Апеляційне провадження № 22-ц/824/8054/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2019 року м. Київ

Унікальний номер справи 761/15542/18

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Шахової О.В., суддів Андрієнко А.М., Соколової В.В., за участю секретаря судового засідання Пащенко О.П.

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником ОСОБА_3 ,

на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 березня 2019 року, ухваленого в приміщенні суду під головуванням судді Савицького О.А., -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування іпотекодавцю перевищення вартості предмета іпотеки над розміром забезпеченого іпотекою вимог іпотекодавця.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 02.09.2011 між ОСОБА_2 , як позикодавцем, та нею, як позичальником, було укладено договір позики, за умовами якого, враховуючи також положення додаткових угод за №№1, 2, 3 до нього, отримала від відповідача суму позики в загальному розмірі 3 800 000,00 грн.

В забезпечення виконання вищенаведеного договору позики, 02.09.2011 між сторонами по справі було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовим Г.В. за реєстровим номером №2146, згідно з яким вона надала в іпотеку належні їй на праві приватної власності земельну ділянку, площею 0,150 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та житловий будинок, що розташований на вищевказаній земельній ділянці.

30.10.2013 ОСОБА_2 складено заяву, в якій він підтвердив факт отримання від ОСОБА_1 суми за договором позики у розмірі 1 166 968,00 грн. та про те, що станом на 30.10.2013 заборгованість за договором позики та додаткових угод до нього становить 2 633 032,00 грн.

Відповідно до умов договору іпотеки відповідач, як іпотекодержатель, здійснив реєстрацію свого права власності на предмет іпотеки, вартість якого відповідно до Звіту від 07.04.2014, складеного ТОВ «Регіональний центр оцінки», була визначена в загальному розмірі 4 992 215,00 грн.

Посилаючись на недостовірність вищенаведеної ринкової оцінки майна, виконаної перед зверненням стягнення на предмет іпотеки, а також положення ст. 37 Закону України «Про іпотеку», зазначала, що оскільки відповідно до Звітів про оцінку будинку та земельної ділянки, складених ТОВ «Канзас» на її замовлення, ринкова вартість предмета іпотеки станом на 11.04.2014 становить в загальному розмірі 11 227 000,00 грн., відповідач, як іпотекодержатель, має відшкодувати їй, як іпотекодацвю, перевищення вартості предмета іпотеки на розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя в розмірі 7 471 268,00 грн. (11 227 000,00 грн./100*90% - 2 633 032,00 грн.).

Вважала, що про недостовірність ринкової вартості майна, встановленої Звітом від 07.04.2014 року, свідчить те, що, як вбачається зі змісту вказаного Звіту, оцінка проводилася на майно, що знаходиться за іншою адресою та під іншим кадастровим номером, а сам Звіт виконано лише цілей оподаткування відповідно до ст. 172 Податкового кодексу України.

Відповідно до умов договору добровільного страхування заставного майна №13-2828-13-00022 та договору добровільного страхування заставного майна №13-2828-13-00022 від 30.10.2012 житловий будинок застрахований на суму 11 860 540,00 грн., а земельна ділянка - на суму 744 810,00 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18 березня 2019 у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 , через свого представника подала апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

На обґрунтування вимог апеляційної скарги вказує, зокрема, що судом першої інстанції не враховано обставини, наведені нею в позовній заяві, а саме: суд невірно оцінив докази, які стосувалися оцінки вартості іпотечного майна, оскільки в розділі «Використання звіту», який суд вважав належним доказом, зазначено про те, що звіт може бути використаний виключно з метою, яка в ньому вказана, а сам звіт виконаний для цілей оподаткування відповідно до ст. 173 Податкового кодексу України.

У вказаному звіті також зазначалося, що він не може бути основою того, що права на об`єкт оцінки перейдуть з одних рук в інші за розрахованою вартістю.

Вважає, що оцінка майна має бути реальною, а не занижувати вартість предмета іпотеки в 2 рази, оскільки це порушує її право. Зазначає, що оцінка майна має бути здійснена не для цілей оподаткування, а саме бути основою того, що права на об`єкт оцінки перейдуть з одних рук в інші за розрахованою вартістю.

Також зазначає, що суд першої інстанції не звернув увагу на її доводи стосовно того, що право власності на іпотечне майно за ОСОБА_2 було зареєстровано на підставі Звіту про оцінку майна, за якою загальна вартість майна складає 4 992 215,00 грн. Проте, оцінка проводилась на майно, що знаходиться за іншою адресою та під іншим кадастровим номером.

Суд не звернув увагу на те, що розмір заборгованості по договору позики відповідачем було проведено невірно, а саме невірно розраховано 30% річних, які мали б рахуватися з 25.04.2014, як термін повернення суми 329 129,00 дол.США, а не з 31.10.2013 по 11.04.2014. Тому заборгованість не могла складати 5 380 113,49 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 заперечує проти доводів апеляційної скарги. Просить рішення суду залишити без змін.

Зазначає, що відповідно до п.6.4.1 договору іпотеки, іпотеко держатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю визначеного на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єкта оціночної діяльності, якого обирає іпотекодрдатель для здійснення такої оцінки. Обов`язок погодження з іпотекодавцем оцінки майна та/або його вартості також не передбачено ні ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ні ЗУ «Про нотаріат». Таким чином, вважає, що єдиним належним і допустимим доказом є оцінка майна, проведена «Регіональним центром оцінки» від 7.04.2014 у сумі 4 992 215,00 грн.

Посилання позивача про те, що оцінку проведено за іншим об`єктом майна є помилковими. Оскільки помилка на першій сторінці звіту про оцінку майна щодо місця розташування майна є технічною, а зі змісту самої оцінки випливає, що вона проведена саме за іпотечним майном. Також самою ОСОБА_1 до позовної заяви додано Рецензію на вищевказаний звіт, з якого встановлено, що оцінка проведена саме за спірним об`єктом майна.

Щодо дати 25.03.2014 в розрахунку заборгованості, то вона зазначена помилково. Проте всі розрахунки проведено за період до 11.04.2014

Вважає, що обставини, на які посилається позивач у своїй апеляційній скарзі були встановлені рішеннями судів у справі, які набрали законної сили. Зокрема, щодо недостовірності звіту про оцінку мана у справі 372/359/17.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача - ОСОБА_5 Т .М. підтримала доводи апеляційної скарги з підстав, викладених в ній. Просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Представник відповідача - ОСОБА_4 . заперечувала проти доводів апеляційної скарги. Просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що відсутнє перевищення вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя, оскільки предмет іпотеки не покрив у повному розмірі заборгованість позивача перед відповідачем. Вважав єдиним належним та допустимим доказом оцінку майна, проведену ТОВ «Регіональний центр оцінки» у звітах від 07.04.2014.

Апеляційний суд погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, в забезпечення виконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань за договором позики від 02.09.2011, 02.09.2011 року між нею та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовим Г.В. за реєстровим номером №2146, згідно з яким позивач надала в іпотеку належне їй на праві приватної власності нерухоме майно: земельну ділянку, площею 0,150 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :05:025:0044, та житловий будинок АДРЕСА_1 , що розташований на вищевказаній земельній ділянці.

Відповідно до умов договору іпотеки 11.04.2014 року відповідач, як іпотекодержатель, здійснив реєстрацію свого права власності на предмет іпотеки, вартість якого відповідно до Звіту про оцінку майна №LC140404-006 та Звіту №LC140404-005 від 07.04.2014, складених ТОВ «Регіональний центр оцінки», була визначена в загальному розмірі 4 992 215,00 грн.

Звертаючись до суду та обґрунтовуючи свої позовні вимоги, ОСОБА_1 , посилаючись на недостовірність вищенаведеної ринкової оцінки майна, виконаної перед зверненням стягнення на предмет іпотеки, а також положення ст. 37 Закону України «Про іпотеку», вказувала, що оскільки відповідно до Звітів про оцінку будинку та земельної ділянки, складених ТОВ «Канзас» на її замовлення, ринкова вартість предмета іпотеки станом на 11.04.2014 становить в загальному розмірі 11 227 000,00 грн., відповідач, як іпотекодержатель, має відшкодувати їй, як іпотекодацвю, перевищення вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя в розмірі 7 471 268,00 грн. (11 227 000,00 грн./100*90% - 2 633 032,00 грн.)

Визначаючи суму заборгованості за договором позики саме в розмірі 2 633 032,00 грн., ОСОБА_1 виходила з того, що згідно з нотаріально посвідченою заявою відповідача від 30.10.2013, останній підтвердив факт отримання від ОСОБА_1 суми за договором позики у розмірі 1 166 968,00 грн. та те, що станом на 30.10.2013 заборгованість за договором позики та додаткових угод до нього становить 2 633 032,00 грн.

Так, згідно з п.п.1.2, 2.1 договору позики, укладеного 02.09.2011 між сторонами по справі, позивач отримала позику у сумі 1 984 000,00 грн., що на момент укладення договору становило еквівалент 248 000,00 доларів по курсу 8,0 грн. за 1 долар США.

Відповідно до п.6.3 договору позики якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 30 процентів річних від простроченої суми.

В подальшому, до вказаного договору позики були підписані додаткові угоди №,№1, 2, 3 від 02.04.2012, 28.08.2012 та 01.11.2012 відповідно, за якими сума позики була збільшена до 3 800 000,00 грн., що становило в еквіваленті 475 000,00 доларів США по курсу 8,0 грн. за 1 долар США.

При цьому, відповідно до ч.2 п.4.1 договору позики сума позики підлягає поверненню в гривнях та визначається виходячи з еквіваленту в доларах США по курсу, за яким можна придбати долари США у банку на момент (дату) здійснення розрахунків.

Отже, розрахунок суми заборгованості по договору позики здійснюється виходячи з курсу долара США на момент здійснення розрахунку.

30.10.2013 ОСОБА_2 було складено заяву, яка посвідчена нотаріально, про те, що він отримав від ОСОБА_1 суму у розмірі 1 166 968,00 грн., що становить 145 861,00 доларів США по курсу 8,0 грн. за 1 долар США, та заборгованість за договором позики станом на 30.10.2013 складає 2 633 032,00 грн., що становить еквівалент 329 129,00 доларів США по курсу 8,0 грн. за 1 долар США.

Згідно з Довідкою ПАТ КБ «Фінансова ініціатива», станом на 11.04.2014 (дата набуття права власності відповідачем на предмет іпотеки) 1 долар США в еквіваленті становив 13,60 грн.

Станом на 11.04.2014 заборгованість позивача за договором позики становила 395 596,58 доларів США (заборгованість за договором у сумі 329 129,00 + нараховані 30% у сумі 66 467,58 доларів США), що в еквіваленті складало 5 380 113,49 грн. (4 476 154,40+903 959,09 грн.), по курсу 13,60 грн. за 1 долар США.

11.04.2014 відповідач, як іпотекодержатель, здійснив реєстрацію свого права власності на предмет іпотеки, вартість якого відповідно до Звіту про оцінку майна №LC140404-006 та Звіту №LC140404-005 від 07.04.2014 року, складених ТОВ «Регіональний центр оцінки», була визначена в загальному розмірі 4 992 215,00 грн.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що оцінка предмета іпотеки була занижена підлягають відхиленню, як такі, що спростовуються матеріалами справи.

Стосовно доводів апеляційної скарги щодо того, що суд першої інстанції не звернув увагу на її позицію та докази про виконання звіту для цілей оподаткування, а не для оцінки вартості майна, то вони підлягають відхиленню, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам ц цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд першої інстанції дійшов висновку, з яким погоджується і суд апеляційної інстанції, що обставини, якими обґрунтовані заявлені вимоги, не є доведеними та спростовуються встановленими обставинами справи.

При розгляді вказаної справи застосовуваються норми ЗУ «Про іпотеку». Зокрема, ч. 3 ст. 37 вказаного Закону передбачає, що іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуттяна підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності.

Відповідно до п.6.4.1. іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єкта оціночної діяльності, якого обирає іпотекодержатель для здійснення такої оцінки.

Таким чином, іпотекодавцеві не надано право обирати оціночну компанію для визначення вартості предмета іпотеки. Вартість визначається на момент набуття права власності напідставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності, якого обирає іпотекодержатель (п.6.4.1. договору).

Обов`язок погодження з іпотекодавцем оцінки майна та/або його вартості також не передбачено ні ЗУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", ні ЗУ "Про нотаріат" або Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень чи Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України.

Отже, єдиним належним допустимим доказом є оцінка майна, зроблена ТОВ «Регіональний центр оцінки» № LС140404-006 та № LС140404-005 від 07.04.2014 р - 4 992 215 грн.

Згідно Звіту про оцінку майна № LС140404-005 від 07/04/2014 року, замовником якого був ОСОБА_2 оціночна вартість житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 становить 4 130 833 грн.

Згідно Звіту про оцінку майна № LС 140404-006 від 07/04/2014 року оціночна вартість земельної ділянки, площею 0,150 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 становить 861 382 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що оцінка нерухомого майна проведена за іншою адресою та під іншим кадастровим номером відхиляються судом апеляційної інстанції, оскільки судом першої інстанції вже надано оцінку цьому доводу, з якою апеляційний суд погоджується і, проаналізувавши зміст самого звіту, на думку колегії суддів розходження в кадастрових номерах є технічною помилкою. Ці ж обставини встановлені в судових рішеннях першої та апеляційної інстанції у справі № 372/359/17.

У відповідності до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, доводи апеляційної скарги були предметом детального дослідження й ретельної оцінки судом першої інстанції, який їх обґрунтовано спростував, про що свідчить зміст оскаржуваного судового рішення. Таким чином, ці доводи зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 367 ЦПК України не належить до повноважень суду апеляційної інстанції.

При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Враховуючи, те що апеляційна скарга залишається без задоволення, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат, здійсненого судом першої інстанції. Судовий збір за подання апеляційної скарги слід покласти на особу, яка подала апеляційну скаргу. Іншими учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у апеляційному суді.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 березня 2019 року залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником ОСОБА_3 , - без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду.

У разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 12 вересня 2019 року.

Суддя-доповідач

Судді: