорядними органами меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і видачі документа, який засвідчує право користування землею, забороняється.

Статтею ст. 3 Земельного кодексу Української РСР (в редакції 1970 року) встановлено, що відповідно до Конституції СРСР і Конституції Української РСР земля є державною власністю, тобто всенародним добром. Земля є виключною власністю держави і надається тільки в користування. Дії, які в прямій або прихованій формі порушують право державної власності на землю, забороняються.

Земельний кодекс Української РСР, затверджений Законом Української РСР від 08.07.1970, втратив чинність на підставі постанови Верховної ради Української РСР "Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР" від 18.12.1990 № 562- ХІІ.

Згідно п.5 Постанови Верховної ради Української РСР "Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР" від 18.12.1990 № 562-ХІІ підприємства, установи, організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав власності на землю або землекористування.

Згідно ст. 7 Земельного кодексу Української РСР (в редакції від 18 грудня 1990 року N 561-XII, який був введений в дію з 15.03.1991 (далі - ЗК УРСР в редакції 1990 року) так і в редакції 1993 року) користування землею може бути постійним або тимчасовим. Постійним визнається землекористування без заздалегідь установленого строку. Тимчасове користування землею може бути короткостроковим - до трьох років і довгостроковим - від трьох до двадцяти п'яти років. У разі виробничої необхідності ці строки може бути продовжено на період, що не перевищує одного строку відповідно короткострокового або довгострокового тимчасового користування. Продовження строку користування земельними ділянками, наданими із земель, що перебувають у державній власності, провадиться Радами народних депутатів, які надали їх у користування.

У відповідності до ст. 22 ЗК УРСР (в редакції 1990 року) право володіння або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступити до використання наданої земельної ділянки (в тому числі і на умовах оренди) до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право володіння або право користування землею, забороняється.

Відповідно до ст. 22 ЗК УРСР (в редакції 1993 року) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється.

Частинами 1, 2 ст. 23 ЗК УРСР (в редакції 1993 року) встановлено, що право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Форми державних актів затверджуються Верховною Радою України.

Право тимчасового користування землею, в тому числі на умовах оренди, оформляється договором. Форма договору і порядок його реєстрації встановлюються Кабінетом Міністрів України (ст. 24 ЗК УРСР в редакції1990 року).

З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження своїх правомочностей щодо спірної земельної ділянки позивачем за первісним позовом ПАТ «Галичфарм» представлено державний акт на право користування на землю, виданий у 1980 році, рішення виконавчого комітету Яворівської районної ради народних депутатів Львівської області від 10 грудня 1990 року за № 150, акт від 03.01.1990 року та державний акт на право постійного користування землею від 28 лютого 1995 року.

Відповідно до вказаного рішення Яворівської районної ради народних депутатів Львівської області від 10 грудня 1990 року за № 150 Львівському хіміко-фармацевтичному об'єднанню «Львівфарм» : 1. Відведено земельну ділянку площею 1 га під розширення піонерського табору (будівництво спортивного майданчику) у смт Брюховичі; 2. Зобов'язано головного землевпорядника району видати необхідні вихідні матеріали для проектування та здійснення відводу земельної ділянки в установленому порядку» та 3. Зобов'язано керівництво хіміко-фармацевтичний об'єднання «Львівфарм» виготовити проектну документацію і погодити в установленому порядку».

Отже, вказане рішення було підставою для виготовлення у подальшому технічної документації та відводу земельної ділянки.

Таким чином, твердження апелянта, що відведення спірної земельної ділянки підтверджується актом від 03.01.1990 року, є безпідставним, оскільки даний акт є лише доказом вибору земельної ділянки і відповідно до висновку викладеного в ньому «комісія вважає за можливе погодитись з вибором земельної ділянки площею 1,0 га». Додатком до даного акту є копія плану землекористування з погодженнями колгоспу «Іскра» Яворівського району (т. 1 а.с. 151).

В той же час, в даному рішенні відсутня інформація державного земельного кадастру про позивача, як землекористувача вказаної земельної ділянки,та не вказано основної умови користування землею - строк користування даною земельною ділянкою (безстрокове або тимчасове) відповідно до ст. 16 ЗК УРСР ( в редакції 1970 року).

Апелянт, ПАТ «Галичфарм» наголошує, що земельна ділянка була виділена йому в тимчасове користування, і відповідно до ст. 20 ЗК УРСР (в редакції 1970 року) рішення виконкому Яворівської районної ради Львівської області є документом, що засвідчує право тимчасового землекористування АТ «Галичфарм». Проте, з правового аналізу, викладеного вище, вбачається, що право короткострокового тимчасового користування землею засвідчується рішенням органу, який надав земельну ділянку у користування, після відводу земельних ділянок в натурі.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що у вказаному рішенні не зазначено, саме про передачу (відведення) вказаної земельної ділянки у тимчасове (короткострокове) користування під розширення піонерського табору (будівництво спортивного майданчику), а тому приходить до висновку про відсутність доказів передачі цієї земельної ділянки в короткострокове тимчасове користування позивача.

Проте, навіть за умови визнання, в даному випадку, надання права короткострокового тимчасового користування землею а саме, до трьох років, на підставі зазначеного рішення, граничний строк такого землекористування скінчився б 11.12.1993року, тобто до вилучення земельної ділянки площею 0, 63 га, що відбулось 18 березня 1994 року.

В той же час, позивачем ПАТ «Галичфарм» не надано також і доказів продовження йому строку користування даною земельною ділянкою в період з 11.12.1993 року до 17 листопада 1994 року та укладення договору користування чи оренди у відповідності до ЗК УРСР в редакції 1990 року.

Сторони не заперечують, що листом - вимогою від 24 листопада 1993 року Брюховицька сільська рада повідомила позивача за первісним позовом про необхідність оформлення права на користування землею до 15 березня 1994 року та про втрату такого права у випадку не виконання зазначеної вимоги.

Окрім того, колегія суддів звертає увагу і на те, що Земельними кодексами в редакціях 1970 року, 1990 року було встановлено, що право користування земельною ділянкою (як безстроково /постійно/ так і довгостроково тимчасово) виникало лише після встановлення землевпорядними організаціями меж земельних ділянок на місцевості та видачі документа (державного акту, договору), що посвічує відповідне право, тобто було визначено момент, з якого особа набувала таких прав землекористування. Позивачем не надано і в матеріалах справи відсутні: технічна документація на відведення вищевказаної земельної ділянки в період з 10.12.1990 року по 17.11.1994 року

Факт видачі на підставі вказаного рішення державного акту на право безстрокового (постійного) користування землею або акту на право довгострокового тимчасового користування землею, в період з 10.12.1990 року по 17.11.1994 року, чи укладення договору користування (або оренди) в період з 15.03.1991 (введення в дію ЗК в редакції 1990 року) по 17.11.1994 року судом апеляційної інстанцій також не встановлено.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до переконання, що позивачем за первісним позовом ПАТ «Галичфарм» не доведено, що станом на 17 листопада1994 року ним було набуто право користування, як тимчасового (короткострокового чи довгострокового), так і безстрокового (постійного) на земельну ділянку площею 1, 0 га, виділену Львівському хіміко-фармацевтичному об'єднанню «Львівфарм» під розширення піонерського табору (будівництво спортивного майданчику) у смт. Брюховичі за рахунок черезсмужних земель колгоспу «Іскра».

А відтак, позивач АТ «Галичфарм» не вправі був приступати до користування наданою земельною ділянкою до встановлення землевпорядним органом меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і видачі документа.

Враховуючи викладене колегія суддів приходить до висновку про неспроможність твердження апелянта, що на підставі даного рішення, АТ «Галичфарм», починаючи з 10.12.1990 року додатково приступило до землекористування земельною ділянкою площею 1,0 га, що повною мірою відповідало нормам ЗК УРСР 1970 року, які діяли на той момент.

В той же час, з матеріалів справи вбачається, що АТ «Галичфарм» земельна ділянка, площею на якій мав би розміститись стадіон, не використовувалася та знаходилася в занедбаному стані, що підтверджується актами від 25 грудня 1993 року та 01 березня 1994 року, складеними землевпорядниками смт. Брюховичі.

