Справа № 618/408/19
Провадження № 2-о/618/22/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2019 року

Дворічанський районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді Буніна Є. О.,

за участю секретаря судового засідання Крюкової О. Ю.,

заявника ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт Дворічна цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту смерті, заінтересована особа Купянський міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, -

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про встановлення факту смерті матері, обґрунтовуючи свою заяву тим, що 31 грудня 2018 року на непідконтрольній Україні території в м. Стаханові Луганської області померла її мати ОСОБА_2, яка перебувала на лікуванні у Стахановській центральній міській лікарні. Отримати свідоцтво про смерть у відділі записів актів цивільного стану неможливо, оскільки факт смерті відбувся на тимчасово окупованій території України, на якій неможливо отримати медичний документ, необхідний для здійснення реєстрації смерті. Встановити факт смерті матері заявнику необхідно для державної реєстрації смерті матері та отримання відповідного свідоцтва про смерть у відповідності до чинного законодавства України.

Заявниця ОСОБА_1 в судовому засіданні повністю підтримала свої вимоги, просила їх задовольнити з підстав, викладених вище.

Представник заінтересованої особи Купянського міськрайонного відділу ДРАЦС ГТУЮ у Харківській області ОСОБА_3 в судове засідання не зявилася, надавши до суду заяву, в якій не заперечувала проти задоволення заяви ОСОБА_1, просила розглянути справу без її участі.

Згідно з ч. 3 ст. 294 ЦПК України, справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом.

Відповідно до ч. 2 ст. 317 ЦПК України, справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду.

Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

Згідно зі свідоцтвом про народження заявниці ОСОБА_4 серії ІІІ-ЕД № 479515 від 31 жовтня 1986, її батьками значаться: батько ОСОБА_5, мати ОСОБА_2 (а.с. 7).

Відповідно до свідоцтва про шлюб серії 1-ЕД № 105604 від 07 листопада 2009 року, ОСОБА_1 07 листопада 2009 року зареєструвала шлюб із ОСОБА_6, в звязку з чим змінила прізвище на ОСОБА_6 (а.с. 8).

Відповідно до свідоцтва про смерть серії І-ВВ № 071371 від 04 січня 2019 року, виданого відділом запису актів цивільного стану Стахановського міського управління юстиції Міністерства юстиції так званої «Луганської Народної Республіки», ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, померла 31 грудня 2018 року, про що зроблено відповідний запис № 26 (а.с. 10).

Згідно з лікарським свідоцтвом про смерть № 4 від 03 січня 2019 року, ОСОБА_2 померла 31 грудня 2018 року в м. Стаханові по вул. Маріупольська, буд. 40 так званої «Луганської Народної Республіки», причина смерті хронічна ішемічна хвороба серця; дифузний кардіосклероз (а.с. 9).

Враховуючи викладене, єдиною підставою для державної реєстрації смерті в даному випадку є рішення суду про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України.

Згідно з положеннями п. 2 ч. 1 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою.

Якщо документи про смерть особи відсутні, то державна реєстрація її смерті проводиться на підставі рішення суду про встановлення факту смерті.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 49 ЦК України, актами цивільного стану є, серед іншого, смерть фізичної особи. А згідно з положеннями частини 3 і 4 цієї ж статті, смерть фізичної особи підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Згідно абз. 2 ч. 1 ст. 317 ЦПК України, заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», Україна вживає всіх необхідних заходів щодо гарантування прав і свобод людини і громадянина, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, усім громадянам України, які проживають на тимчасово окупованій території.

Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року №1275-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України», м. Стаханов входить до переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція.

Відповідно до ч. 3 ст. 129 Конституції України, основними засадами судочинства є зокрема, законність, рівність всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Факт смерті ОСОБА_2 31 грудня 2018 року в місті Стаханові Луганської області, крім зазначеного вище свідоцтва про смерть, виданого закладом, що знаходиться на окупованій території, підтверджується також показаннями свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8, даними в судовому засіданні.

У звязку з тим, що смерть ОСОБА_2 настала в м. Стаханові, на території якого нині жодний орган державної влади України не працює та проходить операція обєднаних сил, суд погоджується з тим, що отримати свідоцтво про смерть, встановленого зразка і виданого компетентним органом державної влади України, є неможливим.

Однак, відповідно до статей 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. У Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21.06.1971 «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republicof Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de-facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republicof Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Беручи до уваги викладене, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи (лікарське свідоцтво про смерть, свідоцтво про смерть, свідоцтво про поховання), виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, і, враховуючи, що реєстрація органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті ОСОБА_2 неможлива, приходить до висновку, що факт смерті ОСОБА_2, яка настала 31.12.2018 на тимчасово окупованій території України - у м. Стаханові Луганської області, є доведеним та підлягає встановленню, а тому вимоги заявника підлягають задоволенню.

Встановлення даного факту необхідно заявнику ОСОБА_1 для державної реєстрації смерті матері та отримання відповідного свідоцтва про смерть у відповідності до чинного законодавства України.

На підставі ч. 4 ст. 317 ЦПК України ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 13, 19, 81, 258, 259, 263 265, 268, 273, 293, 294, 315, 316, 317, 319, 352, 354, п. 15.5) розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, суд

ухвалив:

Заяву ОСОБА_1, проживаючої за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, задовольнити повністю.

Встановити факт смерті 31 грудня 2018 року в місті Стаханові Луганської області ОСОБА_2, яка народилася 09 листопада 1959 року в с. Піски Дворічанського району Харківської області, проживаючої на час смерті в місті Стаханові Луганської області по вул. Маріупольська, буд. 40, причина смерті хронічна ішемічна хвороба серця; дифузний кардіосклероз.

Допустити негайне виконання судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Харківського апеляційного суду через Дворічанський районний суд Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 (тридцяти) днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України.

Суддя Є. О. Бунін