ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

Справа № 638/9073/16-ц

Провадження № 22-ц/818/275/19

09 квітня 2019 року

м. Харків

Харківський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого - Сащенко І.С.

суддів - Коваленко І.П.,Овсяннікової А.І.,

за участю секретарів Бойко А.О., Литвин О.Б.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5

треті особи: приватний нотаріус Харківського районного нотаріального округу Харківської області Клопотов Станіслав Давидович, приватний нотаріус Харківського районного нотаріального округу Звєрєв Андрій Миколайович, приватний нотаріус Харківського районного нотаріального округу Харченко Інна Анатоліївна

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_9

на заочне рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 28 листопада 2017 року (ОСОБА_10.)

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: приватний нотаріус Харківського районного нотаріального округу Харківської області Клопотов Станіслав Давидович, приватний нотаріус Харківського районного нотаріального округу Звєрєв Андрій Миколайович, приватний нотаріус Харківського районного нотаріального округу Харченко Інна Анатоліївна, про визнання права власності в порядку спадкування за законом, визнання угод недійсними, витребування майна з чужого незаконного володіння, виселення, -

встановив:

У січні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просила:

- визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на квартиру АДРЕСА_1, після смерті ОСОБА_12, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2;

- встановити нікчемність довіреності від 9 квітня 2009 року від імені ОСОБА_12 на ім'я ОСОБА_13, посвідченої нотаріусом міста Дзержинського Московської області Корнаковим С.С., р.№ 456783;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 25 січня 2010 року, укладений між ОСОБА_13, що діяв від імені та в інтересах ОСОБА_12 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Клопотовим С.Д.;

- витребувати квартиру АДРЕСА_1 з чужого незаконного володіння ОСОБА_5, яка є власницею відповідно до договору купівлі-продажу від 15 березня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Харченко І.А., укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5

- усунути перешкоди у здійсненні позивачем права користування та розпорядження квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

В обґрунтування вимог зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_3 померла її двоюрідна сестра ОСОБА_12За життя їй належала квартира АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 11 жовтня 1999 року, яке видано ЦПДЖФ Управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна ВК ХМР р. № 1-99-201583.

Зазначала, що вона є єдиним спадкоємцем, оскільки відповідно до рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 квітня 2013 року рідний син ОСОБА_12 - ОСОБА_15 визнаний безвісно відсутнім з липня 2009 року. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 грудня 2013 року ОСОБА_16 оголошений померлим.

26.08.2009 року ОСОБА_1 звернулася до Шостої Харківської Державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини у вигляді вищезазначеної квартири, яка була зареєстрована у реєстрі спадкових справ за № 1-1759, та заведено спадкову справу за № 586/2009.

Проте їй було відмовлено у видачі нотаріусом свідоцтва про право власності в порядку спадкування за законом, оскільки згідно Державного реєстру речових прав на спадкове майно спірна квартира не зареєстрована за спадкодавцем.

Справу розглянуто за відсутності сторін по справі.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 28.11.2017 року позов задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом на квартиру АДРЕСА_1, після смерті ОСОБА_12, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2, яка належала останній на підставі свідоцтва про право власності на житло від 11 жовтня 1999 року, виданого ЦПДЖФ Управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна ВК ХМР, р. № 1-99-201583. Встановлено нікчемність довіреності від 9 квітня 2009 року від імені ОСОБА_12 на ім'я ОСОБА_13, посвідченої нотаріусом міста Дзержинського Московської області Корнаковим С.С., р.№ 456783. Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 25 січня 2010 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Клопотовим С.Д., укладений між ОСОБА_13, що діяв від імені та в інтересах ОСОБА_12, та ОСОБА_3, квартири АДРЕСА_1. Постановлено витребувати квартиру АДРЕСА_1 з чужого незаконного володіння ОСОБА_5, яка є власницею відповідно до договору купівлі-продажу від 15 березня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Харченко І.А., укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_9, яка не приймала участі у розгляді справи, подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та постановити нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Скарга мотивована неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи; порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що вона є добросовісним набувачем спірної квартири, під час оформлення договору купівлі-продажу спірної квартири нотаріусом ретельно перевірялися заборони та обтяження. Також вказує на те, що під час розгляду справи судом не було перевірено перебування позивача у родинних відносинах з ОСОБА_12 В матеріалах справи відсутній вирок суду стосовно осіб, які начебто підробили документ. А тому підстави для задоволення позову відсутні.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 вважає її необґрунтованою, порушення під час розгляду справи мають формальний характер і висновків суду не спростовують. Підробка підпису ОСОБА_12 підтверджена висновком експертизи, проведеної в рамках кримінального провадження та є належним і допустимим доказом у справі. Що стосується родинних зв'язків позивача з померлою, вказані обставини неодноразово перевірялися судом та були встановлені у судових рішеннях.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з'явилися, вивчивши апеляційну скаргу та матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Аналогічне положення міститься й у ч. 1 ст. 3 ЦПК України.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 частково, суд першої інстанції виходив із того, що позивач, як спадкоємець майна за законом, довів, що спірна квартира без законних на те підстав була відчужена сторонньою особою, яка не мала на це права з використанням підробленої довіреності та підлягає витребуванню із чужого незаконного володіння. Однак, звернення позивача до суду з вимогами про усунення перешкод у здійсненні ОСОБА_1 права користування та розпорядження квартирою є передчасним.

Судова колегія з такими висновками суду першої інстанції погоджується, оскільки вони відповідають обставинам справи і вимогам зокону.

Встановлено, що ОСОБА_1 є двоюрідною сестрою ОСОБА_12 (том 2 а.с. 12-18).

Вказані обставини встановлені також у рішенні Дзержинського районного суду міста Харкова від 23.04.2013 року (том 1 а.с.11-12).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_12 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1, виданого 25 липня 2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову Харківського міського управління юстиції (том 1 а.с.9).

Внаслідок смерті ОСОБА_12 відкрилась спадщина, в тому числі і на квартиру АДРЕСА_1, яка належала останній на підставі свідоцтва про право власності на житло від 11 жовтня 1999 року, виданого ЦПДЖФ Управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна ВК ХМР, р. № 1-99-20158 ( том 1 а.с.10).

Позивач є єдиним спадкоємцем померлої, оскільки відповідно до рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 квітня 2013 року рідний син ОСОБА_12 - ОСОБА_16 визнаний безвісно відсутнім з липня 2009 року. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 грудня 2013 року ОСОБА_16 оголошений померлим ( том 1 а.с.11-13).

26 серпня 2009 року ОСОБА_1 звернулася до Шостої Харківської Державної нотаріальної контори із заявою про прийняття нею спадщини у вигляді вищезазначеної квартири, яка зареєстрована у реєстрі спадкових справ за № 1-1759 та заведено спадкову справу за № 586/2009 (том 1 а.с.6-7).

Згідно довідки Шостої Харківської державної нотаріальної контори від 20.05.2016 року №1519/02-17, перед оформленням спадщини було здійснено перевірку належності майна спадкодавцю згідно з даними Державного реєстру прав на нерухоме майно і відповідно до інформаційної довідки з ДРРП право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано не за вказаним спадкодавцем.

У зв'язку з цим у видачі нотаріусом свідоцтва про право власності в порядку спадкування за законом ОСОБА_1 відмовлено.

Позивач зазначила що, оформити своє спадкове право вона не може, оскільки ОСОБА_17, ОСОБА_2 та ОСОБА_18 заволоділи спадковим майном шляхом шахрайства.

Вироком Червонозаводського районного суду м. Харкова від 12 липня 2013 року ОСОБА_17, ОСОБА_2, ОСОБА_18 засуджені за ст. ст. 358 ч.2, 190 ч.4 КК України.

Під час розгляду кримінальної справи судом встановлено, що цими особами підроблена довіреність від 9 квітня 2009 року від імені ОСОБА_12, якою вона доручала продати належну їй квартиру ОСОБА_13, уродженцю Московської області, Шатурського району, с. Дмитровський Погост. За ОСОБА_12 у довіреності, нібито виданої ОСОБА_13 та посвідченої у нотаріальній конторі РФ м. Дзержинська Московської області, розписалася ОСОБА_18

ОСОБА_13 помер у 2006 році, від імені ОСОБА_13 діяв ОСОБА_2, який використовував паспорт на ім'я ОСОБА_19 із вклеєною фотокарткою ОСОБА_2

ОСОБА_2 отримав у КП «Харківське МБТІ» дублікат свідоцтва про право власності на житло від 22 січня 2010 року, після чого 25 січня 2010 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Клопотовим С.Д. посвідчено договір купівлі-продажу між ОСОБА_2, який під виглядом ОСОБА_13 діяв від імені ОСОБА_12 та ОСОБА_20 квартири АДРЕСА_1.

25 січня 2010 року укладено договір купівлі-продажу спірної квартири між ОСОБА_20 та ОСОБА_21, який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Звєрєвим А.М.

Всі ці дії відбувалися після смерті ОСОБА_12

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 2 грудня 2013 року вирок Червонозаводського районного суду м. Харкова від 12 липня 2013 року скасований, справа направлена до суду першої інстанції на новий розгляд в іншому складі.

15 березня 2016 року спірна квартира придбана ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_21 та ОСОБА_5 та посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Харченко І.А.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (частина 1 та 2 статті 1220 ЦК України).

До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК країни).

Частиною 1 та 2 статті 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина 1 статті 1270 ЦК України).

Згідно положень ст. 1265 ЦК України, позивачка є спадкоємицею п'ятої черги після ОСОБА_12, померлої 23.06.2009 року, яка у відповідності до ч. 1 ст. 1270 ЦК України у шестимісячний строк звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

Інші особи із заявами про прийняття спадщини не звертались, відомості про наявність заповіту відсутні.

