ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 619/2820/18 Головуючий суддя І інстанції Остропілець Є. Р.
Провадження № 22-ц/818/1814/19 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори про право власності та інші речові права про приватну власність
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2019 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Яцини В.Б.

суддів: - Кіся П.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря : Колесник О.Е.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Прокуратури Харківської області в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів та ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 03 жовтня 2018 року, ухвалене у складі головуючого судді Остропілець Є.Р., по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Черкасько - Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області, третя особа: ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Черкасько - Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області (Малоданилівська селищна об`єднана територіальна громада), ОСОБА_1 , третя особа: ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» про визнання права власності за набувальною давністю,

встановив:

17 липня 2018 року до суду з позовом звернулася ОСОБА_1 до Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району, Харківської області, ОСОБА_1 , третя особа: ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» про визнання права власності за набувальною давністю.

08 серпня 2018 року надійшов зустрічний позов від ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області, третя особа: ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» про визнання права власності за набувальною давністю.

Позивач за первісним позовом ОСОБА_1 надала до суду заяву, в якій просить задовольнити зустрічну позовну заяву, а первісний позов залишити без розгляду.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що в 1962 році її батьку та родині ОСОБА_2 був наданий будинок АДРЕСА_1 , який складався з трьох кімнат житловою площею 42 кв/м для проживання.

Враховуючи, що будинок був побудований в 1937 році, батько позивача разом з матір`ю ОСОБА_3 робили поточний ремонт, а в 1995 році зробили капітальний ремонт.

ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, актовий запис № 18829.

Тобто, ОСОБА_2 вказує, що з 1962 року разом з сім`єю проживала та проживає у вищевказаному будинку, відкрито та безперервно володіє нерухомим майном багато років, сплачує всі комунальні платежі, займається поточним ремонтом та вважає себе власником будинку.

До теперішнього часу дане будівництво не узаконено позивачем, тому вона вимушена звернутися до суду.

Позивач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, відповідно до поданої заяви просить суд розглядати справу у її відсутність, без фіксації технічними засобами, на задоволені позову наполягає.

Відповідачі ОСОБА_1 та представник Черкасько-Лозівської селищної ради Дергачівського району Харківської області в судове засідання не з`явилися, відповідно до заяв просили суд розглядати справу у їх відсутність, не заперечували проти задоволення позову.

Представник 3-ї особи в судове засідання не з`явився, був повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи. В своїй заяві просить суд слухати справу у його відсутність та винести рішення на розсуд суду.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 03 жовтня 2018 року визнано за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції 11 лютого 2019 року прокуратура Харківської області в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів та ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» засобами поштового зв`язку подала апеляційну скаргу.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 15 лютого 2019 року справу повернуто до суду першої інстанції для ухвалення додаткового рішення.

Додатковим рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 28 лютого 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник прокуратури Харківської області в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів та ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» А.Гончаренко просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки його прийнято з порушенням норм матеріального (ст.ст. 3, 318, 321, 344 ЦК України) та процесуального (ст.ст. 76- 81, 89, 263-264 ЦПК України) права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими.

Вказав, що судом першої інстанції у порушення ст.ст. 76-81, 89, 264 ЦПК України не з`ясовано правові підстави проживання ОСОБА_2 у вищезазначеному будинку, а також правовий режим власності спірного будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1.

Зазначив, що у матеріалах справи наявна довідка № 174 Черкасько-Лозівської селищної ради народних депутатів Дергачівського району Харківської області від 27.09.1996 року, надана самою позивачкою, що вказаний будинок знаходиться на балансі Держлісгоспу та зареєстрований за обліком в сільській раді, як будинок-кордон.

Матеріали справи містять лист від 06.04.2009 №170а, адресований ОСОБА_3 (матері позивачки) та іншим, яким УкрНДІЛГА роз`яснює, що приміщення, а саме спірний будинок, обліковується на балансі Данилівського ДДЛГ як будинки-кордони та вказані приміщення знаходяться в оперативному управління балансоутримувача - Данилівського ДДЛГ, та не відносяться до житлового фонду.

Листом від 04.03.1997 року директор Данилівського лісгоспу повідомив суд, що житловий будинок-кордон під інвентарним номером 010, в якому проживає ОСОБА_5 (батько позивачки) перебуває в основних фондах виробничого призначення та знаходиться на території підприємства в кв .138 Південного лісництва.

