Справа №333/1357/19
Провадження №2/333/1233/19
РІШЕННЯ

Іменем України

10 травня 2019 року м. Запоріжжя

Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Холода Р.С.,

за участю: секретаря судового засідання Єрохіної А.Б.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

державного нотаріуса Вільнянської державної нотаріальної контори

Запорізької області Головного територіального управління юстиції

у Запорізькій області Євграфової О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Комунарського районного суду м. Запоріжжя позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа: Вільнянська державна нотаріальна контора Запорізької області Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, про скасування державної реєстрації, -

встановив:

07.03.2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_4 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, про скасування державної реєстрації. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірна квартира за адресою: АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності по Ѕ частині кожному належала двом особам: ОСОБА_5 (бабусі позивача) та ОСОБА_6 (батьку позивача).

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 . Після її смерті відкрилась спадщина та заведена спадкова справа. Спадкоємець першої черги ОСОБА_6 відмовився від спадщини. Із заявою про прийняття спадщини звернулась ОСОБА_7 , як дочка ОСОБА_5 Однак, підтвердити в нотаріальній конторі родинні стосунки з ОСОБА_5 не змогла, спадщину не оформила. Державний нотаріус Шостої запорізької державної нотаріальної контори Дмитрієва Н.П. 21.05.2016 року винесла постанову, якою відмовила ОСОБА_7 у праві власності в порядку спадкування за законом на Ѕ частину спірної квартири, яка належала ОСОБА_5 Таким чином, належна ОСОБА_5 Ѕ частина квартири до лютого 2019 року не була оформлена спадкоємцями першої черги в порядку спадкування за законом.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько позивача ОСОБА_6 На підставі заочного рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 01.11.2017 року ОСОБА_1 набула права власності на Ѕ частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом.

З урахуванням того, що після смерті бабусі позивача ОСОБА_8 ОСОБА_5 спадкоємці першої черги відсутні, то позивач, як спадкоємець п`ятої черги вважає за можливе оформити Ѕ частину спірної квартири на себе.

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_9 . Спадкоємцем першої черги за законом після її смерті є ОСОБА_4 . 16.02.2019 року державний нотаріус Вільнянської державної нотаріальної контори ГТУЮ в Запорізькій області Євграфова О.М. видала ОСОБА_4 свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті його матері ОСОБА_7 на Ѕ частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 , зареєструвала ОСОБА_4 власником зазначеної частки нерухомого майна в Державному реєстрі речових порав на нерухоме майно.

У свідоцтві про право на спадщину за законом від 16.02.2019 року державний нотаріус вказала, що ОСОБА_9 прийняла спадщину після смерті ОСОБА_5 , але не оформила своїх спадкових прав. Вказане не відповідає дійсності, так як ОСОБА_9 зазначену постанову державного нотаріуса не оскаржила, постанова діє по цей час. Таким чином, ОСОБА_9 не набула права власності на Ѕ частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 , так як на час смерті спадкодавець ОСОБА_9 не мала права власності на це майно і вже не мала право на спадщину як майнове право внаслідок прийняття державним нотаріусом постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 1255/02-31 від 21.05.2016 року. Зазначене свідчить про те, що державним нотаріусом Євграфовою О.М. свідоцтво про право на спадщину за законом від 16.02.2019 року видано всупереч чинному законодавству.

Так як, свідоцтво про право на спадщину за законом від 16.02.2019 року у спадковій справі після смерті ОСОБА_9 № 331/2016, яке зареєстроване в реєстрі за № 194, видане 16.02.2019 року державним нотаріусом Вільнянської державної нотаріальної контори ГТУЮ в Запорізькій області Євграфовою О.М. на Ѕ частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 , безпідставно видане ОСОБА_4 , який не має права на спадкування цього майна, тому зазначене свідоцтво належить визнати недійсним.

На думку позивача, у зв`язку з визнанням недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом належить скасувати державну реєстрацію прав власності ОСОБА_4 на Ѕ частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 , номер запису про право власності: 30322798, здійснену 16.02.2019 року державним нотаріусом Вільнянської державної нотаріальної контори ГТУЮ в Запорізькій області Євграфовою О.М.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просить суд визнати недійсним з моменту видачі вказане свідоцтво про право на спадщину за законом від 16.02.2019 року у спадковій справі після померлої ОСОБА_9 № 331/2016, скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на Ѕ частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 , та стягнути понесені судові витрати.

