ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 638/3877/14-ц Головуючий суддя І інстанції Аркатова К. В.
Провадження № 22-ц/818/2764/19 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: договірна
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2019 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Яцини В.Б.

суддів: - Кіся П.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря : Колесник О.Е.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на ухвалу Дзержинського районного суду м.Харкова від 02 квітня 2019 року, постановлену у складі головуючого судді Аркатової К.В., по цивільній справі № 638/3877/14-ц за заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виправлення помилки у виконавчих листах, визнання такими, що не підлягають виконанню, визнання такими, що не відповідають вимогам ст.4 Закону України «Про виконавче провадження», визнання відсутності у матеріалах справи належним чином засвідченої копії довіреності представника, скасування постанови про відкриття виконавчого провадження по цивільній справі за позовом Комунального підприємства "Харківські теплові мережі" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за теплопостачання,

встановив:

07 березня 2018 року заявники звернулись до суду з заявою та з урахуванням уточнення 20 березня 2018 року та 20 листопада 2018 року просили виправити помилку у виконавчих листах по справі №638/3877/14-ц, зазначивши дату набрання законної сили рішення 28.02.2015 року, замість 28.11.2016 року, заначити строк пред`явлення до виконання один рік, замість трьох років, визнати виконавчі листи такими, що не підлягають виконанню та такими, що не відповідають вимогам ст.4 Закону України «Про виконавче провадження», визнати відсутність у матеріалах скарги належним чином завіреної копії довіреності представника стягувача ОСОБА_4 , визнання довіреності видану стягувачем такою, що не має юридичної сили, заяви про прийняття виконавчого листа до виконання не поданими, визнання, що стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску, визнання постанови про відкриття виконавчого провадження з порушенням чинного законодавства України, скасування постанов про відкриття виконавчого провадження, поновлення строку на оскарження дій та рішень державних виконавців (ст.449 ЦПК України).

Заява мотивована тим, що рішення суду ухвалено 17.02.2015 року, в виконавчому документі зазначено про вступ в законну силу 28.11.2016 року, проте рішення суду не оскаржувалось, а відтак набрало законної сили 28.02.2015 року. Зазначена помилка призвела до безпідставного стягнення майже 8000 грн. Крім того не вірно зазначений строк пред`явлення до виконання виконавчого листа, оскільки відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» необхідно зазначити один рік, замість трьох. Виконавчий лист не відповідає вимогам ст.4 зазначеного Закону, так як не зазначено ідентифікаційний код юридичної особи стягувача в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, не зазначено яку частину рішення треба виконати за кожним виконавчим листом. У матеріалах виконавчого провадження відсутні оригінали довіреностей представника КП «ХТМ», наявні ксерокопії які не засвідчені належним чином, не мають необхідних реквізитів оригінали довіреностей, та не мають юридичної сили, а отже представник не має повноважень на подання заяви про прийняття на виконання виконавчих листів. Стягувачем не додано до заяв квитанцію про сплату авансового внеску, у приєднаних до заяви платіжних дорученнях №654 та №655 від 16.01.2018 року відсутні печатки установи банку, підписи відповідальних осіб платника. Крім того, заявниками одночасно подано в межах вказаної заяви скаргу на дії державного виконавця із зазначенням того, що державними виконавцями в порушення п.2, п.6, п.8 ч.4 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанови про відкриття виконавчих проваджень стосовно боржників.

У судовому засіданні заявники ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підтримали свої доводи та просили їх задовольнити, представник стягувача заперечував у задоволенні та просив відмовити. ОСОБА_5 надав заяву про слухання справи за його відсутності, підтримав доводи викладені у заяві.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 квітня 2019 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виправлення помилки у виконавчих листах, визнання такими, що не підлягають виконанню, визнання такими, що не відповідають вимогам ст.4 Закону України «Про виконавче провадження», визнання відсутності у матеріалах справи належним чином засвідченої копії довіреності представника по цивільній справі за позовом Комунального підприємства "Харківські теплові мережі" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за теплопостачання - відмовлено.

Вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про скасування постанови про відкриття виконавчого провадження - залишено без розгляду.

Поновлено виконавчі провадження № № 55742406; 55742539; 55742642 з примусового виконання виконавчих листів № 638/3877/14-ц, виданих Дзержинським районним судом м. Харкова про солідарне стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь КП «Харківські теплові мережі» заборгованості за послуги з теплопостачання, що перебувають в провадженні Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 просять ухвалу скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити їх заяву.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права.

Вказали, що всі заявники є інвалідами, не працюють та отримують мінімальної пенсії, які не вистачає навіть на придбання лікарських засобів. До своєї заяви вони надали фотографії, які є доказом підігріву вулиці, а не їхнього будинку, тобто неналежного надання послуг з теплопостачання.

Зазначили, що виконавчий лист по справі № 638/3877/14-ц був виданий вже після того, як сплив строк на його виконання, і мав бути пред`явленим до виконання ще до набуття чинності Закону України «Про виконавче провадження» у редакції від 02.06.2016 року, нова редакція закону не пом`якшує цивільну відповідальність, а навпаки посилює її три роки замість одного, тому немає зворотньої дії в часі. Тому на виконавчих листах по справі№ 638/3877/14-ц необхідно виправити помилку рішення яке набрало законної сили не 28.11.2016 року, а 28.02.2015 року, помилково також на виконавчих листах вказано строк пред`явлення до виконання виконавчих листів три роки замість одного, тому строк пред`явлення виконавчого листа до виконання один рік. А оскільки виконавчі листи були пред`явлені вже після спливу строку на їх примусове виконання, зазначені виконавчі документи треба визнати такими, що не підлягають виконанню.

Вказали, що поновлення строку на подання скарги на дії державного виконавця заявники отримали постанову про відкриття виконавчого провадження 05 березня 20198 року у понеділок увечері, потрапити на прийом у виконавчу службу 06 березня заявники вже не встигали, а 8 березня є вихідним днем, тому потрапити та ознайомитись з виконавчим провадженням з огляду на стан здоров`я змогли тільки 13 березня у наступний вівторок.

Зазначили, що суд допустив до участі у справі неналежного представника КП «ХТМ», оскільки представник ОСОБА_6 не додала до довіреності документи вказані у ч.ч.3,6 ст. 62 ЦПК України - витяг зі статуту підприємства/статут, витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців із вказівкою директора на теперішній час, на підтвердження повноважень генерального директора

ОСОБА_7. Вказали , що відповідно до п.п. 6,8 ч.4 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу державною виконавчою службою, якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення, якщо стягувач не надав підтвердження сплати авансового платежу, тому державні виконавці Дмухіна Я.М. , Волошин В.В. , Колесова А.О. в порушення вказаних вимог закону винесли постанови про відкриття виконавчого провадження стосовно заявників.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи скарги, заслухавши пояснення заявників, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до п.п. 1, 2, 4 ч. 1, ч. 2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

У статті 263 ЦПК України визначені наступні вимоги до законності і обґрунтованість судового рішення:

1. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

2. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

3. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

5. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що постанова про відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого листа №638/3877/14-ц винесена 08.02.2018 року, а 07.03.2018 року заявники звернулись до суду зі скаргою із зазначенням про невідповідність вказаних постанов вимогам Закону, а відтак на час звернення до суду заявниками було достовірно відомо про існування виконавчого провадження, з скаргою саме на постанову державного виконавця від 08.02.2018 року заявники звернулись 20.03.2018 року, тобто з пропуском десятиденного строку встановленого законом, оскільки в своїй же заяві від 07.03.2018 року просили зупинити виконавче провадження, тому суд відмовив у поновленні строку на оскарження дій та рішень державних виконавців, посилання на наявність інвалідності судом не приймалось до уваги, оскільки зазначене не завадило сторонам подати суду змістовну заяву про визнання виконавчих листів такими, що не підлягають виконанню.

Суд апеляційної інстанції частково не погоджується з таким висновком суду.

Відсутність у виконавчому листі коду за єдиним державним реєстром юридичних осіб може тягнути за собою повернення виконавчого листа в порядку ст.4 Закону України «Про виконавче провадження» та відноситься до виключної компетенції державного виконавця.

За змістом положень частин першої, другої статті 22 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції 1999 р. виконавчий лист, виданий на підставі рішення суду в цивільній справі, може бути пред`явлений до примусового виконання протягом одного року з наступного дня після набрання рішенням законної сили.

Зазначення судом у виконавчому листі іншого строку пред`явлення його до виконання не має правового значення, оскільки такий строк встановлено імперативною нормою закону й не може бути змінено судом.

Таким чином, поширення дії норм вказаного Закону на правовідносини щодо пред`явлення виконавчого документа до виконання залежить від часу видачі такого документа.

05.10.2016 р. набув чинності Закон України «Про виконавче провадження» в редакції від 02.06.2016 р., відповідно ч. 1 ст. 12 якого виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Статтею 1 ЗУ «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року (чинного на час видачі виконавчого листа) визначено: виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Пунктом 2 ч. 1 ст. 22 ЗУ «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року (чинного на час видачі виконавчого листа) встановлено строк пред`явлення виконавчих документів до виконання - один рік.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Виконання судового рішення відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року по справі № 1-7/2013 є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

Частиною першою статті 431 ЦПК України визначено, що виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Частиною 1 ст. 432 ЦПК України визначено, що суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.

Відповідно до абз.2 п.3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України №11-рп/2012 від 25 квітня 2012 року повне виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави, а невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом, про що звертає увагу Конституційний Суд України (абзац другий п. 3 мотивувальної частини рішення КС України).

Право на отримання кінцевого результату є складовою права на судовий захист, передбаченого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися, як складова частина судового розгляду (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Шмалько проти України» від 20 липня 2004 року).

Згідно статті 433 ЦПК України у разі пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено.

Стягувачам, які пропустили строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущеного строку, при розгляді таких заяв суди мають детально досліджувати всі обставини, які вплинули на пропуск строків пред`явлення виконавчих документів до виконання і розглядати їх в сукупності шляхом встановлення відповідного причинно-наслідкового зв`язку.

Аналогічний висновок був викладений у правовій позиції у постанові Верховного Суду України від 20.01.2016 року у справі №6-711цс15.

Судовим розглядом встановлено, що рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 17.02.2015 року задоволено позовні вимоги Комунального підприємства "Харківські теплові мережі" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за теплопостачання. Рішення ухвалено у відсутність сторін та 15.11.2016 року повернувся конверт з поштовим повідомлення з відміткою «за закінченням терміну зберігання», а відтак в силу вимог ст. 223 ЦПК України (в ред. чинній до 15.12.2017 року) рішення набрало законної сили 28.11.2016 року.

За змістом положень частин першої, другої статті 22 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції 1999 р. виконавчий лист, виданий на підставі рішення суду в цивільній справі, може бути пред`явлений до примусового виконання протягом одного року з наступного дня після набрання рішенням законної сили.

Зазначення судом у виконавчому листі іншого строку пред`явлення його до виконання не має правового значення, оскільки такий строк встановлено імперативною нормою закону й не може бути змінено судом.

Таким чином, поширення дії норм вказаного Закону на правовідносини щодо пред`явлення виконавчого документа до виконання залежить від часу видачі такого документа.

05.10.2016 р. набув чинності Закон України «Про виконавче провадження» в редакції від 02.06.2016 р., відповідно ч. 1 ст. 12 якого виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

Відповідно до п. 5 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 р. №1404-VIII, який набрав чинності 05.10.2016 р., виконавчі документи, видані до набрання чинності цим законом пред`являються у строки, встановлені цим Законом. Проте оскільки рішення суду набрало законної сили 28.11.2016 року та виконавчий документ виданий після 05.10.2016 року, суд першої інстанції правильно виходив з того, що у виконавчому листі вірно зазначений строк пред`явлення його до виконання. Доводи скарги з цього приводу ґрунтуються на помилковому розумінні наведених норм Закону України «Про виконавче провадження» і тому колегія суддів їх відхиляє.