З технічної документації 1999 року про виготовлення Державного акту на право постійного користування землею дитячого оздоровчого табору «Конвалія» ПАТ «Галичфарм» в розділі 2.1. зазначено, що форма власності на землю - державна, категорія земель - землі підприємств і організацій. Крім того зазначено, що польові роботи виконані в січня 1995 року.

Не підтверджено належними доказами і твердження ПАТ «Галичфарм», що починаючи з 1980 року по даний час категорія цільового призначення спірної земельної ділянки (землі оздоровчого призначення) не змінювалась і відноситься до категорії земель курорту, оскільки Брюховичі були лікувально-курортною зоною.

Безпідставним є і твердження апелянта, що виділена земельна ділянка на підставі рішення виконавчого комітету Яворівської районної ради народних депутатів Львівської області від 10 грудня 1990 року за № 150 відноситься до земель курортів.

Так, з державного акту 1980 року вбачається, що земельна ділянка загальною площею 3, 07 га, в межах згідно з планом землекористування, надана для безстрокового і безоплатного користування для будівництва піонерського табору на вул. Лікувальній в смт. Брюховичі та відсутня інформація, що за своїм цільовим призначення вона відноситься до земель курортів.

Відповідно до статтей 4, 5 Земельного кодексу Української РСР в редакції 1970 року земельний фонд, відповідно до цільового призначення, складається з: 1) земель сільськогосподарського призначення, наданих у користування колгоспам, радгоспам та іншим землекористувачам для сільськогосподарських цілей; 2) земель населених пунктів; 3) земель промисловості, транспорту, курортів, заповідників та іншого несільськогосподарського призначення; 4) земель державного лісового фонду; 5) земель державного водного фонду; 6) земель державного запасу.

Віднесення земель до вказаних категорій провадиться відповідно до основного цільового призначення цих земель.

Переведення земель з однієї категорії в іншу провадиться у випадках зміни основного цільового призначення цих земель.

Віднесення земель до зазначених категорій і переведення їх з однієї категорії до іншої провадиться органами, що приймають рішення про надання земель у користування, а у випадках, не пов'язаних з наданням земель у користування, - органами, що затверджують проекти землеустрою.

Положеннями ст. 111 ЗК УРСР ( в редакції 1970 року) встановлено, що відповідно до Основ земельного законодавства Союзу РСР та союзних республік порядок користування землями промисловості, транспорту, курортів, заповідників та іншого несільськогосподарського призначення, встановлення зон з особливими умовами землекористування (округи, санітарної охорони і т. ін.) визначається положеннями про ці землі, затверджуваними Радою Міністрів СРСР і Радою Міністрів Української РСР.

Так, Постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.1996 року за № 1576 «Про затвердження переліку населених пунктів віднесених до курортних» селище Брюховичі віднесено до категорії курортних.

Апелянтом не доведено, що смт. Брюховичі було надано статус курорту до 1996 року.

Необгрунтованим є і твердження апелянта, що спірна земельна ділянка з 1980 року за цільовим призначенням, по даний час, відноситься до земель оздоровчого призначення.

Необхідно зазначити, що поняття «землі природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення» вперше з'являється в Земельному кодексі УРСР в редакції від 18 грудня 1990 року N 561-XII, який був введений в дію з 15.03.1991 року.

Так, відповідно до статті 3 ЗК УРСР (в редакції 1990 року) до цільового призначення всі землі Української РСР поділяються на: землі сільськогосподарського призначення; землі населених пунктів (міст, селищ міського типу і сільських населених пунктів); землі промисловості, транспорту, зв'язку, оборони та іншого призначення; землі природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення; землі лісового фонду; землі водного фонду; землі запасу.

В статті 4 ЗК УРСР (в редакції 1990 року) віднесення земель до вказаних у статті 3 цього Кодексу категорій провадиться відповідно до цільового призначення земель. Переведення земель з однієї категорії до іншої здійснюється у разі зміни цільового призначення цих земель. Віднесення земель до зазначених категорій і переведення їх з однієї категорії до іншої проводиться органами, які приймають рішення про надання цих земель у володіння або користування, а в інших випадках - органами, які затверджують проекти землеустрою і приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного, оздоровчого, історико-культурного та іншого призначення.

