Провадження № 22-ц/812/498/19
Провадження № 22-ц/812/512/19 Доповідач апеляційного суду - Самчишина Н.В.
Єдиний унікальний номер судової справи № 489/3483/17
Постанова

іменем України

11 квітня 2019 року м. Миколаїв Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого - Самчишиної Н.В.,

суддів: Крамаренко Т.В., Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання - Горенко Ю.В.,

за участі: представника третьої особи ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 та Публічного акціонерного товариства «Енергобанк» на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва, ухвалене головуючим суддею Рум'янцевою Н.О., в приміщені цього ж суду 26 листопада 2018 року о 15 год. 42 хв., повний текст рішення суду складено 27 грудня 2018 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, публічного акціонерного товариства «Енергобанк», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_6, ОСОБА_2, приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Рябоконь Катерина Леонідівна, приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Євтушенко Алла Миколаївна, ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк», про визнання недійсними договорів дарування та іпотечних договорів,

встановила:

24 липня 2017 року ОСОБА_4 звернулась з позовом до ОСОБА_5 та ПАТ «Енергобанк» про визнання недійсними договорів дарування та іпотечних договорів.

Позивач зазначала, що 20 травня 2008 року на підставі договорів дарування її батько ОСОБА_5 подарував їй нежитлові приміщення магазину по пр.-ту Миру, 4/5, загальною площею 185,5 кв.м. та по пр.-ту Миру, 4/6, загальною площею 68,9 кв.м. Дані договори дарування посвідчені приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Євтушенко А.М., зареєстрованими в реєстрі № 826 та № 824, відповідно.

08 липня 2008 року на забезпечення виконання кредитних зобов'язань ОСОБА_5 за кредитним договором № 25 з ПАТ «Енергобанк» позивач на підставі іпотечних договорів передала в іпотеку АБ «Енергобанк» зазначені нежитлові приміщення.

12 червня 2017 року вона дізналась, що передане їй її батьком у дар нерухоме майно, що раніше було за адресом АДРЕСА_1 вже було передано ОСОБА_5 в іпотеку ПАТ «ВАБанк» (ПАТ «ВіЕйБі Банк») за кредитним договором № 28/КЛ від 22 червня 2006 року та з 14 травня 2008 року перебувало під обтяженням, арештом.

У подальшому ОСОБА_5 іпотечне майно по АДРЕСА_1 перепланував та на підставі рішень виконавчого комітету Миколаївської міської ради змінив адресу на нову АДРЕСА_1 площею 185, 5 кв.м. та АДРЕСА_2 площею 68,9 кв.м.

Позивач вказувала, що договори дарування укладені за наявності арешту на майно та для приховання іншого правочину, а саме договору іпотеки за кредитним договором №28/КЛ від 22 червня 2006 року, та не могли бути нею передані в іпотеку ПАТ «Енергобанк».

-2-

Крім того, позивач зазначала, що договори іпотеки з нею були укладені із грубим порушенням вимог ст. 2 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати», а саме без розкриття основних економічних та правових вимог виникнення іпотечного боргу до укладення договорів іпотеки, чим ввів її в оману.

Посилаючись на те, що за умовами договорів іпотеки іпотокодержатель ОСОБА_2 у разі недостатності суми від реалізації предмета іпотеки буде звертатись до неї з метою погашення заборгованості за рахунок іншого належного їй майна, ОСОБА_4 просила визнати договори дарування недійсними з підстав, передбачених ст. ст. 203, 215, 235 ЦК України, а іпотечні договори з підстав передбачених ст.ст. 203, 215 ЦПК України, та визнати спірні нежитлові приміщення предметом іпотеки, яка забезпечує договір про надання кредиту № 23/КЛ від 22 червня 2006 року в ПАТ «ВАБанк» (ПАТ «ВіЕйБі Банк»).

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26 липня 2017 року позов в частині вимог про визнання нежитлових приміщень предметом іпотеки, що забезпечує договір про надання кредиту №28/КЛ від 22 червня 2006 року у ПАТ «ВіЕйБі Банк» повернуто позивачу.

Ухвалою цього ж суду від 04 серпня 2017 року залучено до участі у справі ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» як третю особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26 листопада 2018 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано укладений ОСОБА_5 договір дарування ОСОБА_10 нежитлових приміщень, розташованих за адресом: АДРЕСА_1 від 20 травня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Євтушенко А.М., зареєстрованого в реєстрі за № 826 - недійсним.

Визнано укладений ОСОБА_5 договір дарування ОСОБА_10 нежитлових приміщень, розташованих за адресом: АДРЕСА_2 від 20 травня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Євтушенко А.М., зареєстрованого в реєстрі за № 824 - недійсним.

Визнано укладений між АБ «Енергобанк» та ОСОБА_10 іпотечний договір від 08 липня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Рябоконь К.Л., зареєстрованого в реєстрі за № 1610 - недійсним.

Визнано укладений між АБ «Енергобанк» та ОСОБА_10 іпотечний договір від 08 липня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Рябоконь К.Л., зареєстрованого в реєстрі за № 1612 - недійсним.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що наданими доказами та поясненнями позивача підтверджується, що відчуження нежитлового приміщення, що розташоване за адресом: АДРЕСА_2, шляхом укладення договорів дарування від 20 травня 2008 року, посвідчувалися після винесення постанови державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції від 14 травня 2008 року про накладення арешту на майно.

Щодо вимог ОСОБА_4 про визнання недійсними іпотечних договорів, то виходячи з того, що договори іпотеки, укладені між АБ «Енергобанк» та ОСОБА_10 з метою забезпечення кредитного договору № 25 від 08 липня 2008 року укладеного між АБ «Енергобанк» та ОСОБА_5, є незаконними та такими, що укладенні з порушенням норм чинного законодавства, оскільки під час укладення договорів дарування нежитлових приміщень, що розташовані за адресом: АДРЕСА_1 та НОМЕР_1 ОСОБА_5 розумів та усвідомлював те, що дані договори є удаваними правочинами.

-3-

А отже, як вважав суд, з цього слідує, що ОСОБА_10 фактично не була власником зазначених нежитлових приміщень та не мала права укладати договори іпотеки.

При цьому вирішуючи питання про застосування позовної давності за заявою банку, суд виходив з того, що про порушення свого права позивач дізналась 12 червня 2017 року, з моменту отримання інформації з Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна, а до суду з даним позовом звернулась 24 липня 2017 року, тобто в межах позовної давності. А тому судом не встановлено спливу позовної давності.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими та неправильне застосування судом норм матеріального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів дарування від 20 травня 2008 року та договорів іпотеки від 08 липня 2008 року у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач вже більше шести років не була власником спірного нерухомого майна, яке отримала в дар та розпорядилася ним за власним бажанням шляхом скоєння кримінального правопорушення. Крім того, право власності на нерухоме майно за адресами АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 було оформлено за ОСОБА_5 до травня 2008 року та постановою державного виконавця від 14 травня 2008 року арешт на дані приміщення не накладався, тому оформлення договорів дарування було здійснено у суворій відповідності до вимог діючого законодавства України. До того ж, жодних документів щодо існування іпотечних зобов'язань ОСОБА_5 сторонами не надавалися, підстави накладення арешту державним виконавцем не розглядалися, копія постанови не була оглянута судом. Тому висновок суду, на думку апелянта, стосовно того, що нерухоме майно, яке є предметом договорів дарування, відчужувалось після накладення арешту державним виконавцем в межах іпотечних зобов'язань дарувальника ОСОБА_5 є лише припущенням позивача, з якими суд першої інстанції безпідставно, не маючи на те належних доказів, погодився. Аналогічна ситуація склалась із визнанням недійсними договорів іпотеки. Крім того, поза увагою суду залишилися ті обставини, що в п. 5 свого позову, позивач просила суд визнати нежитлові приміщення, розташовані за адресою: АДРЕСА_2 предметом іпотеки, яка забезпечує договір про надання кредиту № 28/КЛ від 22 червня 2006 року.

В апеляційній скарзі ПАТ «Енергобанк», що подана уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації банку, посилаючись на аналогічні доводи та мотиви незаконності та необґрунтованості рішення суду першої інстанції з апеляційною скаргою ОСОБА_2, просило скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів дарування від 20 травня 2008 року та договорів іпотеки від 08 липня 2008 року у повному обсязі.

У відзивах на апеляційні скарги як ОСОБА_4, так і представник відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_9, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість їх доводів, просили апеляційні скарги ОСОБА_2 та ПАТ «Енергобанк» залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Інші учасники справи своїм право надати суду апеляційної інстанції відзиви на апеляційні скарги не скористалися.

Апеляційні скарги підлягають задоволенню з таких підстав.

Суд встановив, що ОСОБА_5 належали нежитлові приміщення по АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право власності від 04 вересня 2002 року.

-4-

Рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради про зміну та надання адресу та внесення змін до рішень виконкому міської ради № 1041 від 25 травня 2007 року нежитловим приміщенням магазину по пр.-ту Миру, 4 (літ. А-5 прим. №6,7,8) в м. Миколаєві надано нову адресу: АДРЕСА_3.

Наступним рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради про оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна за фізичними особами № 1158 від 22 червня 2007 року оформлено право власності на ОСОБА_5 на зазначені приміщення.

Рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради про зміну та надання адресу та внесення змін до рішень виконкому міської ради № 1533 від 27 липня 2007 року нежитловим приміщенням магазину по пр.-ту Миру, 4 (літ. А-5 прим. з № 1 по № 5) в м. Миколаєві надано нову адресу: АДРЕСА_2/6.

Наступним рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради про оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна за фізичними особами № 740 від 25 березня 2008 року оформлено право власності на ОСОБА_5 на зазначені приміщення.

20 травня 2008 року ОСОБА_5 подарував за нотаріально посвідченим договором ОСОБА_10 нежитлові приміщення магазину, розташовані за адресою: АДРЕСА_4 в житловому будинку літ. А-5 площею 185, 5 кв.м.

У той же день (20 травня 2008 року) ОСОБА_5 подарував за нотаріально посвідченим договором ОСОБА_10 нежитлові приміщення магазину, розташовані за адресою: АДРЕСА_2 в житловому будинку літ. А-5 площею 68,9 кв.м.

За змістом пунктів 1. 4 договорів дарування дарувальник стверджував, що на момент укладення цих договорів вказані нежитлові приміщення магазину не перебувають під арештом чи забороною, щодо них не ведуться судові спори, вони не заставлені, у податковій заставі не перебувають, відносно них не укладено будь-яких договорів з відчуження чи щодо користування з іншими особами, як місце знаходження юридичної особи вони не використовуються, треті особи прав на них не мають.

08 липня 2008 року на забезпечення виконання кредитних зобов'язань ОСОБА_5 за кредитним договором № 25 з ПАТ «Енергобанк» позивач на підставі окремих іпотечних договорів передала в іпотеку АБ «Енергобанк» зазначені нежитлові приміщення.

Крім того, з Інформації з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна установлено, що 14 травня 2008 року постановою державного виконавця Корець С.В. Ленінського відділу ДВС Миколаївського МУЮ був накладений арешт на нежитлові приміщення магазину, площею 255,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2

Також з матеріалів справи вбачається, що 19 жовтня 2011 року позивач відчужила зазначене іпотечне майно. В подальшому право власності на нежитлові приміщення внаслідок неодноразового відчуження перейшло до ОСОБА_6

Відповідно до статі 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 названого Кодексу, зокрема, частинами 1 та 3 цієї статі передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною першою статті 235 ЦК України встановлено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

-5-

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Оскільки згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні спірного договору, а також з'ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Аналізуючи викладені обставини колегія суддів дійшла висновку, що дії позивача щодо оспорення договорів дарування та іпотеки через дев'ять років після їх укладення є нічим іншим, як намагання позивача уникнути належного виконання взятих на себе зобов'язань, у тому числі з набувачами нерухомого майна.

При цьому майнові права іпотекодавця ОСОБА_11 порушені не були, оскільки жодних вимог до неї як до іпотекодавця іпотекодержатель не пред'являв.

Більш того, як вбачається з матеріалів справи позивач втратила статус іпотекодавця відчужив 19 жовтня 2011 року предмети іпотеки, а відповідно до положень ч. 2 ст. 23 Закону України «Про іпотеку» набувач, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набув статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Оскільки порушення прав і законних інтересів ОСОБА_4 не встановлено, то сам по собі арешт державного виконавця накладений 14 травня 2008 року на нежитлові приміщення магазину, площею 255,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2, не свідчить про недійсність оспорюваних позивачем договорів. До того ж, арешт не був перешкодою вчинення оспорюваних правочинів щодо дарування нежитлових приміщень магазину, розташованих за адресами: АДРЕСА_1 в житловому будинку літ. А-5, площею 185,5 кв.м. та АДРЕСА_2 в житловому будинку літ. А-5 площею 68,9 кв.м., які належали ОСОБА_5, з огляду на зміну адреси ще до накладання арешту.

Крім того, належних та допустимих доказів, які б підтверджували наявність відповідного іпотечного договору щодо спірного нерухомого майна між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та ОСОБА_5, у зв'язку з тим діючої заборони на його відчуження, позивачем не надано та матеріали справи не містять, тоді як доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При цьому посилання позивача на рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 09 червня 2009 року, яким були частково задоволенні позовні вимоги ОСОБА_5 до Приватно - орендного сільськогосподарського підприємства «Юрана», ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 про стягнення сплаченої ним, як поручителем, заборгованості за укладеним кредитним договором від 22 червня 2006 року між ВАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» та ПОСП «Юрана», є необґрунтованим, оскільки цим рішенням не встановлено, що спірне нерухоме майно перебувало в іпотеці зазначеного банку та воно не має преюдиціального значення.

А отже, дарування нерухомого майна відбулося цілком правомірно з додержанням визначеної процедури та не порушує публічний порядок.

