Постанова

Іменем України

15 травня 2019 року

м. Київ

справа № 221/3306/17

провадження № 61-14605св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Висоцької В. С., Лесько А. О., Пророка В. В. (суддя-доповідач), Сімоненко В. М., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач-ОСОБА_1 ,
відповідачі:- - -Новоазовська державна нотаріальна контора, Головне територіальне управління юстиції в Донецькій області, Волноваська міська рада Донецької області,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волноваського районного суду Донецької області у складі судді Овчиннікової О. С., від 02 жовтня 2017 року та постанову апеляційного суду Донецької області у складі колегії суддів: Гаврилової Г. Л., Зайцевої С. А., Пономарьової О. М., від 08 лютого 2018 року.

Встановив:

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Новоазовської державної нотаріальної контори, Головного територіального управління юстиції в Донецькій області, Волноваської міської ради Донецької області про визнання права власності в порядку спадкування за законом.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько, ОСОБА_2 , після смерті якого залишилося спадкове майно у вигляді земельної ділянки площею 6,8900 га на території Комінтернівської сільської ради Новоазовського району Донецької області, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. У січні 2008 року він звернувся до Новоазовської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. На теперішній час місто Новоазовськ є тимчасово окупованою територією, на якій залишилася архіви нотаріальної контори. 04 квітня 2017 року позивач звернувся до нотаріуса Новоазовської державної нотаріальної контори, яку на теперішній час перереєстровано у місті Маріуполі Донецької області, з вимогою видати йому свідоцтво про право на спадщину, але постановою від тієї ж дати йому відмовлено через неможливість визначення кола спадкоємців, згідно Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Вважає, що іншим способом здійснити своє спадкове право не має можливості, тому просив визнати за ним право власності на спадкове майно.

Рішенням Волноваського районного суду Донецької області від 02 жовтня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відсутні порушення прав та інтересів позивача з приводу тимчасово не врегульованих відносин щодо прийняття спадщини у зоні АТО, оскільки це не позбавляє права позивача у подальшому отримати свідоцтво про право на спадщину, тому у задоволенні позову відмовив.

Постановою апеляційного суду Донецької області від 08 лютого 2018 року рішення Волноваського районного суду Донецької області від 02 жовтня 2017 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, дав їм належну правову оцінку, тому рішення суду першої інстанції відповідає вимогам законодавства і підстав для його скасування немає.

У касаційній скарзі, поданій у березні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх при розгляді справи дійшли односторонніх та передчасних висновків про відмову у задоволенні позову, оскільки ними порушено норми матеріального права та неправильно застосовано норми процесуального права, що призвело до порушення прав позивача.

Ухвалою Верховного Суду від 23 квітня 2018 року, серед іншого, відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи з Волноваського районного суду Донецької області.

У травні 2018 року Головне територіальне управління юстиції у Донецькій області надіслало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1

Відповідно до частин першої, третьої статті 182 ЦПК України при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань. Заяви, клопотання і заперечення подаються та розглядаються в порядку, встановленому цим Кодексом. У випадках, коли цим Кодексом такий порядок не встановлено-він встановлюється судом.

У Верховного Суду відсутні відомості про ознайомлення всіх учасників справи із вказаним відзивом, тому суд касаційної інстанції позбавлений можливості врахувати його при прийнятті судового рішення.

Інші учасники справи не скористалися правом на подання відзиву (заперечень) на касаційну скаргу.

18 квітня 2018 року вказана справа передана на розгляд Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 06 лютого 2019 року справа призначена до судового розгляду.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до положень статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

До спірних правовідносин підлягають застосуванню такі норми права.

За змістом частини першої статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Відповідно до частини 1 статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Згідно із статтею 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до частини першої статті 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому.

Згідно пункту 188 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 03 березня 2004 року за № 283/8882 (далі - Інструкція), нотаріус, який одержав від спадкоємців повідомлення про відкриття спадщини, зобов`язаний повідомити про це тих спадкоємців, місце проживання або роботи яких йому відоме.

Відповідно до статті 68 Закону України «Про нотаріат» та підпункту 212 вищезазначеної Інструкції нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців обов`язково вимагаються відповідні документи.

Відповідно до статті 66 Закону України «Про нотаріат», на майно, що переходить за правом спадкоємства до спадкоємців або держави, нотаріусом або в сільських населених пунктах - посадовою особою органу місцевого самоврядування, яка вчиняє нотаріальні дії, за місцем відкриття спадщини видається свідоцтво про право на спадщину.

Відповідно до статті 69 Закону України «Про нотаріат» видача свідоцтва про право на спадщину за заповітом, можлива за умови перевірки нотаріусом або в сільських населених пунктах - посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування, уповноваженої на вчинення нотаріальних дій, при видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом перевіряє факт смерті спадкодавця, наявність заповіту, час і місце відкриття спадщини, склад спадкового майна.

Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 1085-р місто Новоазовськ Донецької області віднесено до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, а село Комінтернове віднесено до переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення.

Згідно зі статтею 46-1 Закону України «Про нотаріат» нотаріус під час вчинення нотаріальних дій обов`язково використовує відомості Державного реєстру актів цивільного стану громадян, то вказану інформацію нотаріус може одержати безпосередньо з цього реєстру.

Слід зазначити, що нотаріуси з 01 лютого 2017 отримали безпосередній доступ до Державного реєстру актів цивільного стану громадян (наказ Міністерства юстиції України від 26. Грудня 2016 року № 3773/5).

Так, у пункті 4 Інформаційного листа, виданого спільно Відділом методичного забезпечення та інформаційно-аналітичної роботи НПУ та Комісією НПУ з питань співробітництва з органами державної влади та місцевого самоврядування29 червня 2017 року «Про деякі питання оформлення спадкових прав на майно, яке знаходиться на тимчасово окупованій території України та на території проведення антитерористичної операції. Особливості відчуження нерухомого майна, що знаходиться на непідконтрольній Україні території» (далі - Інформаційний лист) роз`яснено що відповідно до статтей 1268 та 1269 ЦКУ прийняття спадщини здійснюється шляхом: 1) подання заяви про прийняття спадщини; 2) постійного проживання спадкоємця разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, у разі якщо спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не заявив про відмову від неї; 3) малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 ЦК України.

При зверненні спадкоємця у зв`язку з відкриттям спадщини нотаріус, серед іншого, вправі витребовувати додаткові відомості щодо наявності/відсутності інших спадкоємців (осіб, які закликаються до спадкування) шляхом направлення запитів до уповноважених на те органів.

З огляду на те, що є труднощі в отриманні такої інформації на непідконтрольній Україні території, відомості про наявність/відсутність осіб, які постійно проживали, тобто були зареєстровані зі спадкодавцем на час відкриття спадщини зазначаються спадкоємцями у відповідних заявах.

При цьому, нотаріус має роз`яснити спадкоємцям положення статті 27 Закону України «Про нотаріат» щодо відповідальності за подання неправдивих відомостей, а також наслідки прийняття спадщини іншими спадкоємцями (за згодою спадкоємців або через суд) з урахуванням норм статті 1280 ЦКУ, яка передбачає порядок перерозподілу спадщини.

Судами установлено, щона підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 , ОСОБА_2 належала земельна ділянка площею 6, 8900 га на території Комінтернівської сільської ради.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, про що свідчить копія свідоцтва про смерть видане 06 серпня 2007 року серії НОМЕР_2 виконавчим комітетом Комінтернівської сільської ради Новоазовського рйону Донецької області.

З відповіді завідуючої Волноваської державної нотаріальної контори за вихідним № 1779/01-16 від 20 липня 2017 року, наданої на запит суду та інформаційних довідок зі спадкового реєстру вбачається, що Новоазовською державною нотаріальною конторою після смерті ОСОБА_2 відкрито спадкову справу 16 січня 2008 року, яка зберігається у Новоазовській державній нотаріальній конторі.

Відповідно до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 20 липня 2017 року ОСОБА_2 складений заповіт № 38630559, посвідчений 07 лютого 1992 року, який є чинним на час оформлення довідки.

Установлено, що ОСОБА_1 пояснив апеляційному суду, що крім нього, спадкоємцями померлого батька ОСОБА_2 були його дружина ОСОБА_3 , яка постійно проживала за однією адресою зі спадкодавцем, та яка померла у ІНФОРМАЦІЯ_2 , та його рідна дочка ОСОБА_4 , 1947 року народження. Він у свою чергу, звертався до нотаріальної контори про прийняття спадщини за законом, а саме, на земельну ділянку, оскільки вважає, що заповітом було охоплене лише будинок та прибудинкові споруди.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду першої інстанції доказів щодо факту прийняття спадщини позивачем, кола спадкоємців, що прийняли спадщину, тексту заповіту.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 посилається на порушення судами норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що судами не враховано того, що з незалежних від позивача обставин він позбавлений права на отримання свідоцтва про право на спадщину, та, як наслідок, вільного розпорядження своїм майном.

Слід зазначити, що суди попередніх інстанцій з урахуванням наявних у матеріалах справи доказів, дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки відповідно до чинного законодавства, право оформляти спадщину покладено на нотаріусів. Враховуючи, що матеріали справи місять відомості про наявність відкритої спадкової справи після смерті спадкодавця ОСОБА_2 та про наявність складеного ним заповіту, та враховуючи, що у даних документах відсутні відомості щодо суб`єктів звернення до нотаріальної контори про прийняття спадщини, кола спадкоємців, тексту заповіту, тому правильним є висновок про те, що позивач не надав належних та допустимих доказів щодо порушення своїх спадкових прав.

Інші наведені в касаційній скарзі доводи висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують і фактично зводяться до переоцінки доказів, що згідно зі статтею 400 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суди першої та апеляційної інстанцій правильно встановили характер правовідносин між сторонами у справі та обґрунтовано застосували норми статей 1223, 1233 ЦК України, що регулюють спірні правовідносини, тому наявні підстави для залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень без змін.

Враховуючи, що рішення суду першої та апеляційної інстанцій слід залишити без змін, а скаргу без задоволення, суд касаційної інстанції не має підстав для зміни розподілу судових витрат, визначених судами попередніх інстанцій. Сторони не заявляли до відшкодування судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 та підпунктом 4 пункту 1 розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України,

Постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Волноваського районного суду Донецької області від 02 жовтня 2017 року та постанову апеляційного суду Донецької області від 08 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

А. О. Лесько

В. В. Пророк

В. М. Сімоненко

І. М. Фаловська