ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2019 року

м. Харків

Справа № 645/1898/18

Провадження № 22-ц/818/1515/19

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - судді Бровченка І.О.,

суддів: Колтунової А. І., Бурлака І.В.,

за участю секретаря - Прокопчук І.В.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 ,

відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 ,

третя особа - Корабельний відділ державної виконавчої служби м. Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 11 грудня 2018 року в складі судді Шарко О.П.,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить суд стягнути пеню за прострочення сплати аліментів за період з 01 січня 2014 року по 28 лютого 2018 року у сумі 240149 грн. 98 коп.

В обґрунтування позову зазначила, що 11 листопада 2011 року вона уклала шлюб з відповідачем по справі, який вони зареєстрували у відділі державної реєстрації актів цивільного стану міського управління юстиції у м. Миколаїв, який було розірвано 23 лютого 2016 року. Від шлюбу сторони мають неповнолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка після розірвання шлюбу залишилася проживати з позивачем. На підставі рішення Артемівського районного суду м. Луганська від 24 січня 2014 року відповідач зобов`язаний виплачувати аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 03 грудня 2013 року і до досягнення дитиною повноліття. Корабельним відділом державної виконавчої служби Миколаївського управління юстиції біло відкрито виконавче впровадження ВП №43327631 від 15/05/2014 про що було повідомлено ОСОБА_2 листом №10705/В-2 від 15.05.2014. Відповідач в свою чергу ігнорує рішення суду та не сплачує аліменти на утримання дитини, які йому було визначено судом. Внаслідок невиконання відповідачем рішення суду за ним утворилася заборгованість по виплаті аліментів на утримання дитини у сумі 30232 грн. 13 коп. За розрахунком позивача за період з 1 січня 2014 по 28 лютого 2018 року сума неустойки складає 240149 грн. 98 коп.

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа Корабельний відділ державного виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, в якому просить суд визнати факт сплати аліментів на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про встановлення факту сплати аліментів у розмірі 29293 грн. 12 коп. за період з 03 грудня 2013 року по вересень 2017 року.

В обґрунтування позову зазначив, що протягом 2014-2017 років він частково сплачував аліменти на користь відповідачки на утримання дитини. Так, ним за період з 03.12.2013 року по серпень 2017 року було сплачено відповідачці аліменти на утримання дитини в розмірі 29293,13 грн, які він перераховував на платіжну банківську картку через банкомат (за виключенням однієї розписки, написаної власноруч відповідачкою). Саме такий спосіб отримання аліментів був запропонований відповідачкою та вона надала йому реквізити своєї платіжної банківської картки, він не заперечував саме проти такого розрахунку. Перерахування грошових коштів через банкомат з метою поповнення карткового рахунку не передбачає можливості зазначення в квитанції призначення платежу. Та цьому він в свій час значення не придав та в виконавчій службі йому також необхідності зазначення призначення платежу ніхто не роз`яснював. Протягом 2014 - 2017 років він приносив до Корабельного відділу ДВС м. Миколаєва квитанції про сплаті аліментів та передавав їх державному виконавцю в рахунок сплати аліментів, які приєднувалися до виконавчого провадження. Згідно наданої відповідачці довідки Корабельним відділом ДВС м. Миколаєва станом на 01 вересня 2017 року борг по сплаті аліментів становить 17791,12 грн. Лише в жовтні 2017 року державний виконавець Корнієнко В.А., яка стала займатися виконавчим провадженням відносно нього, роз`яснила йому про необхідність зазначення призначення платежу в платіжних документах. Так, в жовтні 2017 року ним повністю сплачена заборгованість по аліментам на утримання дитини в сумі 21001.12 грн з врахуванням раніше виплачених сум шляхом поштового відправлення з зазначенням призначення платежу. На 01.11.2017 року він не мав заборгованості перед відповідачкою по сплаті аліментів на утримання дитини. В листопаді 2017 року відповідачка звернулася з листом до ДВС з заявою про те, що всі кошти, сплачені ним в період з 03.12.2012 року по вересень 2017 року, на її думку, не є аліментами. Перераховані ним грошові кошти вона сприймає, «як подарунки, грошове забезпечення мого спілкування з дитиною». Мотивуючи тим, що в переказах не зазначено призначення платежу - аліменти. Але таке твердження є безпідставним. Майже три роки ним перераховувалися кошти на утримання дитини і відповідачка не висловила жодної претензії. Крім зазначених коштів він дарував дочці подарунки, двічі сплачував відпочинок дочки в Карпатах, а також відпочинок на морі, але не за рахунок аліментів. Також, в розписці, яку написала відповідачка, він надав кошти в розмірі 2000 грн. на «потреби доньки». Відповідач заперечує, що це саме аліменти. Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні вимоги своєї позовної заяви підтримала в повному обсязі та наполягала на їх задоволенні. Надала суду пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. У задоволенні позову ОСОБА_2 просила відмовити у повному обсязі, вважаючи його необґрунтованим і безпідставним.

ОСОБА_2 у ході судового розгляду позовні вимоги ОСОБА_1 не визнав, зазначивши, що у нього відсутня заборгованість по аліментам, свої позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив задовольнити.

Представник третьої особи - Корабельний відділ державного виконавчої служби міста Миколаїв у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися заздалегідь на належним чином, надали суду заяву з проханням розглянути справу у їх відсутність на підставі наявних у справі доказів, оскільки дії чи рішення органу ДВС не оскаржуються.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 11 грудня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення пені по аліментам відмовлено повному обсязі.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Корабельний відділ державного виконавчої служби міста Миколаїв територіального управління юстиції у Миколаївській області, про встановлення факту сплати аліментів відмовлено у повному обсязі.

Рішення суду мотивовано тим, що судом не вбачається вина ОСОБА_2 у виникненні заборгованості по аліментам, у зв`язку з чим суд не вбачає підстав для стягнення з ОСОБА_2 пеню. Відмовляючи у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що дії державного виконавця, пов`язані із обчисленням розміру заборгованості із сплати аліментів та складенням відповідного розрахунку, в рамках даної справи не оскаржуються, у зв`язку з чим правові підстави для задоволення цієї частини позовних вимог відсутні.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити її позов, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи. Зазначає, що розмір заборгованості по сплаті аліментів не спростовано, у зв`язку з чим наявні підстави для стягнення пені. Посилається на висновок викладений у постанові Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 14-37цс18.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволені його позовних вимог та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі. Зазначає, що дії державного виконавця є похідними від суб`єктивного ставлення відповідачки до отримання нею грошових коштів. Визначений спосіб захисту не суперечить закону, у зв`язку з чим суд безпідставно відмовив у позові.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся осіб у справі, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, судова колегія вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні, з наступних підстав.

Згідно з частиною 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що з 11 листопада 2011 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 11 лютого 2016 року (справа №488/4656/15).

Рішенням Артемівського районного суду м. Луганська від 24 січня 2014 року відповідач зобов`язаний виплачувати аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 03 грудня 2013 року і до досягнення дитиною повноліття.

На виконання зазначеного рішення Корабельним відділом державної виконавчої служби Миколаївського управління юстиції було відкрито виконавче впровадження ВП№43327631 від 15 травня 2014 року.

З листа старшого державного виконавця Корабельного відділу Державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Корнієнко В.А. від 12 жовтня 2017 року та розрахунку заборгованості з аліментів вбачається, що за період з 03 грудня 2013 року по 01 вересня 2017 року заборгованість ОСОБА_2 була визначена у розмірі 17791,12 грн.

На підставі заяви ОСОБА_1 щодо незгоди з розміром заборгованості старшим державним виконавцем Корнієнко В.А. було здійснено перерахунок заборгованості, який за період з 03 грудня 2013 року по 01 січня 2018 року становив 29198, 13 грн., про що сторін виконавчого провадження було повідомлено листом від 09 січня 2018 року.

З розрахунку заборгованості здійсненим старшим державним виконавцем Корнієнко В.А. за період з 03 грудня 2013 року по 01 березня 2018 року вбачається, що за вказаний період нараховано 57173, 25 грн, сплачено, 26901,12 грн., заборгованість становить 30271, 13 грн. За період з 03 грудня 2013 року по 01 листопада 2018 року розмір заборгованості становить 31336, 88 грн.

Згідно розрахунку пені за прострочення сплати аліментів за період з 01 січня 2014 року по 28 лютого 2018 року здійсненого ОСОБА_1 розмір пені становить 240149,98 грн.

Відмовляючи у задоволені позову ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що заборгованість з аліментів утворилася не з вини відповідача і це виключає можливість застосування правового механізму частини першою статті 196 СК України до правовідносин між сторонами у справі.

Проте, з такими висновками колегія суддів не може погодитись, так як вони не відповідають обставинам справи та нормам матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

У разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості (ч. 1 ст. 196 СК України).

У пункті 22 постанови від 15 травня 2006 року N 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що передбачена статтею 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з не залежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів.

Тобто відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає в усіх випадках, крім несвоєчасної виплати заробітної плати, затримки або неправильного перерахування аліментів банками.

Ці роз`яснення залишилися поза увагою суду першої інстанції при розгляді справи. Крім того, за аналогією із цивільним законодавством у цьому випадку слід виходити із презумпції вини особи, яка прострочила виконання зобов`язання. У зв`язку з цим на неї покладається тягар доведення протилежного, однак відповідач не спростував належним чином обставин позову, передбачених статтею 196 СК України, які є підставою для покладення відповідальності зі сплати відповідної неустойки.

