Ухвала

13 травня 2019 року

м. Київ

справа № 447/1894/16-ц

провадження № 61-8571ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Ступак О. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 27 лютого 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 26 березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про заборону стягнення коштів за договором про відкриття та обслуговування рахунку, випуск та надання платіжної картки та зустрічним позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості за договором про відкриття та обслуговування рахунку, випуск та надання платіжної картки,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, в якому, з урахуванням заяви про зміну предмета позову від 06 березня 2017 року, просив заборонити Публічному акціонерному товариству «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Державний ощадний банк України») стягувати з нього будь-які кошти за договором від 15 квітня 2013 року № 771278 про відкриття та обслуговування рахунку, випуск та надання платіжної картки і додатковим договором від 22 квітня 2015 року № 1 до цього договору.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що договір від 15 квітня 2013 року № 771278 про відкриття та обслуговування рахунку, випуск та надання платіжної картки (основний договір), відповідно до якого йому відкрито поточний рахунок № НОМЕР_1 і видано платіжну картку, він не підписував, а додатковий договір від 22 квітня 2015 року № 1 до цього договору про надання йому кредитного ліміту в розмірі 34 000,00 грн не підписано уповноваженою особою банку, оскільки в місці підпису відсутні прізвище, ім`я та по батькові представника банку, тому ці договори є неукладеними, відтак, між ним та банком не виникли зобов`язальні правовідносини ні за основним договором, ні за додатковим договором.

Зазначав, що про встановлення банком кредитного ліміту на платіжну картку йому нічого не було відомо і він цим кредитом не користувався, а тому дії банку по нарахуванню заборгованості за кредитним лімітом на підставі вказаних договорів вважає неправомірними і такі дії можуть порушити його право власності на грошові кошти у вигляді пенсії, яку він отримує через установи банку, у спосіб безспірного списання безпідставно нарахованого боргу за рахунок пенсії.

Стверджував, що про встановлення кредитного ліміту на його платіжну картку, яку він використовував для отримання пенсії, він дізнався після події, яка мала місце 30 травня 2016 року, щодо заволодіння невідомими особами, які назвались працівниками банку, у шахрайський спосіб коштами з його платіжної картки в сумі 19 641,00 грн, наданих банком як кредитний ліміт, внаслідок повідомлення ним частини банківських кодів доступу до своєї платіжної картки, про що ним було повідомлено банк для блокування платіжної картки та подано заяву до відділення поліції про вчинення кримінального правопорушення за ознаками частини першої статті 190 КК України.

У травні 2017 року ПАТ «Державний ощадний банк України» звернулося до суду із зустрічним позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за договором № 771278 про відкриття та обслуговування рахунку і випуск платіжної картки від 15 квітня 2013 року в розмірі 28 504,86 грн, з яких: 28 103,80 грн - заборгованість за кредитом та 401,06 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом.

Свої вимоги ПАТ «Державний ощадний банк України» обґрунтовувало тим, що 15 квітня 2013 року між ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 укладено договір № 771278 про відкриття та обслуговування рахунку і випуск платіжної картки, відповідно до умов якого банк відкрив на ім`я ОСОБА_1 (клієнта) поточний рахунок № НОМЕР_1 на умовах тарифного пакету «Пенсійний» та видав йому платіжну картку.

Згідно додаткового договору від 22 квітня 2015 року № 1 до від 15 квітня 2013 року договору № 771278, сторони доповнили та внесли зміни, зокрема до пункту 1.1.4 договору в частині встановлення клієнту кредиту в розмірі 34 000,00 грн строком на відповідний період дії платіжної картки, за користування яким клієнт зобов`язувався сплачувати банку проценти в розмірі 25% річних.

Пунктом 1.3 додаткового договору доповнено основний договір новим розділом 4 «Умови кредитування», відповідно до пункту 4.4 якого, банк залишає за собою право відмовитись від надання клієнту передбаченого договором кредиту частково або в повному обсязі у разі наявності обставин, які за висновком банку явно свідчать про те, що наданий клієнту кредит своєчасно не буде повернутий.

ПАТ «Державний ощадний банк України» стверджувало, що звернення ОСОБА_1 із вказаним вище позовом до банку про заборону стягнення з нього будь-яких коштів за договором від 15 квітня 2013 року № 771278 та додатковим договором від 22 квітня 2015 року дає підстави банку вважати про наявність обставин, які явно свідчать про те, що наданий клієнту кредит своєчасно не буде повернутий, оскільки клієнт вживає заходів на уникнення виконання обов`язку щодо повернення кредитних коштів.

Крім того, внаслідок дій ОСОБА_1 відбулось незаконне використання інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції з використанням електронного платіжного засобу без його фізичного пред`явлення, що свідчить про відповідальність саме клієнта, а не банку, за проведення цієї операції, у зв`язку з чим просив стягнути з відповідача за зустрічним позовом заборгованість.

Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 27 лютого 2018 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 26 березня 2019 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Зустрічний позов ПАТ «Державний ощадний банк України» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» заборгованість за договором від 15 квітня 2013 року № 771278 про відкриття та обслуговування рахунку, випуск та надання платіжної картки в розмірі 28 504,86 грн.

23 квітня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 27 лютого 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 26 березня 2019 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги його позову, а у задоволенні зустрічного позову ПАТ «Державний ощадний банк України» відмовити.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Згідно з підпунктами 1 та 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Верховний Суд вважає, що ця справа є малозначною в силу своїх властивостей, при цьому суд врахував предмет первісного та зустрічного позовів, характер правовідносин, у яких виник спір, а саме, що справа належить до однієї з найпоширеніших категорій справ, які розглядаються в судах України. Також і те, що ціна зустрічного позову (28 504,86 грн) є меншою, ніж п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (960 500,00 грн).

Крім того, при визначенні справи малознаною Верховний Суд враховує рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року № R (95) 5, згідно яких державам-членам необхідно вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Посилання у касаційній скарзі на те, що встановлені судами у цій справі обставини, що заявник розповсюдив невідомій особі інформацію, достатню для здійснення переказу коштів банку, не будучи спростованими, мають істотне значення для кримінального провадження № 0000545, Верховний Суд відхиляє, огляду на те, що у розумінні положень пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України вони не свідчать про наявність виключних обставин для перегляду у касаційному порядку судових рішень в малозначній справі.

Зазначення судом апеляційної інстанції у постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень на визнання справи малозначною, оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у Загальних положеннях цього Кодексу, то вона поширюються й на касаційне провадження.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

З урахуванням наведеного, оскільки заявник подав касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, а обставини, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не підтвердились, то відсутні підстави для відкриття касаційного провадження у справі.

Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 27 лютого 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 26 березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про заборону стягнення коштів за договором про відкриття та обслуговування рахунку, випуск та надання платіжної картки та зустрічним позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості за договором про відкриття та обслуговування рахунку, випуск та надання платіжної картки відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О. В. Ступак