Відсутність у виконавчому листі коду за єдиним державним реєстром юридичних осіб також не може тягнути за собою повернення виконавчого листа в порядку ст.4 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки витребування таких відомостей перебувають у компетенції державного виконавця.

Доводи скарги щодо ймовірної не відповідності виданої представнику стягувача довіреності та не відповідності платіжного доручення про авансовий внесок не належним чином не доведені і тому колегія суддів їх також відхиляє.

Згідно до частин першої, другої, п`ятої статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» (від 02 червня 2016 року, який набрав чинності з 05 жовтня 2016 року) виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

Строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття.

У разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника - з дня закінчення строку дії відповідної заборони.

Відповідно до пунктів 5, 7 Прикінцевих та перехідних положень цього Закону виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.

Виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Аналіз наведених норм Закону дає підстави дійти висновку про те, що виконавчий лист, виданий судом до набрання чинності цим законом, може бути повторно пред`явлений до примусового виконання протягом трьох років з дня його повернення.

Постанова про відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого листа №638/3877/14-ц винесена 08.02.2018 року. 07.03.2018 року заявники звернулись до суду зі скаргою із зазначенням про невідповідність вказаних постанов вимогам Закону, а відтак на час звернення до суду заявникам було достовірно відомо про існування виконавчого провадження.

Відповідно до ч.1 ст.447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно ч.1 ст.120 ЦПК України, строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.

Відповідно до ст.449 ЦПК України, скаргу може бути подано до суду: у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Вказані норми повністю кореспондуються із ст. 127 ЦПК України, відповідно до якої суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Відповідно до роз`яснень, наведених у п. 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», такі строки є процесуальними, можуть бути поновлені за наявності поважних для цього причин за заявою заявника, яка подається одночасно зі скаргою або викладається в скарзі у вигляді клопотання. Якщо скаргу подано з пропуском строку, встановленого законом, та відсутнє клопотання про його поновлення, така скарга суддею залишається без розгляду при її прийнятті та повертається заявникові.

З скаргою саме на постанову державного виконавця від 08.02.2018 року заявники звернулись 20.03.2018 року, тобто з пропуском десятиденного строку встановленого законом, оскільки в своїй же заяві від 07.03.2018 року просили зупинити виконавче провадження.

При цьому в матеріалах справи є заява ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 від 07.03.2018 року до суду першої інстанції про виправлення помилки у вищевказаних виконавчих листах №№ 638/3877/14-ц, 2/638/1955/15 (ВП №№ 55742406, 55742642, 55742539) , в якій вони звернулися до суду з вимогами про виправлення помилки у виконавчих листах щодо дати набрання його чинності, визнання їх такими, що не підлягають виконанню внаслідок спливу строку звернення до виконання, зупинення виконання рішення суду (а.с. 106-108 т. 2). При цьому в якості додатків до заяви від 07.03.2018 року вони додали копії трьох відповідних постанов державного виконавця про відкриття виконавчого провадження від 08.02.2018 за цими виконавчими листами та копії супровідного листа на ім`я ОСОБА_2 про їх направлення для виконання (а.с. 109-112 т.2). Таким чином, у них була реальна можливість вчасно оскаржити зазначені постанови, тому доводи скарги з цього приводу також не доведені і спростовуються матеріалами справи.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що заявники пропустили строк на оскарження дій та рішень державних виконавців, посилання на наявність інвалідності судом не приймається до уваги, оскільки зазначене не завадило сторонам подати суду змістовну заяву про визнання виконавчих листів такими, що не підлягають виконанню.

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

У Законі України «Про виконавче провадження» поняття «виконавче провадження» розуміється як завершальна стадія судового провадження (стаття 1). Наведене узгоджується з практикою ЄСПЛ щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує право на справедливий суд. Так, у рішенні від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греці, заява №183571/91» (Caseof Hornsbyv. Greece) ЄСПЛ зазначив, що для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду. Право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалось невиконаним на шкоду одній зі сторін…».

19 листопада 2010 року Консультативною радою європейських суддів (КРЄС) прийнято Висновок №13 (2010), який зокрема встановлює, що у державі, яка керується верховенством права, державні органи передусім зобов`язані поважати судові рішення і виконувати їх швидко exofilicio. Сама ідея державного органу, який відмовляється підкоритися рішенню суду, підриває концепцію примату закону (п. 31).

Відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачено першим реченням першого пункту статті 1 Першого протоколу (справа «Юрій Миколайович Іванов проти України», рішення від 15 жовтня 2009 року).

Як вбачається із доводів скарги заявники по суті заперечують законність ухваленого по справі рішення по суті, яке вони у апеляційному порядку не оскаржували.

Доводи апелянтів, викладені в апеляційній скарзі стосовно того, що участь у розгляді справи фізичної особи ОСОБА_6 , яка не має права представляти інтереси КП «Харківські теплові мережі», буде впливати на оцінку доказів, які мають істотне значення для вирішення справи, і таким чином унеможливить прийняття обґрунтованого і законного рішення не є правовими підставами для задоволення заяви на зазначені обставини заявники мають право посилатись при оскарженні судового рішення, ухваленого по суті заявлених вимог.

Доводи заявників про те, що судом першої інстанції помилково застосовано до вказаних правовідносин норми Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, чинній на момент видачі виконавчих листів, де строк для пред`явлення виконавчих документів встановлено один рік, вважаючи при цьому, що застосуванню підлягають положення статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року, якими встановлено трирічний строк, є безпідставними, виходячи з наступного.

Конституція України закріпила принцип незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (частина перша статті 58). Це означає, що дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом (пункт 4 Рішення Конституційного Суду України від 05 квітня 2001 року у справі № 3-рп/2001).

05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02 червня 2016 року.

Згідно пункту 5 Розділу XIII Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02 червня 2016 року виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.

Тлумачення пункту 5 Розділу XIII Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02 червня 2016 року свідчить, що він застосовується тільки до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання за якими не сплинув на час набрання чинності Законом № 1404-VIII від 02 червня 2016 року. Для пункту 5 Розділу XIII Прикінцеві та перехідні положення не передбачено зворотної дії в часі і можливості застосування норм Закону № 1404-VIII від 02 червня 2016 року до виконавчих документів, пред`явлення до виконання за якими сплинув на час набрання ним чинності.

Аналогічний по суті висновок зроблений і в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 28 березня 2018 року у справі № 905/6977/13 та від 02 травня 2018 року у справі № 5016/149/2011(17/6) та у постанові Верховного Суду у складі колегії Касаційного цивільного суду від 01 серпня 2018 року у справі № 553/1951/14-ц.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, ухвалене за наслідками розгляду заяви судове рішення є законним і обгрунтованим. Суд правильно встановив фактичні обставини, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини; судом була надана мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, яке має юридичне значення, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення заяви крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Однак, що стосується поновлення виконавчого провадження, то в цій частині суд першої інстанції всупереч вимог ст. 263 ЦПК України не навів обставин, виходячи з яких він дійшов про необхідність такого поновлення, не зважаючи на відсутність в матеріалах справи доказів про те, що виконавче провадження закінчене чи припинене, таких вимог до суду також не заявлялося.

Тому, в цій частині судове рішення відповідно до п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню, як необґрунтоване та таке, що не відповідає нормам матеріального і процесуального права.

В контексті правил ст. 141 ЦПК України відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 268, 367,368, п. 2 ч.1 ст.374, ст.ст. 376, 381-384, 388-392 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Ухвалу Дзержинського районного суду м.Харкова від 02 квітня 2019 року - скасувати в частині поновлення виконавчих проваджень № № 55742406; 55742539; 55742642 з примусового виконання виконавчих листів № 638/3877/14-ц, виданих Дзержинським районним судом м. Харкова про солідарне стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь КП «Харківські теплові мережі» заборгованості за послуги з теплопостачання, що перебувають в провадженні Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області.

В іншій частині ухвалу Дзержинського районного суду м.Харкова від 02 квітня 2019 року -залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 17 травня 2019 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді П.В.Кісь.

О.М.Хорошевський.