Наявність у сторін спору з приводу розміру заборгованості з аліментів не є достатнім доказом у справі для підтвердження відсутності вини у боржника.

Оскільки судовим розглядом не встановлено, що прострочення сплати аліментів стало можливим через несвоєчасну виплату відповідачеві заробітної плати, чи мало місце неправильне перерахування аліментів банківськими установами, то висновки суду першої інстанції щодо відсутності вини відповідача у справі в простроченні сплати аліментів є передчасними та такими, що ґрунтуються на припущеннях. Тому згідно із статтями 81, 89, 263 ЦПК України немає підстав уважати оспорюване у апеляційному порядку судове рішення законним і обґрунтованим.

Разом з тим, незважаючи на наявності підстав для покладення відповідальності зі сплати відповідної неустойки, позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Статтею 180 СК України встановлений обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.

У статті 196 СК України не встановлено будь-яких обмежень періоду нарахування пені, навпаки, в ній зазначено, що пеня нараховується за кожен день прострочення.

Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто, пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення.

Отже загальна сума пені за несплату або несвоєчасну сплату аліментів має розраховуватися за формулою:

?p=(A1?1%?Q1)+(A2?1%?Q2)+……….(An?1%?Qn), де:

?p - загальна сума пені за несплату або прострочення сплати аліментів, обраховується позивачем на момент подачі позову;

A1 - нарахована сума аліментів за перший місяць;

Q1 - кількість днів прострочення сплати суми аліментів за перший місяць;

A2 - нарахована сума аліментів за другий місяць;

Q2- кількість днів прострочення сплати аліментів за другий місяць;

An- нарахована сума аліментів за останній місяць перед подачею позову;

Qn- кількість днів прострочення сплати аліментів за останній місяць.

Пеня за заборгованість по сплаті аліментів нараховується на всю суму несплачених аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення.

Отже, зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму.

За загальними вимогами процесуального права, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовів, що стосуються, зокрема, грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, доведеності розміру збитків, наявності доказів, що їх підтверджують).

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.

Статтею 8 1 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами існує спір щодо розміру заборгованості, разом з тим з відповідною заявою у порядку, встановленому законом, заінтересована особа не зверталась.

Згідно розділу XVI Інструкції з організації примусового виконання рішень», затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02 квітня .2012 року, в редакції на час розгляду судом апеляційної інстанції цивільної справи, у разі якщо боржник не працює і сплачує аліменти самостійно стягувачу, квитанції (або їх копії) про перерахування аліментів надаються виконавцю не пізніше наступного робочого дня після сплати та долучаються до матеріалів виконавчого провадження. Виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості зі сплати аліментів щомісяця (додаток 15) та у випадках, передбачених частиною четвертою статті 71 Закону, повідомляти про розрахунок заборгованості стягувача і боржника. Розрахунок заборгованості обчислюється в автоматизованій системі виконавчого провадження на підставі відомостей, отриманих із: звіту про здійснені відрахування та виплати; квитанцій (або їх копій) про перерахування аліментів, наданих стягувачем чи боржником; заяв та (або) розписок стягувача; інформації про середню заробітну плату працівника для цієї місцевості; інших документів, що відображають отримання боржником доходу або сплату ним аліментів. Сума заборгованості зі сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому статтею 195 Сімейного кодексу України. Спори щодо розміру заборгованості зі сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом. У разі надходження до органу державної виконавчої служби, приватного виконавця заяви стягувача про видачу довідки про наявність заборгованості зі сплати аліментів орган державної виконавчої служби, приватний виконавець протягом трьох робочих днів видають стягувачу довідку про наявність заборгованості зі сплати аліментів (далі - довідка) (додаток 16), яка скріплюється печаткою органу державної виконавчої служби, приватного виконавця. Для видачі довідки виконавець обчислює розмір заборгованості зі сплати аліментів з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання.

З розрахунку заборгованості з аліментів наданого ОСОБА_1 вбачається, що державним виконавцем зазначалось розмір нарахованих аліментів щомісячно та розмір сплачених аліментів у відповідний місяць та останній було здійснено за формою до затвердження Міністерством юстиції України наказу «Про внесення змін до деяких наказів Міністерства юстиції України» від 21 березня 2018 року № 855/5.