Державний Комітет лісового господарства України у листі від 28.08.1998 за 305-74/2183 адресованому Харківському обласному суду зазначив, що приміщення та будівлі, які розташовані на території Держлісфонду та обліковуються на балансах підприємств не як житло, а як основні засоби лісогосподарського виробництва. Відповідно до п.41 Положення про державну охорону СРСР, затверджене Радою Міністрів СРСР від 22.03.1950 №1181 із (змінами та доповненнями від 21.08.1961 №641 та від 30.04.1982 №360 лісникам на час роботи в лісовій охороні надаються в безкоштовне користування житлові приміщення з надвірними будівлями в лісі (кордони).

У відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення і залишити рішення суду без змін, вважаючи рішення суду законним і обґрунтованим.

Вказала, що прокурор А. Гончаренко, який подав апеляційну скаргу, відповідно до Закону України «Про прокуратуру» та територіальної юрисдикції не має територіальна юрисдикція Дергачівської місцевої прокуратури. Крім того, у даному випадку прокурор не міг не дізнатися вчасно про оскаржене рішення суду, тому вважає, що апеляційна скарга прокурора подана поза межами строку на апеляційне оскарження.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, після належного повідомлення учасників справи дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до п.п. 1, 2, 4 ч. 1, ч. 2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

У статті 263 ЦПК України визначені наступні вимоги до законності і обґрунтованість судового рішення:

1. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

2. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

3. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

5. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду не відповідає у повній мірі.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, виходив з того, що відповідач на протязі значного часу добросовісно, відкрито та безперервно володіла чужим майном, тому наявні правові підстави для визнання права власності за набувальною давністю. Відповідач добросовісно, відкрито, безперервно володіє будинком АДРЕСА_1 , доглядає за ним аби запобігти його псуванню чи руйнуванню, робить необхідні ремонтні роботи, проживає в ньому, відкрито володіє всім будинком більше десяти років, не приховуючи цей факт.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з таким висновком суду.

Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, одним із способів такого захисту згідно з указаною нормою Кодексу є визнання права.

Стаття 41 Конституції України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

За статтею 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до вимог ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до положень ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно, якщо інше не встановлено ЦК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду.

Згідно з абз. 3 ч. 1 ст. 344 ЦК Украни, право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Чинним цивільним законодавством набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях.

Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі.

В Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вказується, що відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК України).

Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК).

Пунктом 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз`яснено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

-володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

-володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

-володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Судовим розглядом встановлено, що у 1962 році батьку та родині ОСОБА_2 був наданий будинок АДРЕСА_1 , який складався з трьох кімнат житловою площею 42 кв/м для проживання.

Будинок наданий ОСОБА_5 , який працював відповідно наказу №12 по Данилівському опитному лісхозу УкрНІІЛХА на посаді завідуючого господарством з 20.03.1962 року по 09.08.1963 року, відповідно наказу № 77 по Данилівскому опитному лісгоспу УкрНІІЛХА на посаді постійного робітника з 09.08.1963 року по 20.07.1964 року, відповідно наказу №78 по Данилівському опитному лісгоспу на посаді завідуючого господарством лісгоспу з 20.07.1964 року по 31.10.1972 року та відповідно наказу №141 по Данилівському дослідному лісгоспу УкрНІІЛХА на посаді робочого Південного лісництва з 31.10.1972 року по 23.10.1981 року. Був звільнений на пенсію 23.10.1981 року.

Враховуючи, що будинок був побудований в 1937 році, батько позивача разом з матір`ю ОСОБА_3 робили поточний ремонт, а в 1995 році зробили капітальний ремонт, що підтверджується накладними та квитанціями на придбання будівельних матеріалів за 1995-1996 роки.

Відповідно довідки № 174 Черкасько-Лозівської селищної ради народних депутатів Дергачівського району Харківської області від 27.09.1996 року вказаний будинок знаходився на балансі Держлісгоспу та зареєстрований за обліком в сільській раді, як будинок-кордон.

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 відповідно свідоцтва про смерть № НОМЕР_2 від 27.07.2001 року, про що зроблено запис № 54 в акті громадянського стану Черкасько - Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області.

ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, актовий запис № 18829.

ОСОБА_2 з 1962 року разом з сім`єю, яка є донькою ОСОБА_7 та ОСОБА_3 , проживала та проживає у вищевказаному будинку, відкрито та безперервно володіє нерухомим майном багато років, сплачує всі комунальні платежі, займається поточним ремонтом, оплачує електроенергію, що підтверджується надами суду квитанціями про сплату комунальних платежів за період з 2017 по 2018 роки та акту депутата Черкасько-Лозівської селищної ради Дергачівського району Харківської області ОСОБА_8 від 16.01.2017 року.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю (стаття 344 ЦК України), необхідно враховувати, зокрема, наступне: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння).

Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності.

Володіння без правової підстави - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку законну підставу володіння чужим майном.

Аналізуючи поняття добросовісності володіння, як підстави для набуття права власності за набувальною давністю за статтею 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

Зазначене узгоджується з пунктом 9 постанови пленуму Вищого спеціалізовано суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав».

Як вбачається, що з листа від 04.03.1997 року директор Данилівського лісгоспу повідомив суд, що житловий будинок-кордон під інвентарним номером 010, в якому проживає ОСОБА_5 (батько позивачки) перебуває в основних фондах виробничого призначення та знаходиться на території підприємства в кв .138 Південного лісництва (а.с.19).

Державний Комітет лісового господарства України у листі від 20.11.1997 за № 02-75/2323 адресованому Дергачівському районному суду Харківської області зазначив, що приміщення та будівлі, які розташовані на території Держлісфонду та обліковуються на балансах підприємств не як житло, а як основні засоби лісогосподарського виробництва. Відповідно до п.41 Положення про державну охорону СРСР, затверджене Радою Міністрів СРСР від 22.03.1950 №1181 із змінами та доповненнями від 21.08.1961 №641 та від 30.04.1982 №360 лісникам на час роботи в лісовій охороні надаються в безкоштовне користування житлові приміщення з надвірними будівлями в лісі (кордони) (а.с.82,83).

Тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо задоволення позову, оскільки ОСОБА_2 не довела наявності підстав для набуття права власності на спірне нерухоме майно за давністю володіння, оскільки вона не є добросовісним володільцем спірного будинку кордону, власник якого відомий.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

У статті 77 ЦПК України вказано про належність доказів:

1. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

2. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

3. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

4. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно статті 78 ЦПК України зазначено про допустимість доказів:

1. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

2. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Про достатність доказів вказано у ст. 80 ЦПК України:

1. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

2. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідачем не було надано передбачених вказаними нормами ст.ст. 76-80 ЦПК України доказів на підтвердження добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном, правовстановлюючі документи на спірний об`єкт відсутні, тому суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що позивач не є добросовісним набувачем за правилами статті 344 ЦК України тому підстав для задоволення позову немає.

Доводи скарги знайшли своє підтвердження, тому відповідно до наведеної норми п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції скасовує оскаржене рішення суду повністю та ухвалює нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Доводи скарги про відсутність у А. Гончаренка, який є заступником прокурора Харківської області, законних повноважень для подання апеляційної скарги є безпідставними, оскільки такі повноваження належать прокурору відповідно до ч. 3 ст. 24 Закону України «Про прокуратуру», згідно якої право подання апеляційної скарги на судове рішення в цивільній справі незалежно від участі в розгляді справи прокурору вищого рівня: Генеральному прокурору, його першому заступнику та заступникам, керівникам регіональних та місцевих прокуратур, першим заступникам та заступникам керівників регіональних прокуратур.

Питання про поновлення процесуального строку з огляду на наявність поважних причин, відсутність у прокурора копії рішення суду першої інстанції, було вирішено ухвалою судді Харківського апеляційного суду від 15 лютого 2019 року, з урахуванням того, що суд першої інстанції не надсилав прокурору копію оскарженого рішення та відмовив прокурору в ознайомленні з матеріалами справи у відповідь на його відповідну заяву від 29.11.2018, при цьому прокурор листом від 05.02.3019 року повідомив в порядку ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» Директора ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» про внесення заступником прокурора Харківської області в інтересах держави в особі вказаного державного підприємства, яке здійснює публічні повноваження в цьому спорі (а.с. 82-83, 92-98) .

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При подачі апеляційної скарги Прокуратурою Харківської області в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів та ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» сплачено судовий збір у розмірі 2114 грн. 40 коп. Оскільки апеляційний суд приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги, то сплачені нею судові витрати підлягають стягненню на її користь з відповідача, яка подала зустрічний позов.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, п. 2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 381-384, 388,389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив:

Апеляційну скаргу Прокуратури Харківської області в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів та ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» - задовольнити.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 03 жовтня 2018 року -скасувати.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 року, на користьПрокуратури Харківської області, код 02910108, банк отримувач: Державна казначейська служба України м. Київ, код 820172, рахунок НОМЕР_3, код класифікації видатків бюджету- 2800, сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 2114 грн. 40 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 17 травня 2019 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді П.В. Кісь.

О.М.Хорошевський.