Справа № 462/1599/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 травня 2019 року суддя Залізничного районного суду м. Львова Палюх Н.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Львівського казенного експериментального підприємства засобів пересування і протезування про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

в с т а н о в и в:

Позивачка 14 березня 2019 року звернулася до суду із позовом, в якому просить стягнути з відповідача 37215 грн. 50 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14 травня 2018 року по 02 жовтня 2018р. Свої вимоги мотивує тим, що з 21 березня 2006 року по 14 травня 2018 року вона перебувала у трудових відносинах з Львівським казенним експериментальним підприємством засобів пересування і протезування та 14 травня 2018 року була звільнена з роботи за угодою сторін, згідно Наказу №28 про припинення трудового договору від 14 травня 2018 року. Під час роботи позивачці було нараховано, але не виплачено заробітну плату у розмірі 72891 грн. 06 коп., що підтверджується розрахунковим листом за травень 2018 року. Також, у день звільнення відповідач письмово не повідомив її про нараховані суми, належні при звільненні та не здійснив виплату належних сум, що є грубим порушенням ст. 116 КЗпП України. Листом Головного управління Держпраці у Львівській області №9920/4/14-04 від 12.10.2018р. підтверджується факт невиплати позивачці розрахункових коштів у день її звільнення 14 травня 2018 року, а фактична виплата таких була здійснена лише 02 жовтня 2018 року. У зв"язку з тим, що відповідач не провів з позивачкою повний розрахунок при звільненні, та враховуючи те, що з моменту звільнення до моменту звернення до суду пройшло 98 робочих днів, з відповідача підлягає стягненню 37215 грн. 50 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14 травня 2018 року по 02 жовтня 2018р. За наведеного, просить позов задовольнити.

Ухвалою судді Залізничного районного суду м. Львова від 22 березня 2019 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження, про що повідомлено учасників справи.

Представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позивачка мала право звернутися до суду із вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні протягом трьох місяців з дня, коли позивачка дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права, як передбачено ч.1 ст.233 КЗпП України. Відтак, остаточний рохрахунок з позивачкою було здійснено 02 жовтня 2018 року, а позивачка звернулася до суду лише 14 березня 2019 року, тобто з пропуском строку звернення до суду. Просить у задоволенні позову відмовити за його безпідставністю.

Клопотань від жодної із сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін до суду не надходило, тому відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними в справі матеріалами.

Розглянувши справу в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін, оцінивши подані докази, дослідивши наявні матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Як встановлено судом, з 21 березня 2006 року ОСОБА_1 працювала на посаді бухгалтера в Львівському казенному експериментальному підприємстві засобів пересування і протезування та наказом №28 за угодою сторін була звільнена з роботи 14 травня 2018 року на підставі п.1 ст.36 КЗпП України /а.с.6-8, 13/.

З довідки про заробітну плату для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням від 14 травня 2018 року вбачається, що заробітна плата ОСОБА_1 за листопад 2017 року-квітень 2018 року становить 42498 грн. 21 коп., яка була нарахована, але не виплачена позивачці, що також підтверджується розрахунковими листками /а.с.15/.

З листа Головного управління Держпраці у Львівській області №9920/4/14-04 від 12 жовтня 2018р. /а.с.16-17/ вбачається, що ОСОБА_1 в порушення вимог ст. 116 КЗпП Україн не виплачено усіх розрахункових коштів, належних їй від підприємства в день звільнення 14 травня 2018 року, натомість виплатило їй - 02 жовтня 2018 року. Оскільки, виплата розрахункових коштів проведена ОСОБА_1 не в день звільнення 14 травня 2018 року, а 02 жовтня 2018 року, то згідно вимог ч.1 ст.117 КЗпП України, керівництво повинно було виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, чого станом на день перевірки здійснено не було, чим поруено вимоги ч.1 ст.117 КЗпП України. За результатами інспекційного відвідування складено акт, керівнику винесено припис на усунення виявлених порушень.

З долученого до матеріалів справи позивачкою розрахунку середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні від 14.03.2019р. вбачається, що середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становить 379 грн. 75 коп., а середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за травень-жовтень 2018 року становить 37215 грн. 50 коп. /а.с.9/.

Згідно з ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому, зі змісту ст.ст.55, 124 Конституції України та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод випливає, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст. 76-81 ЦПК України засобами доказування у цивільній справі є письмові, речові і електронні докази, висновки експерта, показання свідків. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Основним Законом України статтею 43 Конституції передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обовязки, в рівній мірі кореспондується обов`язок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати труд працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату.

Статтею 43 Конституції України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 рудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При визначенні середньої заробітної плати слід керуватися вимогами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (з наступними змінами і доповненнями) (далі - Порядок). Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, та призначення пенсії.

З п. 2 вказаного Порядку вбачається, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарних місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Визначаючи розмір середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, що підлягає стягненню з відповідача, суд погоджується зі здійсненим позивачкою розрахунком.

Представником відповідача в наданому до суду відзиві на позов заявлено про пропущення позивачкою тримісячного строку звернення до суду з даним позовом, передбаченим ч. 1 ст. 233 КЗпП, а тому, вирішуючи питання про необхідність застосувати до вимог позивачки позовної давності, суд виходить з наступного.

Встановлені статтями 228, 223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін.

Згідно ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

В свою чергу середній заробіток за весь час затримки не є заробітною платою, не належить до структури заробітної плати, а є своєрідною штрафною санкцією для роботодавця за порушення ним строків розрахунку з працівником при звільненні останнього.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлюється тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Аналогічні висновки містяться у рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі №1-5/2012 та постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року по справі №6-409цс16.

Відтак, судом встановлено, що відповідач остаточно розрахувався з позивачкою 02 жовтня 2018 року, отже з даної дати має обчислюватись тримісячний строк позовної давності для звернення позивачки з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, тобто строк позовної давності звернення позивачки з даним позовом сплив 03 січня 2019 року.

Клопотань про поновлення пропущеного строку позовної давності від позивачки не надходило.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З огляду на викладене, спираючись на положення ч. 1 ст. 233 КЗпП, ч. 4 ст. 267 ЦК України, враховуючи, що позивачка звернулася до суду 14.03.2019 року, тобто після спливу тримісячного строку встановленого для вирішенням даного трудового спору, суд вважає за необхідне в задоволенні позову відмовити.

На підставі та керуючись ст.ст.12, 13, 81, 258-259, 264-265, 274, 279 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

В задоволені позову ОСОБА_1 до Львівського казенного експериментального підприємства засобів пересування і протезування про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Позивачка: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Львівське казенне експериментальне підприємство засобів пересування і протезування, , знаходиться за адресою: м.Львів, вул.Рудненська, 10.

Суддя: