Провадження № 22-ц/812/418/19 Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 квітня 2019 року м. Миколаїв

справа № 487/5631/17-ц

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Шаманської Н.О., Яворської Ж.М.,

із секретарем Горенко Ю.В.,

переглянувши в апеляційному порядку цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до

товариства з обмеженою відповідальністю «АВТОКРЕДИТ ПЛЮС»

(далі - ТОВ «АВТОКРЕДИТ ПЛЮС»)

(третя особа - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»)

про визнання договору недійсним

за апеляційною скаргою ТОВ «АВТОКРЕДИТ ПЛЮС»

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва, ухвалене 19 грудня 2018 року суддею Кузьменком В.В. в приміщенні цього ж суду (повне судове рішення складено 29 грудня 2018 року),

У С Т А Н О В И В:

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ТОВ «АВТОКРЕДИТ ПЛЮС» про визнання договору недійсним.

Позивач зазначав, що 16 грудня 2015 року шляхом подання заяви про приєднання до публічного договору уклав з товариством договір фінансового лізингу № NК00А!00000070. За умовами договору отримав автомобіль марки Chevrolet Lacetti, 2008 року випуску, седан/ліфтбек, реєстраційний номер НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2, оціночною вартістю 152 000 грн. З грудня 2015 року по 26 травня 2017 року він сплатив відповідачу 215 870, 60 грн., достроково виконавши всі грошові зобов'язання за договором. 1 червня 2017 року ТОВ «АВТОКРЕДИТ ПЛЮС» надало йому пакет документів для переоформлення права власності на автомобіль. При проведенні оцінки автомобіля територіальним сервісним центром та при наступному експертному дослідженні встановлено, що номерний знак кузова автомобіля піддавався зміні шляхом видалення панелі з первинним номером та вварюванням частини панелі з іншим номером. Автомобіль у нього вилучено. За цим фактом порушено кримінальну справу.

Посилаючись на те, що договір фінансового лізингу укладено щодо нікчемного об'єкту, умови договору є несправедливими, у відповідача відсутнє право надання фінансових послуг та договір нотаріально не посвідчено, ОСОБА_1 просив визнати угоду недійсною та стягнути з ТОВ «АВТОКРЕДИТ ПЛЮС» 215 870, 60 грн. сплачених за договором коштів, а також судові витрати.

До участі в справі як третю особу залучено АТ КБ «ПриватБанк», кошти якого залучені для сплати платежів за договором.

Відповідач ТОВ «АВТОКРЕДИТ ПЛЮС» позов не визнав та зазначив, що складовою лізингового платежу є плата за користування предметом лізингу - 42 239, 34 грн, які не підлягають поверненню, а також товариство зазнало збитки: 40 212,90 грн. амортизація автомобіля, 16 490, 45 грн. неотриманого прибутку та 19 788, 54 ПДВ, всього 118 731, 23 грн. При цьому товариство має ліцензію на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг, а позивач не довів витрати на правову допомогу.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 19 грудня 2018 року позов задоволено частково, з ТОВ «АВТОКРЕДИТ ПЛЮС» на користь ОСОБА_1 стягнуто 215 870, 60 грн. та 10 158 грн. судових витрат. В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ТОВ «АВТОКРЕДИТ ПЛЮС» просило рішення змінити, зменшивши стягнення з 215 870, 60 грн. до 173 631, 26 грн., виключивши з лізингового платежу 24 % за користування предметом лізингу, що складає 42 239, 34 грн., та відмовити у стягненні 8 000 грн. витрат на правничу допомогу у зв'язку з їх недоведеністю.

Правом відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не скористався.

В судове засідання апеляційного суду, проведене в режимі відеоконференції, з'явились представники позивача та відповідача.

Переглянувши справу за наявними в ній та доданими доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає її такою, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відносини, що виникають із договору фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж та положеннями Закону "Про фінансовий лізинг".

Відповідно до частин 1 та 2 статті 806 ЦК за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

За своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу або договору поставки.

За договором найму (оренди) здійснюється передача майна наймачеві у користування.

Найм (оренда) транспортних засобів врегульовано параграфом 5 глави 58 ЦК.

За загальним правилом, передбаченим статтею 799 ЦК, договір найму транспортного засобу, стороною якого є фізична особа, укладається у письмовій формі та підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню.

Оскільки складовою договору фінансового лізингу є найм (оренда) транспортного засобу такий договір підлягає нотаріальному посвідченню.

Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (справа №6-1551цс16), від 18 січня 2017 року (справа №6-648цс16), та постанові Верховного Суду від 27 червня 2018 року (справа № 340/196/17).

За правилами статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5,6 статті 203 ЦК. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно зі статтею 220 ЦК у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним. Нікчемний договір не породжує тих прав і обов'язків, настання яких бажали сторони, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається.

Загальні правові наслідки недійсності договору, зокрема обов'язок кожної сторони повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, передбачені статтею 216 ЦК.

Положення статті 216 ЦК застосовуються також при вирішенні вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Судом встановлено, що 16 грудня 2015 року ОСОБА_1 шляхом подання заяви про приєднання до публічного договору № NК00А!00000070 уклав з ТОВ «АВТОКРЕДИТ ПЛЮС» договір фінансового лізингу (далі - Договір) строком на 60 місяців (а.с. 14-16, 17 том І).

За умовами Договору товариство передало ОСОБА_1 у платне володіння та користування автомобіль марки Chevrolet Lacetti, 2008 року випуску, седан/ліфтбек, реєстраційний номер НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2, оціночною вартістю 152 000 грн (а.с.18 том 1). Позивач зобов'язався сплачувати щомісячні платежі та інші виплати, в по закінченню строку лізингу набував право власності на автомобіль (пункт 2.1 публічного договору).

За період з 17 грудня 2015 року по 26 травня 2017 року ОСОБА_1 сплатив ТОВ «АВТОКРЕДИТ ПЛЮС» 215 870, 60 грн., достроково виконавши зобов'язання за Договором.

Заперечень щодо розмір внесених коштів відповідач не мав.

Встановивши, що Договір, який містить в тому числі і елементи договору оренди (найму) транспортного засобу, а тому потребує нотаріального посвідчення відповідно до положень статей 799, 806 ЦК, фактично нотаріально не посвідчувався, суд першої інстанції дійшов висновку про нікчемність цієї угоди за статтею 220 ЦК.

Зважаючи на нікчемність правочину, суд не давав оцінку іншим підставам, на які посилався позивач, обґрунтовуючи недійсність Договору.

Рішення суду першої інстанцій в цій частині не оскаржується.

Доводів щодо висновків суду про нікчемність договору апеляційна скарга не містить.

Встановивши нікчемність Договору, суд першої інстанції застосував наслідки недійсності нікчемного правочину відповідно до частини 1 статті 216 ЦК України, стягнувши з відповідача на користь позивача всі грошові кошти, отримані на його виконання у період з 17 грудня 2015 року по червень 2017 року, а саме 215 870,60 грн.

При цьому суд не звернув належної уваги на особливості договору оренди (найму), що випливають зі змісту права користування майном, яке по визначенню є добуванням з речей та використанням їхніх корисних властивостей. Повернення орендарем використаного , як правило, є неможливим.

Отже, фактичне користування майном на підставі договору оренди (найму) у разі визнання цього договору недійсним унеможливлює проведення між сторонами реституції (сумісна постанова Судової палати у господарських справах і Судової палата у цивільних справах Верховного Суду України від 1 липня 2015 року).

Такі випадки регулюються правилом, передбаченим абзацом другим частини 1 статті 216 ЦК - в разі неможливості повернення стороною всього одержаного за недійсною угодою, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, сторона відшкодовує вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Вартість користування транспортним засобом визначається умовами Договору.

Так, відповідно до пункту 14.1.3 Договору (а.с.17 том 1) щомісячний платіж включає відсотки за користування предметом лізингу в розмірі згідно Додатку №2 (Графік лізингових платежів).

За пунктом 4.1 Договору (а.с.14 том 1) відсотки за користування предметом лізингу (24 %) нараховуються на дату сплати відсотків на залишок невідшкодованої частини вартості транспортного засобу

За Додатком № 2 (стовпчик 4) відсотки за користування предметом лізингу за період з 17 грудня 2015 року по 28 травня 2017 року складають 37 473,58 грн. (а.с.19 том 1).

Отже зазначена сума є вартістю користування за вказаний період, яка має бути залишена лізингодавцю при встановленні нікчемності Договору.

Час, з якого правочин вважається нікчемним (стаття 236 ЦК), не перешкоджає присудженню відповідачеві цих виплат, оскільки будь-яке користування чужим майном є оплатним, навіть за відсутності договору як підстави користування.

Водночас суд не може погодитись з розрахунком собівартості послуги з користування автомобілем, наданої ТОВ «АВТОКРЕДИТ ПЛЮС» (а.с. 75, 206 том 1).

Плата за користування транспортним засобом у цьому розрахунку (42 239,34 грн.) розрахована з повної вартості предмета лізингу, а не з невідшкодованої частини вартості, як то передбачено умовам 4.1 Договору.

Інші складові, вказані в довідці, визначені як збитки, завдані лізингодавцю, що, незалежно від їх обґрунтованості, виходить за межі заявленого позову.

Таким чином, за правилами реституції в порядку статті 216 ЦК ОСОБА_1 підлягають поверненню грошові кошти в розмірі 178 397,02 грн. (215 870,60 - 37 473,58), а ТОВ «АВТОКРЕДИТ ПЛЮС» - автомобіль марки Chevrolet Lacetti, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Оскільки суд першої інстанції не звернув належної уваги на вимоги закону щодо наслідків нікчемного правочину, судове рішення в частині застосування реституції підлягає зміні.

Не можна погодитись і з висновком суду першої інстанції про наявність достатніх підстав для відшкодування витрат на правничу допомогу.

За правилами статті 137 ЦПК розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При цьому розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При вирішенні цього питання суд враховує, чи пов'язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін та інше.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц)

З матеріалів справи вбачається, що умови оплати правничої допомоги передбачені пунктами 3.1 та 3.2 Договору №1018/17-1, якими передбачено оплата за підготовку та подачу позову - 5000 грн.; участь у судових засіданнях - по 1500 грн. за кожен судодень (а.с. 45 том 1).

На підтвердження оплати 8000 грн. надана довідка від 18 жовтня 2017 року, складена адвокатом (а.с. 44 том 1).

З матеріалів справи вбачається, що адвокатом Молотковим В.М. складено позовну заяву та він приймав участь у судових засіданнях 10 квітня, 20 вересня, 27 листопада та 19 грудня 2018 року, які загалом тривали 1 год. 40 хв.

Будь-яких інших відомостей, а саме розрахунку наданих послуг, доказів виконання адвокатом певних робіт, належно оформлені документи про оплату гонорару (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки тощо) матеріали справи не містять.

Отже, виходячи з принципу пропорційності витрат з доведеною виконаною роботою, апеляційний суд вважає співмірним відшкодування на правничу допомогу витрат в розмірі 2000 грн.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК зміна судового рішення є підставою для перерозподілу судових витрат.

Таким чином, розмір судових витрат в частині стягнення судового збору, що підлягає стягненню з відповідача підлягає зменшенню з 2 158 грн. до 1 784 грн., витрат на правничу допомогу - з 8 000 грн. до 2 000 грн., а всього з 10 158,71 грн. до 3 784 грн.

Згідно зі статтею 141, пунктом 4 частини 1 статті 382 ЦПК між сторонами підлягають розподіленню судові витрати, сплачені відповідачем у зв'язку з переглядом справи апеляційним судом.

Враховуючи принцип пропорційності відшкодування судових витрат (обґрунтовано понесених апелянтом), задоволеним вимогам апеляційної скарги, з ОСОБА_1 на користь відповідача підлягають стягненню 562, 09 грн.

Керуючись статтями 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «АВТОКРЕДИТ ПЛЮС» задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 19 грудня 2018 року в частині застосування наслідків нікчемного правочину змінити.

Зменшити стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю «АВТОКРЕДИТ ПЛЮС» на користь ОСОБА_1 за договором фінансового лізингу від 16 грудня 2015 року з 215 870,60 грн. до 178 397,02 грн. , а судових витрат з 10 158,71 грн. до 3 784 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальність «АВТОКРЕДИТ ПЛЮС» судових витрат, пов'язаних з переглядом справи апеляційним судом в розмірі 562, 09 грн.

В іншій частині судове рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: Н.О.Шаманська

Ж.М.Яворська

---------------------------------

Повну постанову складено 5 квітня 2019 року.