Провадження 22-ц/812/1437/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

20 вересня 2019 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Лисенка П.П.,

суддів: Галущенка О.І., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання: Біляєвою В.М.

за участі:

позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_1 рішення Центрального районного суду міста Миколаєва, яке ухвалене 20 червня 2019 року о 09 годині 30 хвилин, в приміщенні Центрального районного суду міста Миколаєва під головуванням судді Гуденко О.А., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2017 року ОСОБА_1 пред`явила до ОСОБА_2 зазначений позов, який обґрунтовувала наступним.

24 вересня 2011 року вона та відповідач уклали шлюб, який заочним рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 10 травня 2017 року було розірвано.

За час шлюбу, ними, за спільні кошти, у спільну сумісну власність було набуто: квартиру АДРЕСА_1 вартістю 244 904 гривні 00 копійок, автомобіль Renault Kangoo 2013 року випуску, державний номер НОМЕР_1 вартістю НОМЕР_2 761 гривня 70 копійок, у зв`язку з чим, кожний з них має рівне право на володіння, користування та розпорядження вказаним майном.

Не дивлячись на це, відповідач позбавив її доступу в квартиру та можливості проживати в ній, а спільний автомобіль, в період шлюбу але без її згоди, бажаючи вивести його з розподілу, відчужив за договором купівлі-продажу на користь свого батька, при цьому продовжує користуватися ним.

Посилаючись на наведене, позивач просила поділити зазначене майно, визнавши за нею право власності на 1/2 частину названої квартири, і стягнути з відповідача на її користь компенсацію вартості її частки в автомобілі, що за дійсною ринковою вартістю становить 120 380 гривень 85 копійок.

24 вересня 2018 року ОСОБА_2 пред`яви до ОСОБА_1 зустрічний позов, в якому просив визнати за колишньою дружиною право власності на 1/8 спірної квартири, залишивши за ним право власності на решту житла. Такі вимоги обґрунтовував тим, що спірна квартира була придбана ним через сім місяців після укладення шлюбу за рахунок його власних коштів, а відтак, фактично не є спільною власністю подружжя. Однак, враховуючи факт спільного проживання з ОСОБА_1 та ведення спільного господарства він вважає за необхідне визнати і за відповідачкою за зустрічним позовом право на частку в спірній квартирі але у значно меншому розмірі чим вона бажає.

В грудні 2018 року ОСОБА_1 , подала заяву про збільшення позовних вимог, та кінцево просила провести поділ майна, що є спільним сумісним майном сторін, виділивши їй у власність:

-спальний гарнітур та дитяча спортивна стінка, вартістю 9 500 гривень;

- пральна машинка LG, вартістю 2 500 гривень;

- холодильник Indezit, вартістю 1 500 гривень;

- духова шафа Beko, вартістю 4500 гривень;

-газова колонка Termaxi, вартістю 1 800 гривень;

-кондиціонер Ergo, вартістю 3 500 гривень;

-електромясорубка, вартістю 800 гривень;

- пилосмок колбовий Samsung, вартістю 1 800 гривень;

-праска Vitek, вартістю 200 гривень, а всього на загальну суму 26 100 гривень.

Відповідачу залишити у власності інше спільне майно, а саме:

-меблі для передпокою, вартістю 3 000 гривень;

- розкладний диван вартістю 6 500 гривень;

- столовий стіл, вартістю 2 000 гривень;

- кухонні меблі вартістю 2 000 гривень;

- комп`ютерне крісло, вартістю 500 гривень;

-журнальний стіл, вартістю 500 гривень;

-телевізор Samsung, вартістю 1 500 гривень;

-мікрохвильова піч LG, вартістю 600 гривень;

-велотренажер Titan , вартістю 3 500 гривень;

-принтер Canon , вартістю 500грн,

-ноутбук HP, вартістю 7 000 гривень;

-кухонний комбайн Scarlett, вартістю 350 гривень;

-навігатор Garmin, вартістю 1 800 гривень;

-мультиварку Polaris, вартістю 1 200 гривень;

-радіотелефон Panasonik , вартістю 250 гривень, а всього, на загальну суму 29 200 гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 на її користь різницю вартості майна у розмірі 3100 гривень.

Щодо способу та порядку поділу квартири та автомобіля, вимоги підтримала.

Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 20 червня 2019 року первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 .

Решта названої квартири залишена у власності ОСОБА_2

Проведено поділ спільного рухомого майна подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

У власність ОСОБА_1 виділено:

-спальний гарнітур, дитяча спортивна стінка, пральна машинка LG, холодильник Indezit, кондиціонер Ergo, електром`ясорубка, пилосос колбовий Samsung, праска Vitek, телевізор Samsung, мікрохвильова піч LG, кухонний комбайн Scarlett, мультиварку Polaris, радіотелефон Panasonik .

- у власність ОСОБА_2 виділено: меблі для передпокою, розкладний диван, столовий стіл, кухонні меблі, духова шафа Beko, газова колонка Termaxi, комп`ютерне крісло, журнальний стіл, велотренажер Titan , принтер Canon , ноутбук HP, навігатор Garmin.

В частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 120 380 гривень 85 копійок, як компенсації за її частку у праві власності на автомобіль та компенсації різниці вартості рухомого майна у розмірі 3100 гривень - відмовлено.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 617 гривень 20 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_2 276 гривень 50 копійок та з ОСОБА_1 491 гривень судового збору на користь держави.

Не погоджуючись частково з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила скасувати вказане рішення суду, в частині відмови у стягненні компенсації вартості автомобіля та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Так, відмовляючи у вимозі про стягнення компенсації за частку вартості спільного автомобіля, суд першої інстанції виходив з того, що автомобіль відчужено у період перебування сторін у шлюбі, а тому вважається, що правочин здійснено за спільної волі співвласників і підстав для стягнення компенсації за частку у спільному майні немає.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду погоджується з кінцевою правовою долею вимоги і вважає, що в обраний позивачем спосіб її право на стягнення компенсації за частку у спільному майні, відчуженому без її згоди немає.

За Конституцією України, ст. 49 ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів.

Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, 2, 4, 12-13, 367 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, слід зауважити, що, виходячи із загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, в порядку цивільного судочинства регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Відмова від такого права є недійсною.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, для чого роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

Відповідно до статей 12, 78, 81, 263 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» Про судове рішення у цивільній справі - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 77 - 78, ч.ч. 3-4 ст. 82, 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно із статтею 81 ЦПК України, обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Рішення суду, в оскарженій частині ухвалене у відповідності з вимогам чинного СК України, а тому є вірним.

Так, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. При цьому, вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Зокрема, спільною сумісною власністю подружжя, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб, а також враховуються борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Статтею 60 СК України презюмується, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, і кожен з них має рівні права на володіння, користування і розпоряджання нею, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СКУ).

Згідно зі статтями 65, 68-69 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права їх спільної сумісної власності, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Таке викладення норми фактично презюмує наявність узгодженого волевиявлення подружжя, а відповідно, і дійсність договору.

Проте, передбачаючи можливість недобросовісної поведінки збоку одного з подружжя, законодавець визначив, що для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально посвідченим.

Одночасно, з метою недопущення зловживань одним із подружжя при поділі сумісного майна, законодавець визначив і спосіб захисту від можливих зловживань.

Так, у ч. 2 ст. 65 СК України, він визначив, що дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Надаючи судового тлумачення наведеним нормам, Пленум Верховного Суду України в пунктах 19-21, 23-24, 30 своєї постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» ще раз наголосив, що - вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ст. 369 ЦК України, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє.

У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із н, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено суд 1 інстанції, спірний автомобіль придбано сторонами у період шлюбу у їх спільну сумісну власність сторін, й іншого, жоден з них належними та допустимими доказами не довів. За такого на автомобіль розповсюджувався режим, встановлений законом щодо порядку володіння, користування та розпорядження майном, що перебуває у спільній власності подружжя, в тому числі і на випадок його відчуження одним із них без згоди іншого, в період перебування у шлюбі.

Оскільки автомобіль є цінною річчю, то правочини по його відчуженню, як такі, що виходять за межі дрібного побутового, повинні вчинятися за письмової згоди другого з подружжя. Ігнорування цього, дає подружжю на захист свого майнового права ставити питання про визнання договору з відчуження недійсним.

Судом встановлено, що відчуження спірного автомобіля відбулося в період перебування сторін у шлюбі, за цивільно-правовим договором без письмової згоди ОСОБА_1 , і та не оспорила правочин.

Іншого ОСОБА_1 суду 1 інстанції не надала, як не надала вона їх, та доказів тому, що відповідач здійснив відчуження автомобіля чи використав його на свій розсуд проти її волі, не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, у суді апеляційної інстанції, а тому судові інстанції не могли враховувати вартість автомобіля при поділі майна по даній справі.

В той же час, позивач за первісним позовом не позбавлена можливості захистити своє право на частку, як вона вважає, у спільному автомобілі, пред`явивши позов про визнання договору з його продажу недійсним, з наступними, бажаними нею наслідками.

Отже, зазначені ОСОБА_1 в апеляційній скарзі доводи є необґрунтованими, а тому не можуть слугувати підставою для скасування судового рішення в оскаржуваній частині.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, в результаті чого рішення суду відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

За такого, колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення суду в оскаржуваній частині.

Керуючись ст. ст. 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 червня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий: П.П. Лисенко

Судді : О.І. Галущенко

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 20 вересня 2019 року.