Постанова

Іменем України

18 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 296/2435/16-ц

провадження № 61-30623св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Сімоненко В. М.,

суддів: Калараша А. А., Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний банк» на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 16 листопада 2016 року у складі судді Сингаївського О. П. та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 28 березня 2017 року у складі суддів: Косигіної Л. М., Худякова А. М., Григорусь Н. Й.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Акціонерний банк»,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний банк» (далі - ПАТ «ВіЕйБі Банк») про стягнення додаткової заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 01 жовтня 2014 року між ним та ПАТ «ВіЕйБі Банк» укладений трудовий договір, згідно з яким його прийнято на роботу на посаду директора Житомирського РЦ із щомісячною заробітною платою в розмірі 22 160 грн. За умовами пункту 4.2 вказаного договору працівнику повинна бути нарахована та виплачена 21 листопада 2014 року додаткова заробітна плата в розмірі 66 480 грн. У листопаді 2014 року йому виплачено щомісячну заробітну плату, але додаткову заробітну плату, обумовлену в трудовому договорі, не виплачено. Відповідно до наказу № 36-п від 04 лютого 2015 року його звільнено із займаної посади у зв`язку із скороченням штату працівників. Оскільки остаточний розрахунок при звільненні не проведено, позивач просить стягнути з відповідача додаткову заробітну плату в розмірі 66 480 грн, а також суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04 лютого 2015 року по 04 вересня 2016 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 16 листопада 2016 року позов задоволено. Стягнуто із ПАТ «ВіЕйБі Банк» на користь ОСОБА_1 додаткову заробітну плату у розмірі 66 480 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 242 337 грн 89 коп. Вирішено питання про судові витрати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у листопаді 2014 року позивачу нараховано заробітну плату в розмірі 22 314 грн 69 коп., тобто додаткова заробітна плата, передбачена пунктом 4.2. трудового договору, в розмірі 66 480 грн не була нарахована і відповідно не виплачувалась. Сам факт незазначення у штатному розписі додаткової заробітної плати в розмірі 66 480 грн, яка мала бути нарахована і виплачена позивачу у листопаді 2014 року відповідно до пункту 4.2. трудового договору, не може слугувати підставою для її невиплати, оскільки відповідно до статті 21 КЗпП власник підприємства або уповноважений ним орган зобов`язаний виплачувати працівникові заробітну плату, передбачену законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Окрім того, після підписання вказаного договору позивача було фактично допущено до виконання ним своїх посадових обов`язків. Твердження представника відповідача про відсутність підстав для задоволення позову у зв`язку з тим, що 02 листопада 2015 року уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» у відповідності до пункту 1 частини четвертоїстатті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» надіслала позивачу повідомлення про нікчемність вищевказаного трудового договору від 01 жовтня 2014 року, суд вважає безпідставним, оскількиспірні правовідносини між сторонами виникли у день звільнення позивача з роботи, а саме - 04 лютого 2015 року, тобто задовго до прийняття рішення уповноваженою особою Фонду про нікчемність даного трудового договору, крім того статтею 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не передбачено можливості визнавати нікчемними саме трудових договорів, оскільки трудовий договір, з огляду на його особливості, не є правочином у розумінні статті 202 ЦК України.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 28 березня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивоване тим, що є безпідставними доводи заявника про те, що трудовий договір, укладений з позивачем, є нікчемним зважаючи на положення статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», оскільки його дія не поширюється на трудові правовідносини. Також не заслуговують на увагу доводи відповідача про те, що розмір заробітної плати та додаткової заробітної плати позивача, визначений трудовим договором, не внесений до штатного розпису, а відтак не може застосовуватися, оскільки трудовий договір є чинним, а внесення змін до штатного розпису відноситься до компетенції відповідача, а не ОСОБА_1 , тому ПАТ «ВіЕйБі Банк» зобов`язано виконати умови договору щодо оплати праці працівника. Судом достовірно встановлено, що при звільненні, і до цього часу, позивачу не була виплачена додаткова заробітна плата. Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 додаткової заробітної плати в сумі 66 480 грн та середнього заробітку за час затримки розрахунку за період, зазначений позивачем, в сумі 242 337 грн 89 коп. Також, з урахуванням положень статті 233 КЗпП України та рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року у справі № 1-13/2013, судом правильно відхилена заява банку про застосування строку позовної давності, оскільки працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати (в т. ч. додаткової), яка йому належить та на яку працівник має право згідно з умовами трудового договору незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі ПАТ «ВіЕйБі Банк» просить скасувати судові рішення та відмовити у позові, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Підстави касаційного оскарження обґрунтовано тим, що відповідно до наказу № 100-п від 12 березня 2014 року ОСОБА_1 встановлено посадовий оклад згідно зі штатним розписом, з чим він був ознайомлений.Відповідно до штатного розпису начальнику Житомирського РЦ встановлено посадовий оклад в розмірі 15 512 грн та індивідуальну надбавку в розмірі 6 648 грн. Таким чином, ОСОБА_2 відповідно до умов укладеного з ним трудового договору встановлено основну заробітну плату у розмірі посадового окладу (15 512 грн) та додаткову плату у розмірі індивідуальної надбавки (6 648 грн). Після запровадження в ПАТ «ВіЕйБі Банк» тимчасової адміністрації, Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб проведено інвентаризацію та виявлено, що у жовтні 2014 року колишнім керівництвом Банку укладено 497 трудових договорів з вже працюючими працівниками із встановленням у цих договорах щомісячної заробітне, яку працівники і так отримували, та встановленням додаткової заробітної плати на загальну суму близько 17 млн грн, серед яких і трудовий договір, що був укладений з позивачем. Судами попередніх інстанції не проаналізовано норми внутрішніх нормативно-правих актів щодо процедур та підстав встановлення додаткової заробітної плати, не проаналізовано повноваження Голови Правління в односторонньому порядку укладати від імені банку трудові договори, які передбачають виплату додаткових сум заробітних плат. Згідно вимог розділу 5 «Порядок установлення, зміни розмір додаткової заробітної плати» колективного договору додаткова заробітна плата працівників встановлюється й змінюється адміністрацією банку з урахуванням фінансових результатів праці конкретного працівника. Фінансові результати банку в період укладення спірного трудового договору були негативними, в результаті чого Національним Банком України визнано ПАТ «ВіЕйБі Банк» проблемним на підставі Постанови № 631/БТ, тому Голова Правління не мав права одноособово в період фінансової неплатоспроможності банку встановлювати додаткову заробітну плату для позивача. Судом апеляційної інстанції зазначено, що доводи ПАТ «ВіЕйБі Банк» щодо визнання трудового договору нікчемним є безпідставними, оскільки такий договір визнаний нікчемним на підставі статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який не має відношення до трудового законодавства. Проте з таким твердження не можна погодитись, оскільки ПАТ «ВіЕйБі Банк» перебуває в стані ліквідації, а основним законом, який регулює порядок виведення неплатоспроможного банку з ринку, є саме закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». При здійсненні ліквідації банку Уповноважена особа Фонду гарантування не може діяти поза межами цього Закону.

Рух справи у суді касаційної інстанції

29 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду, а 13 червня 2019 року - судді-доповідачу Штелик С. П.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-УІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої й апеляційної

Інстанцій

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Суди установили, що 01 жовтня 2014 року між ПАТ «ВіЕйБі Банк» і позивачем був укладений трудовий договір, згідно якого він приймається на роботу на посаду директора Житомирського РЦ ПАТ «ВіЕйБі Банк» для виконання роботи, обумовленої цим договором та посадовою інструкцією.

Відповідно до пункту 4.1. договору працівникові встановлюється і виплачується щомісячно в порядку, встановленому внутрішніми документами роботодавця, заробітна плата в національній валюті України в розмірі 22 160 грн. Крім того, пунктом 4.2. передбачено, що працівнику повинно бути нарахована та виплачена 21 листопада 2014 року додаткова заробітна плата в сумі 66 480 грн.

Трудовий договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє протягом невизначеного строку (пункт 6.1.). Даний договір підписано сторонами без будь-яких застережень.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 12 грудня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 07 березня 2017 року, відмовлено у задоволенні позову ПАТ «ВіЕйБі Банк» про визнання недійсним вищевказаного трудового договору від 01 жовтня 2014 року.

На підставі наказу №100-п від 12 березня 2014 року ОСОБА_1 з 12 березня 2014 року переведено на посаду директора Житомирського РЦ.

04 лютого 2015 року позивача звільнено з роботи у зв`язку зі скороченням штату працівників відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України на підставі наказу № 36-п від 04 лютого 2015 року.

У листопаді 2014 року позивачу нараховано заробітну плату в розмірі 22 314 грн 69 коп. Додаткова заробітна плата в сумі 66 480 грн не нарахована і не виплачена при звільненні.

Статтею 21 КЗпПУкраїни передбачений обов`язок роботодавця виплачувати працівникові заробітну плату.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116цього кодексу.

При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму (стаття 116 КЗпП України).

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (статті 117 КЗпП України).

Вирішуючи спір, суди виходили із того, що у листопаді 2014 року позивачу нараховано заробітну плату в розмірі 22 314 грн 69 коп., тобто додаткова заробітна плата, передбачена пунктом 4.2. трудового договору, в розмірі 66 480 грн не була нарахована і відповідно не виплачувалась. Сам факт незазначення у штатному розписі додаткової заробітної плати в розмірі 66 480 грн, яка мала бути нарахована і виплачена позивачу у листопаді 2014 року відповідно до пункту 4.2. трудового договору, не може слугувати підставою для її невиплати, оскільки відповідно до статті 21 КЗпП власник підприємства або уповноважений ним орган зобов`язаний виплачувати працівникові заробітну плату, передбачену законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Враховуючи те, що виплата позивачу додаткової заробітної плати в розмірі 66 480 грн визначена трудовим договором, умови якого є дійсними, колегія суддів погоджується із висновками судів щодо обґрунтованості заявлених вимог про стягнення додаткової заробітної плати та сум на підставі статті 117 КЗпП України.

Однак, колегія суддів не може погодитись із висновками судів про можливість захисту порушеного права позивача шляхом стягнення суми середнього заробітку із ПАТ «ВіЕйБі Банк», який перебуває в процедурі ліквідації, з огляду на таке.

20 березня 2015 року виконавча дирекція Фонду прийняла рішення № 63 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію», згідно з яким було розпочато процедуру ліквідації ПАТ «ВіЕйБі Банк» і призначено уповноваженою особою Фонду на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Славкіну М. А. строком на 1 рік з 20 березня 2015 року по 19 березня 2016 року включно.

26 березня 2015 року у газеті «Голос України» були опубліковані відомості про ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» та призначення уповноваженої особи Фонду. Кредитори банку мали право подати кредиторські вимоги у період з 26 березня 2015 року до 24 квітня 2015 року включно.

Згідно з частиною п`ятою статті 45 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон) протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку кредитори мають право заявити Фонду про свої вимоги до банку. Вимоги фізичних осіб-вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами не заявляються. У разі призначення уповноваженої особи Фонду, якій делеговано Фондом повноваження щодо складення реєстру акцептованих вимог кредиторів, кредитори заявляють про свої вимоги до банку такій уповноваженій особі Фонду.

Уповноважена особа Фонду припиняє приймання вимог кредиторів після закінчення 30 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону. Будь-які вимоги, що надійшли після закінчення цього строку, вважаються погашеними, крім вимог вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами (частина перша статті 49 Закону).

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 52 Закону у другу чергу задовольняються грошові вимоги щодо заробітної плати, що виникли із зобов`язань банку перед працівниками до прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Позивач звернувся до суду із цим позовом до ПАТ «ВіЕйБі Банк» після початку процедури ліквідації банку в березні 2016 року.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 2 Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Порядок задоволення вимог кредиторів після початку процедури ліквідації банку врегульований розділом VIII Закону.

З дня початку процедури ліквідації банку припиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів)) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту) (пункт 1 частини другої статті 46 Закону).