-6-

Крім того, позивачем не доведено спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин, а також настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

До того ж, правові підстави для визнання спірних договорів іпотеки недійсним відповідно до положень статей 203, 215, 230 ЦК України, як укладених унаслідок введення в оману іпотекодавця з боку банку та порушення положень статті 2 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» щодо не розкриття основних економічних та правових вимог виникнення іпотечного боргу до укладення договорів іпотеки відсутні, оскільки позивач не довела введення її в оману під час укладення іпотечних договорів, оскільки перед їх підписанням вона мала можливість ознайомитися з текстом та умовами договорів та власноручно їх підписала. Закон України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» (далі - Закон № 979-IV) (у редакції, яка була чинною на час укладення спірних договорів) встановлює відносини у системі іпотечного кредитування, а також перетворення платежів за іпотечними активами у виплати за іпотечними сертифікатами із застосуванням механізмів управління майном. Отже, предметом правового регулювання Закону № 979-IV є відносини з приводу іпотечного боргу, який виникає після невиконання договору, забезпеченого іпотекою, а не для забезпечення кредитного договору, що був укладений між АБ «Енергобанк» та ОСОБА_5

За такого вказаний Закон не застосовується до спірних правовідносин, так як встановлює відносини у системі іпотечного кредитування, а також перетворення платежів за іпотечними активами у виплаті за іпотечними сертифікатами із застосуванням механізмів управління майном. Вказане узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Верхового Суду України від 17 квітня 2013 року у справі № 6-8цс13.

Аналізуючи викладені обставини колегія суддів дійшла висновку про те, що правові підстави, передбачені ст. ст. 203, 215, 235 ЦК України для визнання договорів дарування та передбачені ст.ст. 203, 215 ЦК України для визнання іпотечних договорів відсутні. З підстав вищевикладеного колегія суддів вважає, що позов ОСОБА_4 є недоведеним, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Заява позивача про те, що оскаржуваним рішенням суду першої інстанції жодним чином не порушуються права ОСОБА_2 та ПАТ «Енергобанк», оскільки за судовим рішенням договір відступлення права вимоги ОСОБА_2 за кредитом та оспорюваними договорами іпотеки визнано недійсним та скасовано запис про реєстрацію права власності на нерухоме майно, а ПАТ «Енергобанк» відступив право вимоги іншому іпотекодержателю, а тому вони не мають підстав на оскарження рішення, не заслуговують на увагу.

Так, приписи частини 1 статті 352 ЦПК України встановлюють права учасників справи оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково. Відповідно до положень частини 1 статті 42 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи.

Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_4 зазначала, що за умовами договорів іпотеки іпотокодержатель ОСОБА_2 у разі недостатності суми від реалізації предмета іпотеки буде звертатись до неї з метою погашення заборгованості за рахунок іншого належного їй майна. Визначаючи склад учасників справи позивач в позові зазначила, як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 і відповідача ПАТ «Енергобанк», як сторону іпотечних договорів. Отже, вони як учасники справи, підставно, мали право та скористатися своїм правом на оскарження рішення суду першої інстанції.

-7-

На підстави викладеного, оскільки суд першої інстанції був іншої думки та задовольнив позов ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів дарування та іпотечних договорів, то у відповідності до п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України таке рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням судом апеляційної інстанції нового рішення про відмову у задоволенні позову, з розділенням судових витрат.

У відповідності до ч. 12 ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_4 на користь третьої особи ОСОБА_2 та ПАТ «Енергобанк» за подання апеляційної скарги підлягає стягненню судовий збір в розмірі 3 840 грн. у зв'язку з відмовою в задоволенні позовних вимог кожному.

Керуючись статтями 367, 376, 381-382 ЦПК України, колегія суддів,

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та Публічного акціонерного товариства «Енергобанк» задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26 листопада 2018 року скасувати і ухвалити нове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5, публічного акціонерного товариства «Енергобанк», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_6, ОСОБА_2, приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Рябоконь Катерина Леонідівна, приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Євтушенко Алла Миколаївна, ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк», про визнання недійсними:

- договору дарування від 20 травня 2008 року укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_10, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Євтушенко А.М., зареєстрованого в реєстрі за № 826,

- договору дарування від 20 травня 2008 року укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_10, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Євтушенко А.М., зареєстрованого в реєстрі за № 824,

- іпотечного договору від 08 липня 2008 року, що укладений між АБ «Енергобанк» та ОСОБА_10, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Рябоконь К.Л., зареєстрованого в реєстрі за № 1610,

- іпотечного договору від 08 липня 2008 року, що укладений між АБ «Енергобанк» та ОСОБА_10, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Рябоконь К.Л., зареєстрованого в реєстрі за № 1612.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 та Публічного акціонерного товариства «Енергобанк» за подання апеляційних скарг судовий збір в розмірі по 3 840 грн. кожному.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосереднього до Верхового Суду у випадках та з підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: Т.В. Крамаренко

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 12 квітня 2019 року.