Відповідно до частини четвертої статті 2 ЗК УРСР (в редакції 1993 року) віднесення земель до відповідної категорії чи переведення їх з однієї категорії до іншої провадиться відповідними органами при прийнятті ними рішень про передачу цих земель у власність чи користування з відповідною метою та з обов'язковим затвердженням проектів землеустрою.

Пунктами 1 - 3, 7, 9, 13 статті 9 ЗК України в редакції 1993 року передбачено, що до відання сільських, селищних і міських районного підпорядкування Рад народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин на їх території належить, зокрема: передача земельних ділянок у власність, надання їх у користування, в тому числі на умовах оренди, у порядку, встановленому статтями 17 і 19цього Кодексу; реєстрація права власності, права користування землею і договорів на оренду землі; вилучення (викуп) земель відповідно до статті 31 цього Кодексу; здійснення державного контролю за використанням і охороною земель, додержанням земельного законодавства; припинення права власності або користування земельною ділянкою чи її частиною; вирішення інших питань у галузі земельних відносин у межах своєї компетенції.

За вимогами статті 17 ЗК України в редакції 1993 року передача у власність громадян земельних ділянок, що перебувають у власності або користуванні інших громадян чи юридичних осіб, провадиться місцевими Радами народних депутатів після вилучення (викупу) їх у порядку, встановленому статтями 31 і 32 цього Кодексу.

Відповідно до довідки державної статистичної звітності, про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями, відділу Держземагентства у м. Львові, від 25 березня 2014 року у державному земельному кадастрі міститься інформація про те, що земельна ділянка по АДРЕСА_1 площею 0, 0756 га за категорією земель відноситься до земель житлової та громадської забудови, перебуває у власності ОСОБА_2 згідно з державним актом на право власності на землю від 17 листопада 1994 року.

Необхідно зазначити, що з акту від 03.01.1990 року та рішенням виконавчого комітету Яворівської районної ради народних депутатів Львівської області від 10 грудня 1990 року за № 150 вбачається, що виділена земельна ділянка площею 1, 0 га знаходилась на землях колгоспу «Іскра» Яворівського району (т.1 а.с. 151).

Відповідно до інформації, наданої Відділом держгеокадастру у м. Львова Львівської області на виконання вимог ухвали Шевченківського районного суду міста Львова від 14.11.2016 року, земельна ділянка в АДРЕСА_1 (згідно представленої схеми) площею 3, 5351 га, тобто у яку ймовірно мала б входити земельна ділянка площею 1, 0 га щодо якої виконавчим комітетом Яворівської районної ради народних депутатів приймалось рішення від 10.12.1990 року № 150, станом на січень 1990 року, березень 1994 року та 11.05.1994 року відносилась до земель смт. Брюховичі не наданих у власність чи у користування.

Згідно статті 146 ЗК УРСР (в редакції 1970 року) державний земельний кадастр включає дані реєстрації землекористувань, обліку кількості і якості земель, бонітування грунтів і економічної оцінки земель.

Вказана вище стаття кореспондується як з нормами статей 97, 100 ЗК УРСР (у редакції від 18 грудня 1990 року), так і з нормами статей 181 - 184, 202 - 204 чинного ЗК України, законів України «Про Державний земельний кадастр» та «Про землеустрій», де вказано, що дані державного земельного кадастру - це документальне підтвердження відомостей про правовий режим земель, їх цільове призначення, їх розподіл серед власників землі і землекористувачів за категоріями земель, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, які ґрунтуються на підставі землевпорядної документації.

Отже, єдиним доказом того, що земельна ділянка відповідача ОСОБА_2 у період 1994 - 1995 років відносилася до категорії земель оздоровчого характеру може бути генеральний план смт Брюховичі, дійсний у вказаний період, проте такий в матеріалах справи відсутній.

З листа селищного голови ОСОБА_6 за № 822 від 03.06.2014 року вбачається, що генеральний план смт. Брюховичі за 1994-1995 роки в приміщенні селищної ради відсутній (т. 1 а.с. 91).

Апелянтом не надано доказів про те, що в період 1990-1994 років відбулась зміна категорії спірної земельної ділянки та віднесення її до категорії земель оздоровчого характеру в установленому законом порядку.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до переконання, що станом на 18 березня 1994 року, а саме винесення Брюховецькою селищною радою народних депутатів м. Львова ухвали від 18 березня 1994 року про вилучення з користування оздоровчого табору «Конвалія» Львівської фармацевтичної фабрики земельної ділянки, площею 0, 63 га, на законних підставах у користуванні апелянта перебувала лише земельна ділянка площею 3, 07 га в смт. Брюховичі, надана відповідно до державного акту про право постійного користування НОМЕР_2 від 1980 року.

А тому твердження апелянта, що земельної ділянки площею 0, 63 га була вилучена сільською радою із земельної ділянка, яка була виділена АТ «Галичфарм» на підставі рішенням виконавчого комітету Яворівської районної ради народних депутатів Львівської області від 10 грудня 1990 року за № 150 площею 1, 0 га, є безпідставним, оскільки не можна було вилучити те, чого у позивача за первісним позовом фактично вже не було.

Отже, внаслідок винесення вказаної ухвала та в подальшому внесення змін до неї ухвалою Брюховицької селищної ради від 4 січня 1995 року, якою зменшено розмір вилученої земельної ділянки з 0, 63 га до 0, 3 га та, відповідно, до рішенням Арбітражного суду Львівської області від 18.01.1995 року у справі № 3/604, яким затверджено мирову угоду між АТ «Галичфарм» та Брюховицькою селищною радою у користуванні позивача ПАТ «Галичфарм» залишилась земельна ділянка площею 2, 74 га (3, 07 - 0, 63 + 0, 3 = 2, 74 ).

Сторони не заперечують, що земельна ділянка по АДРЕСА_1, площею 0, 0756 га, яка належить на праві власності ОСОБА_2 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 від 17.11.1994 року, накладається в повному обсязі (усією площею 0,0756 га) на земельну ділянку площею 1, 0 га, яка рішенням виконавчого комітету Яворівської районної ради народних депутатів Львівської області від 10 грудня 1990 року за № 150 була надана під розширення піонерського табору (будівництво спортивного майданчику) у смт. Брюховичі за рахунок черезсмужних земель колгоспу «Іскра».

Пунктом 1.7 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) затвердженої наказом Державного комітету по земельних ресурсах № 28 від 15.04.1993 року (в редакції чинній на час оформлення відповідачем ОСОБА_2 права власності), на земельні ділянки, якими користуються громадяни, державні акти виготовляються після визначення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) і складання плану земельної ділянки.

А відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що прийняття Брюховицькою селищною радою рішення № 180 від 24.05.1994 року про надання у приватну власність відповідача ОСОБА_2 земельної ділянки в АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку площею згідно плану відведення 0, 0756 га та подальша видача 17.11.1994 року ОСОБА_2 державного акту на право власності на землю серії НОМЕР_1, не вплинуло на права та законні інтереси позивача у справі та не порушило їх, а тому позовні вимоги первісного позову ПАТ «Галичфарм» є безпідставними.

В той же час, колегія суддів приходить також до висновку, що ухвалою Брюховицької селищної ради від 4 січня 1995 року про внесення зміни до оскаржуваної ухвали від 18 березня 1994 року ПАТ «Галичфарм», фактично повторно (у зв'язку з ненабуттям ним права на користування цією землею), було надано в користування земельну ділянку площею 0, 3 га, з раніше наданого 1, 0 га згідно рішення виконавчого комітету Яворівської районної ради народних депутатів Львівської області від 10 грудня 1990 року за № 150.