Таким чином ОСОБА_1 прийняла спадщину після ОСОБА_12, а отже отримала всі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини.

Як було встановлено у судовому засіданні, ОСОБА_12 за життя на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_1.

09 квітня 2009 року від імені ОСОБА_22 оформлена довіреність на відчуження цієї квартири.

Згідно даних, встановлених у зазаченому вище кримінальному провадженні, довіреність видана померлому в 2006 році ОСОБА_13

Крім того, згідно висновку судово-почеркознавчої експертизи, проведеної у рамках кримінальної справи, підпис у довіреності виконано не ОСОБА_12 (том 1 а.с.15).

Відповідно до ч.3 ст. 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Згідно положень ч.3 ст.202 ЦК України ЦК України одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила.

Таким чином, видача довіреності є одностороннім правочином, який не вимагає згоди представника, а прийняття довіреності або відмова від неї є правом представника.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Відповідно до вимог ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У статті 228 ЦК України встановлено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований, зокрема, на незаконне заволодіння майном фізичної особи. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Беручи до уваги викладені вище обставини, а саме відсутність волевиявлення ОСОБА_12 на відчуження належної їй квартири шляхом надання відповідних повноважень іншій особі, та здійснення сторонніми особами дій, направлених на незаконне заволодіння майном останньої, судом першої інстанції зроблено правильний висновок про нікчемність довіреності, оформлення якої не породжує для сторін жодних прав та обов'язків.

Отже, спірна квартира вибула із власності ОСОБА_12 поза її волею, внаслідок чого було порушено кримінальну справу по обвинуваченню ОСОБА_17, ОСОБА_2 та ОСОБА_18 у вчиненні шахрайства.

Укладаючи в подальшому на підставі нікчемної довіреності договір купівлі-продажу спірної квартири з ОСОБА_20, ОСОБА_2, який виступав як продавець за підробленим паспортом на ім'я ОСОБА_19, було введено в оману покупця щодо обставин, які мають істотне значення, а саме щодо волевиявлення власника майна на вчинення правочину.

Відповідно до ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу стороною в оману щодо обставин, які мають істотне значення ( ч.І ст. 229 ЦК України ), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

В подальшому вказана квартира була перепродана ще кілька разів.

Останнім покупцем, який був відомий суду на час розгляду справи, була ОСОБА_5

Доводи про те, що відсутність вироку у вчиненні шахрайства не може бути свідченням вибуття із власності квартири у незаконний спосіб, колегією суддів не приймаються, оскільки підпис в довіреності від імені ОСОБА_12 виконаний іншою особою.

Доказів на спростування цього ОСОБА_9 не надала.

Захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, можливий шляхом пред'явлення віндикаційного позову до особи, яка незаконно володіє цим майном (у разі відсутності між ними зобов'язально-правових відносин), якщо для цього існують підстави, передбачені ст.388 ЦК України, які, зокрема, дають право витребувати майно в добросовісного набувача.

Витребування майна від добросовісного набувача залежить від обставин вибуття майна з володіння власника та оплатності (безоплатності) придбання цього майна набувачем.

Так, від добросовісного набувача, який оплатно придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно лише в разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій майно було передане власником у володіння, або викрадене в того чи іншого, або вибуло з їхнього володіння іншим шляхом не з їхньої волі (ч.1 ст.388 ЦК України).

Враховуючи те, що нерухоме майно вибуло з володіння ОСОБА_12 поза її волею, в подальшому неодноразово відчужувалось особами, які не мали на це право, за відплатними договорами, ОСОБА_1 є єдиною спадкоємицею та набула усіх прав, які належали померлій на час смерті, в тому числі і права власності на спірну квартиру, суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення вимог щодо витребування квартири АДРЕСА_1 з чужого незаконного володіння ОСОБА_5 на користь позивача.

Доводи апеляційної скарги щодо добросовісності набуття квартири, проведення ремонту та збільшення її вартості на висновки суду не впливають.

Не можуть бути прийняті і посилання апелянта на те, що на час ухвалення рішення суду саме вона була власницею квартири, а тому суд вирішив питання про її права та обов'язки, не залучивши її до участі у справі, оскільки таких даних на час розгляду справи у суду не було.

Крім того, спір щодо дійсності правочину, укладеного ОСОБА_9 вирішується судом у іншому провадженні.

В частині відмови у задоволенні решти позовних вимог рішення не оскаржувалось і судом апеляційної інстанції не переглядалось.

За таких обставин рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстав для його зміни чи скасування судова колегія не вбачає.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а лише зводяться до переоцінки доказів, повно та всебічно досліджених судом першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 5 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, №23, ЄСПЛ, від 18 липня 2007 року).

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_9 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 листопада 2017 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 11 квітня 2019 року.

Головуючий І.С. Сащенко

Судді А.І. Овсяннікова

І.П. Коваленко