Справа № 303/3678/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

13 травня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів СОБОСЛОЯ Г.Г., ГОТРИ Т.Ю.

при секретарі БАЛАЖ Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 303/3678/18 за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 3 вересня 2018 року, повний текст якого складено 3 вересня 2018 року, головуючий суддя Довжанин В.М., -

встановив:

АТ КБ «ПриватБанк» 13.06.2018 звернулося до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_1 мотивуючи наступним. Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (зараз - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (АТ КБ «ПриватБанк»)) за правилами договору приєднання 04.10.2012 уклало з ОСОБА_1 Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов і Правил надання продукту кредитних карт, відповідно до якої відповідач отримав кредит у розмірі 21327,63 грн у вигляді кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою за користування коштами 18% річних на суму залишку заборгованості за кредитом. Позичальник повинен був сплачувати кошти за договором щомісячно.

Позивач виконав свої зобов`язання за договором, тоді як відповідач свої порушив і спричинив виникнення боргу, який на 02.05.2018 становить 79733,11 грн, де заборгованість: за кредитом - 21327,63 грн, за відсотками - 21722,18 грн, за пенею та комісією - 36683,30 грн. Від цієї суми віднімаються 27887,86 грн, що були стягнуті рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 24.02.2014, різниця становить 51845,25 грн. Також підлягає стягненню штраф у сумі 4959,38 грн відповідно до п. 2.2. Генеральної угоди.

Посилаючись на ці обставини, на порядок виконання договірних зобов`язань, які припиняються виконанням, проведеним належним чином, та на передбачене договором і нормами ЦК України право банку вимагати дострокового повернення всього заборгованого за кредитним договором (зокрема, ст. 599, ст. 1050 ч. 2, ст. 1054 ЦК України), банк просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором від 04.10.2012 у розмірі 56804,63 грн та покласти на нього судові витрати.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 03.09.2018 у позові відмовлено за спливом позовної давності.

Позивач АТ КБ «ПриватБанк» ставить в апеляції питання про скасування рішення суду та задоволення позову. Сторона зазначає, що уклавши Генеральну угоду та приєднавшись до Умов і Правил, відповідач погодився з тим, що уклав кредитний договір. При цьому, строк дії виданої йому платіжної картки був установлений до 31.03.2015, а строк дії кредитного договору встановлений «до 10/2015». Тому банк звернувся до суду з позовом до боржника в межах позовної давності. Суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права щодо позовної давності.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивача Гринихи Т.Ю., яка апеляцію підтримала, розглянувши справу за правилами ст. 372 ч. 2 ЦПК України у відсутність відповідача, дослідивши матеріали справи, оглянувши матеріали цивільної справи № 303/17/14-ц, обговоривши доводи сторін, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до наступного.

У справі, з урахуванням матеріалів отриманої апеляційним судом у порядку перевірки доводів сторін та з метою встановлення дійсних обставин справи (ст. 81 ч. 7, ст. 89 ч. 1, ст. 263 ч.ч. 1, 5, ст. 367 ч. 4 та інші норми ЦПК України) матеріалів справи № 303/17/14-ц, встановлені такі факти, обставини та відповідні їм правовідносини, що регулюються нормами ЦК України щодо зобов`язань у редакції, чинній на час їх виникнення.

Відповідно до ст.ст. 11-14, 202, 204, 509, 525, 526, 611, 612, 614, 622-625, ст. 1050 ч. 2, ст. 1054 ЦК України, цивільні права та обов`язки, що виникають з договорів, повинні належно виконуватися; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; позичальник зобов`язаний повернути борг кредитору, а останній вправі вимагати стягнення боргу, за відповідних умов - достроково, з боржника; правомірність правочину презюмується. Наявність підстави для виникнення боргу, пред`явленого до стягнення, його розмір і обґрунтованість доказуються кредитором, відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (ст. 614 ч. 2, ст. 623 ч. 2 ЦК України).

За загальним правилом, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом; припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом; зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.ст. 598, 599 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (ст. 631 ч.ч. 1, 4 ЦК України), договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Сплата процентів за кредитом є істотною умовою договору, здійснюється у строки та на умовах, визначених договором (ст.ст. 536, 626, ст. 628 ч. 1, ст. 638 ч. 1, ст. 1048 ч. 1, ст.ст. 1054, 1056-1 ЦК України).

За правилами ЦК України про позовну давність загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки, а до вимог про стягнення неустойки, застосовується позовна давність тривалістю в один рік; перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання; перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, а також у разі пред`явлення особою позову до боржника, після переривання перебіг позовної давності починається заново; зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо); позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст.ст. 256, 257, ст. 258 ч. 1, ч. 2 п. 1, ст. 260, ст. 261 ч.ч. 1, 5, ст. 264, ст. 266, ст. 267 ч.ч. 1-4 ЦК України).

Сторони в цивільних відносинах є юридично рівними, у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою ст. 13 ЦК України, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом (ст.ст. 1, 2, ст. 13 ч. 6 ЦК України).

Особа діє у цивільних відносинах вільно, здійснює свої права на власний розсуд, а також виконує цивільні обов`язки у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства і повинна діяти добросовісно, розумно, передбачаючи наслідки; при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди, зловживання цивільними і процесуальними правами не допускається; цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які на свій розсуд розпоряджаються цивільними та процесуальними правами, реалізують право на судовий захист; кожна сторона зобов`язана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, обов`язок доказування позову лежить на позивачеві; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 3 ч. 1 п.п. 3, 6, ст. 11, ст. 12 ч. 1, ст.ст. 13, 14, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 44, 76-81 ЦПК України). Про задоволення позову рішення може бути прийняте за умови обґрунтованості та доведеності позовних вимог (ст.ст. 89, 263-265 ЦПК України).

Встановлено, що 04.10.2012 ОСОБА_1 підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с. 5-6 справи № 303/17/14-ц) і цього ж дня ПАТ КБ «ПриватБанк» (зараз - АТ КБ «ПриватБанк»), уклало з ОСОБА_1 Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов і Правил надання продукту банківських карт (а.с. 9). Генеральною угодою передбачалося, зокрема, що:

позичальник приєднується до Умов і Правил надання продукту банківських карт (п. 2);

банк надає позичальнику строковий кредит у сумі 21327,63 грн на 36 місяців з 04.10.2012 по 31.10.2012 шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну картку, а позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за ставкою 1,5% річних на місяць на суму заборгованості за кредитом починаючи з 1-го по 25-те число кожного місяця шляхом сплати 773,77 грн щомісячно із повним погашенням боргу не пізніше 31.10.2015 (п.п. 2.1., 2.5.);

відповідно до ст.ст. 212, 611, 651 ЦК України, у разі порушення позичальником строків погашення заборгованості … більш ніж на 31 день, за зобов`язаннями, строк яких не настав, сторони погодили, що строком повернення кредиту рахується 32-й день з моменту виникнення порушення; заборгованість за кредитом починаючи з 32-го дня порушення вважається простроченою; позичальник сплачує банку штраф у розмірі 4959,38 грн (п. 2.2.).

Витяг з Умов і Правил надання банківських послуг, затверджених 06.03.2010, додано до позовної заяви (а.с. 10-33). Правила Генеральної угоди є індивідуальними порівняно зі встановленими Умовами і Правилами (загальні умови кредитування за правилами договору приєднання (ст. 634 ЦК України)) умовами кредитування ОСОБА_1 . за договором від 04.10.2012. Поряд із цим, зі змісту Анкети-заяви від 04.10.2012 убачається, що графи щодо бажання позичальника оформити на своє ім`я платіжну картку певного типу не заповнені. Даних про видачу відповідачу платіжної картки на підставі договору від 04.10.2012 з конкретними реквізитами (зокрема, платіжна система, тип картки, номер картки, дата видачі, строк дії) у справі немає, тому посилання банку в апеляційній скарзі на видачу відповідачу платіжної картки НОМЕР_1 зі строком дії до 31.03.2015 та пов`язування такої картки з указаним договором не ґрунтуються на доказах.

На відміну від справи № 303/17/14-ц (перший позов), де міститься Анкета-заява від 04.10.2012 про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, у справі, що наразі розглядається, кредитор надав суду разом із Генеральною угодою від 04.10.2012 як одну з підстав позову Заяву від 07.07.2006 про відкриття банківського рахунку та видачу платіжної картки з кредитним лімітом 250,00 грн, зі сплатою за користування кредитом 36% річних та з іншими умовами (а.с. 8), стосунок якої до Генеральної угоди від 04.10.2012 нічим не підтверджений. Тобто, в справі, що розглядається (другий позов), позивач надав суду частково інші документи як підставу виникнення договірних відносин порівняно з тими, що були надані з першим позовом.

Позивач додав до позовної заяви копію заочного рішення Мукачівського міськрайонного суду у справі № 303/17/14-ц за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, ухваленого (з урахуванням ухвали цього ж суду від 11.03.2015 про виправлення описки в рішенні суду) 24.02.2014 (а.с. 5-6). Цим рішенням суду стягнуто на користь банку з позичальника заборгованість за кредитним договором від 04.10.2012 у сумі 27887,86 грн. Водночас зі змісту рішення суду немає змоги з`ясувати ані точні правові підстави та предмет позову (зокрема, чи мало місце дострокове стягнення боргу і якого саме), ані елементи боргу, що стягувався. Крім того, формулюючи підстави та предмет позову, що наразі розглядається апеляційним судом, позивач виходив із права достроково вимагати увесь борг і теж не визначив елементи боргу, належні до стягнення в межах суми 56804,63 грн. Тим часом, із матеріалів справи № 303/17/14-ц випливає таке.

Заочним рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 24.02.2014 позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 27887,86 грн і судові витрати, виконавчий лист представник ПАТ КБ «ПриватБанк» отримав 03.08.2015 (а.с. 72-73, 81, 83, 85, довідковий лист до справи № 303/17/14-ц). Факт звернення до суду з позовом саме про дострокове повернення боргу за кредитним договором і факт ухвалення цього рішення суду кредитор у позовній заяві в справі, що розглядається, замовчав і знову пред`явив позов про дострокове повернення боргу за тим самим кредитним договором. Дійсні обставини, пов`язані із попереднім зверненням банку до суду, були з`ясовані на стадії апеляційного розгляду справи.

Оскільки ОСОБА_1 порушив свої зобов`язання щодо сплати належних з нього коштів за Генеральною угодою від 04.10.2012, ПАТ КБ «ПриватБанк» реалізуючи свої права, що випливають із положень ст. 1050 ч. 2 ЦК України та п. 2.2. кредитного договору, виходив із того, що строк повного виконання зобов`язання є таким, що настав (змінився строк виконання зобов`язання), і датованою 03.01.2014 заявою, що надійшла до суду 09.01.2014, пред`явив до позичальника позов про дострокове стягнення боргу (а.с. 2-3 справи № 303/17/14-ц).

Банк пред`явив у справі № 303/17/14-ц до позичальника вимогу про стягнення боргу за Генеральною угодою від 04.10.2012, який визначив станом на 23.12.2013 у сумі 27887,86 грн, де заборгованість: за кредитом - 21327,63 грн, за процентами - 4756,05 грн, а також фіксована частина штрафу (500,00 грн) і процентна складова штрафу (1034,18 грн) і просив стягнути цю заборгованість (а.с. 4 справи № 303/17/14-ц). Вимогу про стягнення штрафу в розмірі 4959,38 грн відповідно до п. 2.2. Генеральної угоди банк не пред`являв.

Однак, ухвалюючи 24.02.2014 у справі № 303/17/14-ц заочне рішення, Мукачівський міськрайонний суд не встановлював обставин, пов`язаних зі зміною строку виконання зобов`язання за кредитним договором, не давав оцінки таким підставам позову, не застосовував відповідні правові норми тощо, а виходив лише з необхідності стандартного стягнення боргу, що відповідно до позиції позивача виник станом на 23.12.2013 у сумі 27887,86 грн, при цьому - без зазначення складових боргу. Рішення суду набрало законної сили.

З огляду на такі обставини, заочне рішення Мукачівського міськрайонного суду 24.02.2014 у справі № 303/17/14-ц враховується за правилами ст. 82 ч. 4 ЦПК України лише в частині встановлення фактів порушення зобов`язання позичальником, наявності заборгованості станом на 23.12.2013 у сумі 27887,86 грн як таких, а також враховується в контексті оцінки правової позиції кредитора стосовно нарахування та стягнення боргу в справі за новим позовом. Це рішення суду, зважаючи на його умотивування та резолютивну частину, не може на стадії апеляційного розгляду справи за новим позовом кредитора до позичальника вважатися тотожним до позову, що наразі розглядається.

З розрахунку боргу, наведеного кредитором у справі № 303/17/14-ц, убачається та відповідає аналогічним даним розрахунку боргу, пред`явленого до стягнення і в справі, яка розглядається (а.с. 7), що після підписання 04.10.2012 Генеральної угоди позичальник ОСОБА_1 не здійснив жодного платежу на погашення заборгованості за кредитним договором, а залишок заборгованості за процентами (належні до сплати в жовтні 2012 року 607,83 грн) був нарахований станом на 31.10.2012, прострочена заборгованість за сумою кредиту почала обліковуватися з 30.11.2012 (486,27 грн), проценти на прострочену заборгованість почали нараховуватися теж з 30.11.2012 (7,53 грн), прострочена заборгованість за процентами на 30.11.2012 склала 938,40 грн і надалі прострочена заборгованість як за сумою кредиту, так і за процентами обліковувалася наростаючим підсумком. Тобто, позичальник не сплатив чергових платежів за договором ані по 25 жовтня 2012 року, ані по 25 листопада 2012 року, ані в подальшому.

Таким чином, строк повного виконання зобов`язання відповідно до умов кредитного договору змінився ще до пред`явлення кредитором першого позову до боржника і настав на 32-й день починаючи з 26-го жовтня 2012 року (наступний після першого порушення зобов`язання день), тобто - 26 листопада 2012 року. В цей день сплив визначений договором строк кредитування (з урахуванням зміни строку), у кредитора виникло право дострокової вимоги всього боргу за договором, рівно як у боржника виник обов`язок на вимогу кредитора повернути все заборговане за договором. Попри такі умови договору і обставини виникнення заборгованості кредитор поставив момент настання відповідного строку у залежність від часу визначення ним боргу станом на 23.12.2013 і пред`явлення у справі № 303/17/14-ц одразу після цього вимоги про дострокове повне виконання зобов`язання шляхом подачі відповідного позову до суду.

Незважаючи на те, що в справі № 303/17/14-ц суд відповідно до змісту свого рішення стягнув борг за загальними правилами, не в порядку дострокового стягнення заборгованості за кредитом і без визначення елементів боргу, правова позиція кредитора в цій справі полягала саме у необхідності дострокового стягнення всього заборгованого за кредитним договором. Кредитор вважав, що строк основного зобов`язання змінився, і поза тим, що визначив цей строк не відповідно до п. 2.2. Генеральної угоди, правильно по суті та відповідно до положень ст. 1050 ч. 2 ЦК України вимагав достроково стягнути заборгованість за сумою кредиту. Виходячи з матеріалів справи № 303/17/14-ц, заборгованість ОСОБА_1 перед ПАТ КБ «ПриватБанк» за сумою кредиту склала 21327,63 грн і була в числі 27887,86 грн стягнута на користь кредитора заочним рішенням Мукачівського міськрайонного суду 24.02.2014.

Відтак, АТ КБ «ПриватБанк» не мало правових підстав пред`являти в справі, що розглядається, вимогу про стягнення боргу в сумі 21327,63 грн за кредитом, наданим згідно з Генеральною угодою від 04.10.2012 про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов і Правил надання продукту банківських карт.

Пред`явивши новий позов, АТ КБ «ПриватБанк» поставило вимогу про дострокове стягнення боргу у сумі 56804,63 грн і визначило його станом на 02.05.2018 шляхом віднімання від суми 79733,11 грн, яка складається із заборгованості: за кредитом - 21327,63 грн, за відсотками - 21722,18 грн, за пенею та комісією - 36683,30 грн, суми у 27887,86 грн, що були стягнуті рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 24.02.2014, а також поставило вимогу про стягнення штрафу в сумі 4959,38 грн. При цьому, позивач не зазначив усіх складових пред`явленої до стягнення суми за елементами боргу за кредитним договором (за відповідними платежами), не визначені такі і в розрахунку боргу за період з 04.10.2012 по 02.05.2018 (а.с. 7). Тобто, кредитор не визначив належним чином конкретний предмет позову.

При вирішенні вимог щодо стягнення процентів, неустойки мають значення, зокрема, строк виконання відповідного зобов`язання, факт вчинення боржником дій, що свідчать про визнання ним свого боргу або іншого обов`язку. Верховний Суд у постанові від 16.01.2018 у справі № 305/1133/15-ц, у постанові від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, у постанові від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц і в інших постановах сформулював правові позиції, за змістом яких:

звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору; на час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі; рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни;

стягнення процентів у розмірі, передбаченому договором, поза межами договору, в тому числі, з урахуванням зміни кредитором строку виконання основного зобов`язання, законом не передбачено;

право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України;

наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині (щодо строку виконання основного зобов`язання) змінений кредитором;

неустойка, нарахована на суму заборгованості за вимогами, щодо яких позовна давність була пропущена, не може бути стягнута;

в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання; якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.

Тож право кредитора на пред`явлення відповідних вимог не заперечується як таке, що, однак, не звільняє від обов`язку пред`явити позов із належних підстав, обґрунтувати та довести його належним процесуальним порядком. Лише в такому разі можуть мати місце законні підстави для задоволення відповідних вимог. Згідно із ст. 13 ч. 1, ст. 367 ч.ч. 1, 6 ЦПК України, суд першої інстанції розглядає справу за позовом, пред`явленим із зазначених у ньому підстав і в межах заявлених вимог, апеляційний суд переглядає справу та перевіряє законність рішення суду першої інстанції за тими самим правилами і не вправі приймати та розглядати позовні вимоги і підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Позивач визначив і пред`явив до стягнення проценти, нараховані за період з 04.10.2012 по 02.05.2018, де період з 26.11.2012 - після закінчення строку дії договору(з урахуванням зміни строку виконання основного зобов`язання). Нарахування процентів у такий спосіб безпідставне, позаяк умовами кредитного договору це не передбачено, після закінчення строку договору правових підстав для нарахування, сплати, стягнення процентів за передбаченою договором ставкою немає. Щомісячна комісія за кредитне обслуговування за своєю правовою природою (за наявності для її нарахування підстав) теж могла нараховуватися лише в період дії кредитного договору, тож для нарахування поза межами строку дії договору комісії за кредитне обслуговування та пред`явлення кредитором вимоги про її стягнення відсутні правові підстави.

Понад те, позивач розрахував заборгованість за пенею та комісією в сумі 36683,30 грн, яка почала нараховуватися наростаючим підсумком (по 853,10 грн щомісячно) лише з жовтня 2014 року, тобто, майже через два роки після закінчення строку кредитування, і в розрахунку позивача не розмежоване нарахування комісії та пені. Фактично не можна з певністю зробити висновку про те, що саме в дійсності нарахував і, відповідно, що просить стягнути позивач: комісію чи насправді пеню, яка кваліфікована в позові як «комісія», тоді як правова природа і порядок нарахування цих платежів різні, яку частину з відповідного платежу просив стягнути. До того ж, нарахування суми, яка кваліфікується комісією або пенею, розпочалося за межами строку дії договору як з урахуванням його зміни в силу самих умов договору та їх порушення позичальником, так і з урахуванням часу звернення кредитора до суду з першим позовом.

За таких обставин, підстав для застосування в справі, що розглядається, заборгованості за сумою кредиту як бази для нарахування процентів та інших платежів немає, відповідно, розрахунок процентів, що теж повинні слугувати базою для нарахування неустойки, є невірним. Беручи до уваги вищенаведене, комісію як регулярний платіж теж не можна вважати належно визначеною відповідно до умов договору. Що ж до пені, у свою чергу, немає обґрунтування стосовно її нарахування як такої, відповідно, методу і порядку її нарахування, врахування, або, навпаки, підстав для неврахування відповідних положень договору, Умов і Правил тощо.

Про стягнення поза межами строку дії договору сум, передбачених частиною 2 статті 625 ЦК України, питання не ставилося, з цих підстав і щодо такого предмету позов не пред`являвся.

Заявами від 29.08.2018 відповідач ОСОБА_1 просив застосувати позовну давність, посилалася як на правила про позовну давність, так і на факт стягнення раніше ухваленим рішенням суду боргу, зазначав про сплив трирічного строку позовної давності до моменту пред`явлення другого позову, що є підставою для відмови в ньому (а.с. 54, 56).

Стосовно доводів відповідача про сплив позовної давності для пред`явлених до нього вимог колегія суддів враховує обставини, встановлені під час апеляційного розгляду справи. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України). Верховний Суд України у постанові від 16.09.2015 у справі № 6-68цс15 висловив у контексті питання про позовну давність та відповідної практики Європейського суду з прав людини правову позицію, за змістом якої позовна давність є важливим правовим інститутом, покликаним забезпечити правову визначеність, стабільність цивільного обороту, сталість правовідносин, вона, як зазначив Європейський суд з прав людини у ряді своїх рішень, є законним правом правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення; термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Пунктом 1.1.7.31. Умов і Правил строк позовної давності стосовно вимог банку із повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом, винагороди, неустойки, пені, штрафів, витрат банку визначено у 50 років. Сторони договору вправі у передбачений законом спосіб збільшити встановлену законом загальну і спеціальну позовну давність, уклавши в письмовій формі договір або зробивши відповідне застереження (передбачивши відповідні умови) в укладеному договорі (ст. 259 ч. 1 ЦК України).

Із урахуванням наведеного вище, відповідач повинен був ясно, у передбаченій законом, у даному випадку - письмовій формі здійснити своє волевиявлення щодо радикального збільшення кредитним договором позовної давності порівняно із установленою законом, шляхом підписання відповідного документа (документів, за потреби - відповідних положень Умов і Правил), у якому (яких) такі умови зафіксовані. Дотримання належної форми і порядку укладання договору є обов`язком саме кредитора - сторони, яка запропонувала укласти договір, розробила його умови (ст. 634, ст. 641 ч. 1 ЦК України). Ці вимоги закону не були виконані, що позивачем не спростовано. Верховний Суд України у постанові від 11.03.2015 у справі № 6-16цс15 у контексті питання про збільшення позовної давності у кредитному договорі, укладеному за правилами договору приєднання, сформулював правову позицію, за змістом якої умову про збільшення позовної давності не можна вважати складовою частиною кредитного договору, якщо згода із нею не засвідчена підписом позичальника у документах, які складають кредитний договір, а відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку про стягнення заборгованості.

Верховний Суд України у постановах, зокрема, від 19.03.2014 у справі № 6-14цс14, від 18.06.2014 № 6-61цс14 висловив правові позиції, згідно із якими за договором про надання банківських послуг, відповідно до якого позичальник отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку із встановленими щомісячними платежами погашення кредиту та кінцевого строку повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту.

Перебіг трирічної позовної давності розпочався для кредитора з 27.11.2012 (з урахуванням зміни строку виконання основного зобов`язання) і перервався пред`явленням заявою від 03.01.2014 першого позову до боржника, після чого сплив 03.01.2017 (ст. 253, ст. 254 ч. 1, ст. 257, ст. 261 ч.ч. 1, 5, ст. 264 ч.ч. 2, 3 ЦК України). Позов, що розглядається, був пред`явлений кредитором 13.06.2018, тобто, після спливу трирічної позовної давності, при цьому, безвідносно до відсутності доказів про видачу на підставі Генеральної угоди від 04.10.2012 відповідачу кредитної картки, на яку посилається позивач в апеляційній скарзі, наявність такої картки, коли б це й було доведено, з огляду на зміну строку виконання основного зобов`язання та дійсні обставини справи не впливає на висновок про сплив для кредитора строку позовної давності на час пред`явлення другого позову до боржника.

Відповідач мав передбачені законом підстави для заяви про застосування позовної давності і вірно зробив цю заяву як таку. Втім, сплив позовної давності є самостійною підставою для відмови в позові як за основними, так і за додатковими вимогами (ст. 266, ст. 267 ч.ч. 3, 4 ЦК України) за умови обґрунтованості вимог позову по суті, тоді як у разі безпідставності, необґрунтованості та недоведеності позову по суті у ньому слід відмовити саме з цих підстав. Оскільки ж наявність у позивача відповідної правової підстави для пред`явлення вимог, для нарахування відповідних платежів, стягнення коштів підлягає перевірці апеляційним судом під час розв`язання спору безвідносно до того, чи є з цього приводу заперечення або інші доводи, а під час апеляційного розгляду справи були встановлені обставини, які вказують передусім на безпідставність і недоведеність вимог позову по суті, то відмовити в позові належить саме з цих підстав.

Рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.ст. 89, 263-265 ЦПК України, судом не встановлені фактичні обставини справи, не дана оцінка відповідним доказам, доводам сторін, не наведено обґрунтування по суті справи щодо обставин, які мають у ній значення тощо, а лише процитовані окремі норми права, які регулюють кредитно-зобов`язальні відносини та позовну давність, проте, застосовані без урахування дійсних обставин справи. Тому рішення суду не можна визнати законним і обґрунтованим.

Відтак, на підставі ст. 376 ч. 1 п.п. 1, 2, 4 ЦПК України апеляцію слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати, у позові про стягнення боргу відмовити за його безпідставністю та недоведеністю.

Керуючись ст. 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п.п. 1, 2, 4, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд -

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково, рішення Мукачівського міськрайонного суду від 3 вересня 2018 року скасувати, у позові Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу відмовити за його безпідставністю та недоведеністю.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 20 травня 2019 року.

Судді