Ухвалою суду від 15.03.2019 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити за правилами загального позовного провадження.

03.04.2019 року до суду від третьої особи - державного нотаріуса Вільнянської державної нотаріальної контори ГТУЮ в Запорізькій області Євграфової О.М. надійшли пояснення, в яких вона вказала, що 16.02.2019 року Вільнянською державною нотаріальною конторою ГТУЮ в Запорізькій області за формою № 6 «Свідоцтво про право на спадщину за законом на нерухоме майно померлого спадкоємця, який прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав» Правил ведення нотаріального діловодства, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 22.12.2010 № 3253/5, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 23.12.2010 № 1318/18613, було видано Свідоцтво про право на спадщину за законом на Ѕ частку квартири на ім`я ОСОБА_4 з додержанням вимог чинного законодавства.

Успадкована Ѕ частина квартири за адресою: АДРЕСА_1 належала померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 після якої, згідно ч. 1 ст. 1269 ЦК України, шляхом подачі заяви про прийняття спадщини за законом, спадщину прийняла її дочка ОСОБА_7 . Державним нотаріусом Шостої Запорізької державної нотаріальної контори було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку з розбіжностями прізвищ у свідоцтві про народження ОСОБА_7 та у свідоцтві про смерть ОСОБА_5 .

Після померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_7 , згідно ч. 1 ст. 1269 ЦК України, шляхом подачі заяви про прийняття спадщини за законом, спадщину прийняв її син ОСОБА_4 , який на підтвердження родинних відносин між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 надав рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 03.10.2016 року про встановлення факту родинних відносин.

Враховуючи викладене, вважає заяву ОСОБА_1 необґрунтованою, тому заперечує проти задоволення позову.

10.04.2019 року ухвалою суду закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду.

В судовому засіданні позивач позов підтримала і просила задовольнити.

Представник позивача позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Суду пояснив, що після смерті ОСОБА_5 від прийняття спадщини відмовився ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9 , яка звернулась із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори. Проте, ОСОБА_9 не набула права власності на спадкове майно, так як нотаріусом їй було відмовлено у здійсненні нотаріальних дій, тому що неможливо було встановити між померлою ОСОБА_5 та ОСОБА_9 факт родинних відносин. Зазначену постанову ОСОБА_9 не оскаржила, а отже і позбулася права на право власності. Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. В зв`язку з тим, що ОСОБА_9 не набула права власності на спадкове майно, то відповідно і ОСОБА_10 не міг спадкувати після смерті ОСОБА_9 Ѕ частину спірної квартири.

Відповідач до суду не з`явився, довірив свої інтереси представляти ОСОБА_3 , яка проти задоволення позову заперечувала. Вважає, що ОСОБА_4 державним нотаріусом Вільнянської державної нотаріальної контори Запорізької області Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області законно видано свідоцтво про право на спадщину після смерті його матері ОСОБА_9 , так як остання у встановлений законом строк звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 21.05.2016 року ОСОБА_9 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, а не у праві власності на Ѕ частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Крім того, після відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_9 раптово померла (через три місяці). ОСОБА_4 на підставі рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 03.10.2016 року підтвердив факт родинних відносин між ним і бабусею ОСОБА_5 . Отже, ОСОБА_9 заявила державному нотаріусу намір прийняти спадщину після смерті ОСОБА_5 , як спадкоємець першої черги, набула право на спадкування, проте не отримала свідоцтво про право на спадщину, що і дало законні підстави оформити ОСОБА_11 право власності після смерті своєї матері ОСОБА_9

Третя особа - державний нотаріус Вільнянської державної нотаріальної контори Запорізької області Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Євграфова О.М. проти позову заперечувала. Повністю підтримала письмові пояснення, надані до суду. Додатково пояснила, що ОСОБА_9 прийняла спадщину шляхом подачі відповідної заяви до нотаріальної контори. Відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину через відсутність свідоцтва про народження для встановлення дівочого прізвища не можна вважати, як відмову у прийнятті спадщини чи не набуття права на спадщину. ОСОБА_9 прийняла спадщину, але не оформила її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (ст. 1269 ЦК України), що і було зроблено Лимарь Т.І. Згідно ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Тобто, ОСОБА_9 прийняла спадщину після смерті ОСОБА_5 , відповідно і ОСОБА_12 отримав свідоцтво про право власності у порядку спадкування на Ѕ частину спірної квартири.

Суд, заслухавши сторони, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, дійшов до такого.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі.

Згідно з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Відповідно до ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно положень ст.ст. 76,81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

На праві спільної часткової власності в рівних частках ОСОБА_5 та ОСОБА_6 по Ѕ частині кожному належала квартира за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджено свідоцтвом про право власності на житло НОМЕР_1 , видане 15.04.2004 року Комунарською районною адміністрацією Запорізької міської ради та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 358023 від 14.05.2004 року (а.с. 8-9).

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 .

З копії спадкової справи № 306, заведеної 04.04.2007 року в Шостій Запорізькій державній нотаріальній конторі встановлено, що після смерті ОСОБА_5 із заявами про прийняття спадщини звернулись ОСОБА_6 і ОСОБА_9 04.05.2007 року ОСОБА_6 відмовився від прийняття спадщини на користь ОСОБА_9

21.05.2016 року постановою державного нотаріуса Шостої Запорізької державної нотаріальної контори Дмитрієвою Н.П. Лимарь Т.І. було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5 , так як неможливо встановити факт родинних відносин між ОСОБА_9 та ОСОБА_5

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_6 (а.с. 16).

Заочним рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 01.11.2017 року ОСОБА_1 набула права власності на Ѕ частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 (а.с. 10-11).

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_7 .

Відповідно до копії спадкової справи № 331/2016, заведеної після смерті ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_4 року у Вільнянській державній нотаріальній конторі Запорізької області Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області із заявою про прийняття спадщини звернувся ОСОБА_4 .

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 03.10.2016 року було встановлено факт родинних відносин між ОСОБА_4 як онука та ОСОБА_5 , як бабусі. Рішення набуло законної сили 17.10.2016 року.

16.02.2019 року державним нотаріусом Вільнянської державної нотаріальної контори Запорізької області Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Євграфовою О.М. ОСОБА_4 видано свідоцтво про право на спадщину за законом на Ѕ частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_5 .

Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно зі статтею 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

При розгляді справ про визнання права власності на спадкове нерухоме майно у випадках, якщо спадщина прийнята, проте спадкоємцем не було одержано свідоцтво про право на спадщину (ст. 1297 ЦК) або не здійснено державну реєстрацію права на спадщину (ст. 1299 ЦК), слід брати до уваги, що законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини», і пов`язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки.

Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Статтею 1297 ЦК встановлено обов`язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов`язку у виді втрати права на спадщину.

Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК, в редакції що діяла на час отримання свідоцтва).

Суду не подано доказів того, що ОСОБА_9 протягом шести місяців з часу відкриття спадщини заявила про відмову від неї, а тому вона вважається такою, що прийняла спадщину після смерті своєї матері з часу її відкриття, тобто з 04.05.2007 року.

Крім того, відповідно до частини третьої статті 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Як роз`яснено у пункті 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК України є правом, а не обов`язком спадкоємця.

Аналіз норм статей 1216, 1218, 1219, 1231, 1268, 1269, 1296, 1297 ЦК України дає підстави для висновку про те, що спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, реалізувавши які, спадкоємець, незалежно від отримання ним свідоцтва про право на спадщину, набуває право на спадкове майно (право володіння, користування).

Такий же висновок зробив Верховний Суд у своїй Постанові від 16 травня 2018 року у справі № 336/3968/16-ц.

Єдиною нормою матеріального права, яка регулює правовідносини щодо недійсності свідоцтва про право на спадщину є ст. 1301 ЦК України, якою передбачено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Таким чином, згідно з ЦК однією з підстав визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним є відсутність в особи права на спадкування. Під цю підставу підпадають випадки, коли особа, на чиє ім`я видане свідоцтво про право на спадщину, ніколи не мала прав на спадкування або ж мала, але втратила спадкові права. Наприклад, при спадкуванні за законом не має права на спадкування особа, яка не входить до кола спадкоємців відповідної черги (статті 1261-1265 ЦК) чи спадкоємців за правом представлення (ст. 1266 ЦК).

В даному випадку ОСОБА_9 входила до кола спадкоємців відповідної черги разом з померлим ОСОБА_6 , та не втратила свої спадкові права.