Так, з розрахунку державного виконавця за період з 03 грудня 2013 року по 01 березня 2018 року вбачається, що з грудня 2013 року по жовтень 2017 року включно державним виконавцем нарахована аліментів у розмірі 49545,75 грн. При цьому у жовтні 2017 року боржником було сплачено 21001,12 грн. Разом з тим, матеріали справи, втому числі і розрахунок державного виконавця, не містять відомостей щодо розміру заборгованості по кожному окремому платежу з моменту відкриття виконавчого провадження з урахуванням платежів здійснених боржником та врахованих державним виконавцем. Крім того, матеріали справи не містять доказів щодо дат часткового погашення заборгованості з аліментів, що також перешкоджає встановити період несплати аліментів за кожний день прострочення її сплати.

Враховуючи, що для розрахунку пені по аліментам необхідною складовою є обґрунтована щомісячна сума заборгованості по аліментам та кількість днів прострочення, а наданий позивачем розрахунок пені по аліментам містить суму заборгованості по аліментам та період заборгованості, які належними доказами не підтверджені, то колегія суддів вважає, що відсутні вихідні данні, які необхідні для визначення суми, яка підлягає стягненню.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд позбавлений можливості перевірити обґрунтованість розрахованої позивачем неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, що унеможливлює розгляд по суті вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення пені по аліментам.

Таке вирішення справи не перешкоджає ОСОБА_1 повторно звернутись до суду за захистом своїх порушених прав з такою ж заявою із доданням необхідних для її розгляду доказами.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

З урахуванням зазначеного, рішення суду першої інстанції за наслідками розгляду позовної заяви ОСОБА_1 підлягає зміні щодо мотивів відмови у задоволені позову.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 в частині його позовних вимог не дають підстав для зміни чи скасування судового рішення виходячи з наступного.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України)

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтями 15,16 ЦК України передбачено - кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

З матеріалів справи вбачається, що як на підставу задоволення позову ОСОБА_2 посилався на те, що він на протязі 2014-2017 років частково сплачував аліменти на користь відповідача на утримання дитини. Копії квитанцій він надавав до Корабельного відділу ДВС м. Миколаєва. Згідно наданої довідки Корабельним відділом ДВС м. Миколаєва на 01 вересня 2017 року розмір заборгованості становить 17791 грн 12 коп. У жовтні 2017 року заборгованість по сплаті аліментів була сплачена у розмірі 21001,12 грн. Після заяви ОСОБА_1 державним виконавцем було здійснено перерахунок розміру заборгованості та не враховано квитанції на суму 29198, 13 грн., у яких не було зазначено призначення платежу.

Тобто, ОСОБА_2 не погодився з розрахунком заборгованості по аліментах, який було зроблено державним виконавцем.

Позивачем не надано доказів щодо порушення його прав в результаті протиправних дій саме відповідача. Дії державного виконавця, пов`язані з обчисленням розміру заборгованості від сплати аліментів та складенням відповідного розрахунку ОСОБА_2 не оскаржені, тому суд першої інстанції відмовив у задоволені позовних вимог.

Згідно частини 3 ст. 71 ЗУ «Про виконавче провадження» визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України.

Частиною 4 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця. Виконавець зобов`язаний повідомити про розрахунок заборгованості стягувачу і боржнику у разі: 1) надходження виконавчого документа на виконання від стягувача; 2) подання заяви стягувачем або боржником; 3) надіслання постанови на підприємство, в установу, організацію, до фізичної особи - підприємця, фізичної особи, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію чи інші доходи; 4) надіслання виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби; 5) закінчення виконавчого провадження.

Частиною 3 ст. 195 СК передбачено, що розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору судом.

Згідно ч. 8 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом. Згідно з ч. 4 ст.195 СК України, розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, а у разі спору судом.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Аналіз зазначених норм закону свідчить про те, що право визначати заборгованість по аліментам законодавцем надано державному виконавцю і лише у разі незгоди з розміром заборгованості, обчисленим останнім, сторони виконавчого провадження в праві оскаржити його постанову до суду в порядку, передбаченому розділом ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень» та на підставі Закону України «Про виконавче провадження».

Отже, позивач має право звернутися зі скаргою на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця якщо він не погоджується з розрахунком заборгованості зі сплати аліментів здійснених державним виконавцем.

Оскільки позивачем не надано доказів, щодо порушення його прав в результаті протиправних дій саме відповідача, з вимогами до державного виконавця, який здійснював розрахунок заборговано не звертався, суд першої інстанції, з`ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для відмови ОСОБА_2 у задоволенні позову.

Оскільки розрахунок державного виконавця про заборгованість ОСОБА_2 по сплаті аліментів не був скасований і є чинним, обраний позивачем спосіб захисту його прав не передбачений ст. 16 ЦК України.

Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_2 в скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00,§ 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374- 376, 381-384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 11 грудня 2018 року змінити.

Відмовити у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення пені з інших підстав.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку тільки у випадках, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 17 травня 2019 року.

Головуючий - І.О. Бровченко

Судді : І.В. Бурлака

А.І. Колтунова