Законом передбачено, що з дня початку процедури ліквідації банку повноваження органів управління банку здійснює, зокрема, уповноважена особа Фонду (пункт 1 частини першої статті 48 Закону).

Відповідно до частини другої статті 46 Закону з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшенню ліквідаційної маси.

Оскільки на час розгляду справи у судах першої й апеляційної інстанцій у ПАТ «ВіЕйБі Банк» вже було розпочато процедуру ліквідації, стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом, було неможливим.

Відповідно до наведених вище приписів Закону після початку процедури ліквідації банку вимоги кредиторів задовольняються в порядку визначеної статтею 52 Закону черговості відповідно до реєстру акцептованих вимог. Включення вимог позивача до реєстру акцептованих вимог кредиторів є підставою для їх задоволення за рахунок коштів, одержаних в результаті ліквідації та продажу майна (активів) банку.

Порядок задоволення визнаних ліквідатором вимог кредиторів під час ліквідації банку не передбачає можливості задоволення вимог конкретного кредитора поза процедурою, встановленою Законом.

Відкликання Національним банком України на момент вирішення спору банківської ліцензії відповідача і початок процедури його ліквідації як юридичної особи зумовили для позивача настання правових наслідків, зокрема необхідність застосування спеціальної процедури пред`явлення майнових вимог до банку та їх задоволення у передбачених Законом порядку та черговості.

У спорах, пов`язаних з виконанням банком (в якому запроваджена тимчасова адміністрація та/або розпочата процедура ліквідації) зобов`язань перед кредиторами, норми Закону є спеціальними; Закон є пріоритетним щодо інших нормативних актів України у цих правовідносинах.

Початок процедури ліквідації банку та призначення уповноваженої особи Фонду унеможливлює стягнення працівником сум в інший спосіб, аніж шляхом звернення до уповноваженої особи Фонду із заявою про включення грошових вимог щодо заробітної плати до реєстру акцептованих вимог кредиторів.

Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2001цс15.

Крім того, справа з подібними фактичними обставинами справи та вимогами була предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду, за результатом якого прийнято постанову від 29 серпня 2018 року у справі № 127/10129/17 (провадження № 14-254цс18), у якій було висловлено такий правовий висновок.

Отже, висновки судів про наявність підстав для задоволення вимог про стягнення з банку сум додаткової заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є помилковими.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно частини першої та другої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.

Відповідно до положень частини третьої статті 412 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Вирішуючи спір, суди першої та апеляційної інстанцій на наведене вище уваги не звернули, що призвело до помилкових висновків про наявність підстав для стягнення з банку на користь позивача додаткової заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку в загальному порядку, на підставі статті 117 КЗпП України.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України у суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з частиною сьомою статті 141 ЦПК України якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» (станом на момент звернення до суду із даним позовом) від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про стягнення додаткової заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що передбачено статтею 117 КЗпК України.

Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.

З огляду на викладене пільга щодо сплати судового збору, передбачена пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», згідно з якою від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, не поширюється на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні під час розгляду таких справ в усіх судових інстанціях.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18).

У задоволенні позову відмовлено, а тому на підставі частини першої статті 141 ЦПК України на ОСОБА_1 необхідно покласти: судовий збір у розмірі 2 665 грн 70 коп. за подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні; судовий збір у розмірі 2 908 грн 04 коп. за подання касаційної скарги на судові рішення в частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Враховуючи те, що ПАТ «ВіЕйБі Банк» сплатив судовий збір за подання апеляційної та касаційної скарг лише в частині вирішення позову про стягнення додаткової заробітної плати, а в частині перегляду судових рішень щодо вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні апеляційна та касаційна скарга не оплачені судовим збором, суму у розмірі 5 573 грн 74 коп. необхідно стягнути із ОСОБА_1 на користь Державного бюджету України.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний банк» задовольнити.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 16 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 28 березня 2017 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний банк» про стягнення додаткової заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відмовити.

Стягнути із ОСОБА_1 до Державного бюджету України судовий збір у розмірі 5 573 грн 74 коп.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Сімоненко

А. А. Калараш

А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

С. П. Штелик