Оскільки у ст. 1301 ЦК перелік підстав визнання свідоцтва про право на спадщину не є вичерпним, таке свідоцтво може визнаватись недійсним і з інших підстав. Як роз`яснив Верховний Суд України, іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо (абз. 3 п. 27 постанови Пленуму № 7).

Свідоцтво про право на спадщину може бути визнане недійсним судом також у випадку його видачі за відсутності передбачених законом підстав. Зокрема, такими підставами можуть бути: видача свідоцтва на ім`я спадкоємця, який не прийняв спадщину (ч. 1 ст. 1296 ЦК), до закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст.1298 ЦК), до народження зачатої, але не народженої дитини, яка є серед спадкоємців за заповітом чи за законом (ч. 2 ст.1298 ЦК).

Таких підстав для визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним судом у даному випадку не встановлено.

Крім того, звертаючись до Шостої Запорізької державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на Ѕ частину спірної квартири, ОСОБА_9 . державним нотаріусом надано постанову про відмову у видачі такого свідоцтва з підстав неможливості підтвердження факту родинних відносин, тобто фактично державний нотаріус не приймала рішення щодо відмови у прийнятті спадщини або не набуття права на спадщину.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК України установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.

При цьому слід виходити з положень ст. 11 ЦК України про підстави виникнення цивільних прав і цивільних обов`язків. Відповідно до них цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, передбачених актами цивільного законодавства, Конституцією України та міжнародними договорами України, а також із дій осіб, не передбачених цими актами, але які породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, наприклад, договори та інші правочини, створення речей, творча діяльність, результатом якої є об`єкти права інтелектуальної власності, завдання майнової (матеріальної та моральної) шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Рішенням Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року №1-10/2004, визначено, що охоронюваний законом інтерес треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони для задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності та іншим загально-правовим засадам.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Процесуально-правовий аспект захисту права полягає в тому, що згідно зі ст. 19 ЦПК України загальні суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 2 ЦПК).

Суд під час розгляду і вирішенні цивільної справи визначає спосіб захисту виходячи із закону, який регулює конкретні правовідносини, і тих юридичних фактів, що обумовлюють виникнення цих правовідносин та цього спору.

У тих випадках, коли спеціальна норма закону встановила інший, ніж визначений ст. 16 ЦК України, спосіб захисту, застосовується спосіб захисту, встановлений спеціальною нормою. Одночасно можуть застосовуватися положення ст. 16 ЦК України і положення спеціальної норми щодо способу захисту у випадках, коли ці способи тотожні й на них поширюється дія ЦК.

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених ст. 16 ЦК України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.

Аналізуючи викладене, суд вважає позов не обґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, позивачем не надано достатніх та допустимих доказів, що свідчать про недійсність свідоцтва про право на спадщину, оскільки воно видане в спосіб, передбачений законом, відповідною на це особою, а державному нотаріусу Вільнянської державної нотаріальної контори Запорізької області Євграфовій О.М. на момент видачі оскаржуваного свідоцтва не було подано даних про безпідставність видачі свідоцтва чи про наявність ще одного спадкоємця, який вважається таким, що прийняв спадщину.

Стосовно вимог щодо скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_4 на Ѕ частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 , номер запису про право власності: 30322798, здійснену 16.02.2019 року державним нотаріусом Вільнянської державної нотаріальної контори ГТУЮ в Запорізькій області Євграфовою О.М., суд виходить з такого.

Частиною 2 ст. 37 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування реєстрації прав.

Тобто, вимога про скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності, є похідною від скасування документу, на підставі якого було проведено державну реєстрацію права власності, а тому вона у даному випаду не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 2,11,16, 1216, 1218, 1219, 1231, 1261, 1266, 1268, 1269, 1296, 1297, 1301 ЦК України, ст.ст. 141, 200, 206, 258, 263- 265, 354-355 ЦПК України, Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , р.н.о.к.п.п. до ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , р.н.о.к.п.п. , третя особа: Вільнянська державна нотаріальна контора Запорізької області Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, про скасування державної реєстрації відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Запорізького апеляційного суду через Комунарський суд м. Запоріжжя. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Повний текст рішення складено 20.05.2019 року.

Суддя Комунарського районного суду

м. Запоріжжя Р.С. Холод