Проте ухвалою Брюховицької селищної ради від 4 січня 1995 рокуне лише змінено розмір земельної ділянки вилученої у АТ «Галичфарм» з 0, 63 га на 0, 3 га, але і вирішено доповнити її пунктом 1/ про надання дозволу АТ «Галичфарм» на проектування і вибір земельної ділянки для спортивного майданчика на площі 0, 70 га в порядку передбаченому Законом до 01.03.1995 року.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що в подальшому згідно рішення виконавчого комітету Брюховицької селищної ради від 23.02.1995 року № 46 видано державний акт на право постійного користування землею від 28.02.1995 року Дитячому оздоровчому табору «Конвалія» акціонерного товариства «Галичина», внаслідок чого в земельну ділянку ПАТ «Галичфарм» для оздоровчого табору «Конвалія» площею 3, 43 га включено земельну ділянку площею 0, 0756 га, яка вже перебувала у власності ОСОБА_2 та була йому передана для будівництва і обслуговування жилого будинку та господарських будівель згідно державного акту на право приватної власності на землю, серії НОМЕР_1, який був виданий 17.11.1994 року та зареєстрований в Книзі записів актів на право приватної власності на землю за № 249, а інформація про вказане включена до державного земельного кадастру.

Колегія суддів погоджується і з висновком суду першої інстанції про те, що з співставлення: конфігурації і розмірів земельних ділянок на плані землекористування в Державному акті на право користування землею від 1980 року та Державному акті на право постійного користування землею від 1995 року, які оформлені на ПАТ «Галичфарм»; графічного плану розташування об'єктів оздоровчого табору «Конвалія» на земельній ділянці площею 3, 07 га, наданій у користування АТ «Галичфарм» згідно Державного акту від 1980 року; вилучення Брюховицькою селищною радою з користування оздоровчого табору «Конвалія» АТ «Галичфарм» частини земельної ділянки площею 0, 63 га, на якій мав би знаходитись стадіон оздоровчого табору; зазначених меж земельної ділянки АТ «Галичфарм» по акту від 1980 року, зокрема, позначених буквами Г-В з вул. Запроектованою, яка в подальшому згідно з даними генерального плану АДРЕСА_1; висновку експерта про місцезнаходження земельної ділянки, яка передана у приватну власність ОСОБА_2 на підставі Державного акту серії НОМЕР_1 від 17.11.1994 року, вбачається, що земельна ділянка, яка згідно рішення виконавчого комітету Брюховицької селищної ради народних депутатів № 180 від 24.05.1994 року надана у приватну власність ОСОБА_2 в АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку і на яку йому 17.11.1994 року видано Державний акт на право власності на землю серії НОМЕР_1, не знаходилась у межах земельної ділянки, яка була вилучена з користування ПАТ «Галичфарм» відповідно до меж Державного акту від 1980 року, як у розмірі 0, 63 га, так і 0, 30 га.

Враховуючи, що дії Брюховицької селищної ради щодо повторного надання земельної ділянки загальною площею 0, 0756 га для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, яка на підставі рішення Брюховицької селищної ради народних депутатів від 24.05.1994 року № 180 в порядку приватизації в межах норм надана у приватну власність ОСОБА_2, стосовно якої 16.11.1994 року здійснено відвід та 17.11.1994 року видано державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 (який зареєстровано в Книзі записів актів на право приватної власності на землю за № 249 та інформація про вказане включена до державного земельного кадастру), без припинення права власності у встановленому законом порядку, третій особі - АТ «Галичфарм», шляхом включення земельної ділянки в земельну ділянку площею 3, 5351 га, на яку видано державний акт на право постійного користування виданий 28.02.1995 року дитячому оздоровчому табору «Конвалія» АТ «Галичфарм», на підставі рішення Брюховицькою селищною радою від 23.02.1995 року №46; прийняття ухвали Брюховицькою селищною радою 4-ої сесії 22 - го скликання від 04.01.1995 року «Про внесення змін до ухвали 16-ої сесії Брюховицької селищної ради народних депутатів «Про вилучення земельної ділянки площею 0, 63 га з користування оздоровчого табору «Конвалія», в тому числі в частині доповнення ухвали пунктом 1/ про надання дозволу АТ «Галичфарм» проектування і вибір земельної ділянки для спортивного майданчика на площі 0, 70 га в порядку передбаченому Законом до 01.03.1995 року; прийняття виконавчим комітетом Брюховицької селищної ради рішення від 23.02.1995 року № 46, яким вирішено видати державний акт на право постійного користування землею від 28.02.1995 року Дитячому оздоровчому табору «Конвалія» акціонерного товариства «Галичина», в частині включення в земельну ділянку АТ «Галичфарм» на територію оздоровчого табору «Конвалія» площею 3,43 га земельної ділянки площею 0, 0756 га, розташованої на території Брюховицької селищної ради смт. Брюховичі м. Львова, переданої ОСОБА_2 для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель згідно державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 від 17.11.1994 року та видача 28.02.1995 року державного акту на право постійного користування землею Дитячому оздоровчому табору «Конвалія» акціонерного товариства «Галичина» на земельну ділянку площею 3, 43 га згідно з планом для оздоровлення дітей та працівників АТ «Галичфарм», в частині включення в цю земельну ділянку земельної ділянки площею 0, 0756 га, розташованої на території Брюховицької селищної ради смт. Брюховичі м. Львова, переданої ОСОБА_2 для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель згідно державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 від 17.11.1994 року в сукупності призвело до порушення права власності відповідача ОСОБА_2, набутого у встановленому законом порядку, не припиненого відповідно до вимог чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства, зокрема, ст. 29 ЗК України в редакції від 15.03.1991 року, непорушність якого гарантована ст. 41 Конституції України та ст. 321 Цивільного кодексу України і полягає як в недоторканості права власника, так і в недоторканості самого майна власника.

В подальшому площа земельної ділянки позивача ПАТ «Галичфарм» збільшилась на 0, 0813 га на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 17.10.1996 року серії ААА №367199, укладеного між ОСОБА_7 та АТВТ «Галичфарм».

На підставі викладеного колегія приходить до переконання про правильність висновків суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ПАТ «Галичфарм» та Брюховицької селищної ради.

Щодо заяв сторін про застосування позовної давності у даній справі необхідно зазначити наступне.

Згідно зі ст. 71 ЦК України в редакції 1963 року загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Відповідно до ст. 76 ЦК України в редакції 1963 року перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Статтею 80 ЦК України в редакції 1963 року встановлено, що закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Йдеться про те, що протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого порушеного права судом.

Згідно із статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Крім того, як стаття 76 ЦК України в редакції 1963 року, так і стаття 261 ЦК України в редакції 2003 року, визначають, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права.

Для визначення моменту виникнення права на позов є важливим як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

Таким чином, за змістом статті 261 ЦК України для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

При цьому норма частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року № 6-152 цс 14.

Згідно з пунктами 1, 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України в редакції 2003 року цей Кодекс набирає чинності з 01 січня 2004 року. Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, його положення застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

До суду першої інстанції сторонами подано заяви про застосування строку позовної давності.

Проте зазначений строк має застосовуватися незалежно від заяви сторони у справі.

Як роз'яснено у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, до ухвалення рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

На підставі викладеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки при розгляді первісного позову встановлено відсутність порушення прав позивача ПАТ «Галичфарм», заява ОСОБА_2 про застосування позовної давності до заявлених позовних вимог ПАТ «Галичфарм» не підлягає до задоволення. Не підлягає до задоволення про застосування позовної давності і заява ПАТ «Галичфарм» щодо вимог зустрічного позову ОСОБА_2 з врахуванням принципів права власності та його здійснення, визначених ст. 319 ЦК України, підстав припинення права власності відповідно до ст. 346 ЦК України та відсутності закріплення законодавством обов'язку власника після правомірного набуття права власності перевіряти його фактичне існування.

Крім того, колегія суддів не приймає до уваги твердження ПАТ «Галичфарм» про те, що ОСОБА_2 не міг не знати, що спірна ділянка перебуває у власності інших осіб, оскільки вже давно огороджена (більше трьох років), так як такий факт є недоведеним належними доказами і сам позивач не може назвати дату такого огородження.

Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених ст. ст. 76, 77, 78 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування рішення, відповідно до ст. 376 ЦПК України, апелянтом не представлено.

За приписами п. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

А відтак, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Галичфарм» слід залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 18 липня 2017 року слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Галичфарм» - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 18 липня 2017 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 05 квітня 2019 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Савуляк Р.В.