Постанова

Іменем України

11 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 405/30/15-ц

провадження № 61-24717св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

скаржник - ОСОБА_1 ,

суб'єкт оскарження - державний виконавець Подільського відділу державної виконавчої служби міста Кропивницький Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області Стороженко Лілія Іванівна,

заінтересована особа - ОСОБА_2,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Ленінського районного суду м. Кіровограда у складі судді Іванової Л. А. від 06 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області у складі колегії суддів: Черненко В. В., Потапенка В. І., Франко В. А., від 12 квітня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст вимог скарги

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність державного виконавця Подільського відділу державної виконавчої служби міста Кропивницький Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області Стороженко Л. І. (далі - Подільський ВДВС м. Кропивницький).

Скаргу мотивував тим, що у провадженні державного виконавця Стороженко Л. І. знаходиться виконавчий лист № 2/405/10/15 від 08 вересня 2015 року, виданий Ленінським районним судом м. Кіровограда по цивільній справі про стягнення із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 боргу в сумі 84 200,68 грн, на виконання якого державним виконавцем винесена постанова про відкриття виконавчого провадження № 48774738 від 22 вересня 2015 року.

Державний виконавець, прийнявши рішення про звернення стягнення на 1/2 частину належного боржнику житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та на який накладено арешт й проведено оцінку майна для здійснення прилюдних торгів, не направила матеріали для проведення цих торгів у зв'язку із тим, що з 21 лютого 2008 року частина будинку знаходиться в іпотеці у банку в якості забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_1 за кредитним договором.

Бездіяльність державного виконавця щодо проведення прилюдних торгів є незаконною, оскільки виконавче провадження з примусової реалізації вказаного нерухомого майна вже відкрито.

Іпотечний договір від 21 лютого 2008 року не був зареєстрований в Державному реєстрі іпотек, внаслідок чого банк як іпотекодержатель втрачає переважне право по відношенню до інших стягувачів, які також мають право на задоволення своїх вимог за рахунок іпотечного майна, і які вже звернулися за до державної виконавчої служби раніше, ніж іпотекодержатель.

Враховуючи викладене, скаржник просив визнати незаконною бездіяльність державного виконавця Стороженко Л. І. щодо здійснення прилюдних торгів 1/2 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , та зобов`язати державного виконавця звернути стягнення на вищевказану 1/2 частину житлового будинку, який належить боржнику ОСОБА_3 та в місячний термін провести публічні торги вищевказаної частини будинку.

Короткий зміст оскаржуваних судових рішень

Ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 06 лютого 2017 року

скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що державний виконавець під час здійснення виконавчих дій у вказаному виконавчому провадженні діяла на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначений Законом України «Про виконавче провадження», не порушивши права та свободи Харчевного Р. А. Право власності ОСОБА_3 на спірну частину будинку не зареєстровано в установленому законом порядку, а тому у державного виконавця були відсутні передбачені законом підстави для звернення стягнення на нього. Боржник ОСОБА_3 підтвердила факт утримання з її заробітної плати коштів на погашення боргу на користь ОСОБА_1 .

Ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 12 квітня 2017 року відхилено апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ухвалу Ленінського районного суду м. Кіровограда від 06 лютого 2017 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, щоналежний ОСОБА_3 будинок перебуває в обтяженні за іпотечним договором від 21 лютого 2008 року та не може забезпечувати виконання нею своїх зобов`язань перед ОСОБА_1 , а скаржник на підтвердження протилежного не надав належних та допустимих доказів. Дії державного виконавця з примусового виконання зазначеного виконавчого листа відповідають вимогам закону.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі, поданій у травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення попередніх інстанцій та постановити нову ухвалу про задоволення його скарги, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди на підставі неналежних та недопустимих доказів дійшли необґрунтованих висновків щодо дати внесення у Державний реєстр іпотек відомостей про іпотечний договір від 21 лютого 2008 року та не врахували, що на момент вчинення державним виконавцем дій з примусової реалізації майна боржника, вказана іпотека не була дійсною, а тому його бездіяльність щодо непроведення цих торгів є незаконною.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 травня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 07 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

На виконання зобов'язань ОСОБА_1 за кредитним договором, укладеним 21 лютого 2008 року між ним та закритим акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний банк», цього ж дня сторони уклали договір іпотеки, предметом якого є житловий будинок з господарськими будівлями АДРЕСА_1 (а.с. 10-11).

Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та державний реєстр іпотек містять інформацію про заборону відчуження об`єкту нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер обтяження 6640182, зареєстровано 21 лютого 2008 року та реєстраційний номер обтяження 6639820, тип обтяження іпотека, зареєстровано 21 лютого 2008 року відповідно) (а.с.48-49, 69-70).

Даних про припинення іпотеки внаслідок виконання ОСОБА_1 зобов'язань за кредитним договором або з будь-яких інших підстав матеріали справи не містять.

Постановою державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби Кіровоградського міськрайонного управління юстиції Трибой І. В. від 22 вересня 2015 року відкрито виконавче провадження (ВП № 48774738) з примусового виконання виконавчого листа № 405/30/15-ц, 2/405/10/15, виданого 08 вересня 2015 року Ленінським районним судом м. Кіровограда про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 1/2 частини коштів в розмірі 84 200, 68 грн, сплачених за кредитним договором, укладеним між ОСОБА_1 та закритим акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний банк» (а.с. 41).

Постановою державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби Кіровоградського міськрайонного управління юстиції Волохова В. І. накладено арешт на все майно, що належить ОСОБА_3

Постановою державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби Кіровоградського міськрайонного управління юстиції Стороженко Л. І. від 27 травня 2016 року на виконання вказаного виконавчого листа звернуто стягнення на заробітну плату ОСОБА_3 (а.с. 61-62).

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із статтею 383 ЦПК України 2004 року сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

За змістом статті 387 ЦПК України 2004 року за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи. Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Загальний порядок звернення стягнення на заставлене майно визначений статтею 54 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин, відповідно до якої звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя.

Згідно із порядком примусового звернення стягнення коштів з боржника, врегульованим Законом України «Про виконавче провадження», першочергово звертається стягнення на відповідні кошти боржника, рухоме майно, а за його відсутності на об`єкти нерухомості.

Положеннями частини третьої статті 54 Закону України «Про виконавче провадження» визначено такі випадки можливого звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями: виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів; якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю.

Примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку» (частина восьма статті 54 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин).

За положеннями статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Порядок задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки передбачений у розділі V Закону України «Про іпотеку».

Зокрема, частиною першою статті 33 Закону України «Про іпотеку» в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

При цьому за змістом частини шостої статті 3 Закону України «Про іпотеку» в редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин у разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.

Відповідно до частини сьомої статті 3 Закону України «Про іпотеку» пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.

Статтею 4 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України 2004 року.

Встановивши, що закрите акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний банк», а не ОСОБА_1 є іпотекодержателем житлового будинку АДРЕСА_1 , і у банку право іпотеки виникло раніше, ніж у 2015 році ОСОБА_1 набув право стягувати з ОСОБА_3 кошти у порядку примусового виконання судового рішення, суди дійшли правильних висновків про неможливість задоволення вимог стягувача за рахунок іпотечного майна.

Відмовляючи у задоволенні скарги ОСОБА_1 , суди попередніх інстанцій обґрунтовано виходили з відсутності правових підстав для визнання неправомірними дій або бездіяльності державного виконавця, з огляду на те, що останній під час здійснення виконавчих дій у вказаному виконавчому провадженні діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначений Законом України «Про виконавче провадження», не порушивши права та свободи стягувача.

При цьому суди обґрунтовано взяли до уваги належні та допустимі докази державної реєстрації обтяження іпотекою будинку, на Ѕ частину якого ОСОБА_1 просить звернути стягнення в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 , саме у лютому 2008 року.

Доводи касаційної скарги про неналежність цих доказів є безпідставними та необґрунтованими. На спростування вказаного скаржник не надав відповідних доказів відсутності державної реєстрації обтяження спірного нерухомого майна іпотекою або проведення такої реєстрації в іншу дату аніж 21 лютого 2008 року.

Крім того, суд касаційної інстанції в силу вимог статті 400 ЦПК України позбавлений можливості встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що судові рішення першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків судів обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Таким чином доводи касаційної скарги про порушення судами норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду судів та додаткового правового аналізу не потребують, на законність судових рішень не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками судів, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.

Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Ленінського районного суду м. Кіровограда від 06 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 12 квітня 2017 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара