ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1886/19 Справа № 199/4130/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Якименко Л.Г. Суддя у 2-й інстанції - Деркач Н. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2019 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Деркач Н.М.

суддів - Каратаєвої Л.О., Ткаченко І.Ю.

при секретарі - Лященко С.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу, відсотків, пені та інфляційних збитків, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу, відсотків, пені та інфляційних збитків.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що між ним та ОСОБА_1 10.01.2014 року був укладений договір позики, відповідно до умов якого позивач передав відповідачу у борг 54 200,00 гривень, про що останній також надав власноруч написану розписку. Відповідно до умов п.3.1 договору строк повернення отриманих у борг коштів визначався до 31.03.2014 року.

Оскільки до теперішнього часу ОСОБА_1 грошові кошти не повернув, від виконання зобов`язань договору ухиляється, тому позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь суму боргу за договором позики від 10.01.2014 року 54 200,00 грн., пеню у розмірі 14 846,35 грн., 3% річних в розмірі 3 572,75 гривень, збитки від інфляції в розмірі 44 709,29 гривень, а також витрати по сплаті судового збору 1 173,28 грн.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 вересня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 54 200,00 гривень заборгованості за договором позики, 14 846 гривень 35 копійок пені, 3 572 гривні 75 копійок - три проценти річних від простроченої суми, 44 709 гривень 29 копійок збитків від інфляції, та 1 173 гривні 28 копійок судових витрат, а всього 118 501 гривню 67 копійок.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч. 2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Судом першої інстанції встановлено, що 10.01.2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений договір позики, відповідно до умов якого позивач передав ОСОБА_1 у борг 54 200,00 гривень, про що відповідач також надав власноруч написану розписку. Факт написання даної розписки особисто відповідач ОСОБА_1 у судовому засіданні не спростовував.

Відповідно до умов п. 3.1 договору строк повернення отриманих у борг коштів визначався до 31.03.2014 року.

Згідно з п.5.2. договору позики, у разі порушення боржником умов договору він сплачує позикодавцю пеню у розмірі подвійної ставки НБУ від простроченої суми за кожен день прострочення.

На час звернення до суду з позовом відповідач не повернув позивачеві суму боргу, від виконання взятих на себе зобов`язань ухиляється.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції правильно виходив з того, що відповідач взяв в борг у позивача грошові кошти, які в обумовлений договором строк не повернув, а тому є законні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу за договором позики від 10.01.2014 року у розмірі 54 200,00 гривень заборгованості за договором позики, 14 846 гривень 35 копійок пені, 3 572 гривні 75 копійок - три проценти річних від простроченої суми, 44 709 гривень 29 копійок збитків від інфляції.

Крім того, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити у рішенні суду розрахунок пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат.

Пеня = 14 846,35 грн. за період з 01.04.2014 по 31.03.2015 року, відповідно до позовних вимог. Розрахунок пені проводиться по формулі: Пеня = сума основного боргу х подвійна облікова ставка НБУ/365 днів х кількість днів прострочення.

Сума боргу (грн)Період простроченняКількість днів простроченняРозмір облікової ставки НБУРозмір подвійної облікової ставки НБУ в деньСума пені за період прострочення
5420001.04.2014 - 14.04.2014146.5000 %0.036 %*270.26
5420015.04.2014 - 16.07.2014939.5000 %0.052 %*2623.87
5420017.07.2014 - 12.11.201411912.5000 %0.068 %*4417.67
5420013.11.2014 - 05.02.20158514.0000 %0.077 %*3534.14
5420006.02.2015 - 03.03.20152619.5000 %0.107 %*1505.72
5420004.03.2015 - 31.03.20152830.0000 %0.164 %*2494.68

3% річних = 3572,75 грн. за період з 01.04.2014 року по 10.06.2016 року. Розрахунок 3% річних проводиться по формулі: 3 % річних = сума основного боргу х 3 % річних / 365 днів х кількість днів прострочення.

Сума боргу (грн)Період простроченняКількість днів простроченняРозмір процентів річнихЗагальна сума процентів
5420001.04.2014 - 10.06.20168023 %3572,75

Інфляційні збитки = 44 709,29грн. за період з з 01.04.2014 року по 10.06.2016 року.

Період заборгованостіСума боргу (грн.)Сукупний індекс інфляції за період№Інфляційне збільшення суми боргу
01.04.2014 - 10.06..82544709,29

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що укладений договір позики є нікчемним, неукладеним, правовідносини за ним є фіктивними та удаваними, так як насправді передача коштів не відбувалась, а між сторонами були інші договірні правовідносини з питань господарської діяльності не можуть бути прийняті до уваги, оскільки жодних належних і допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що під договором позики сторони приховали інші господарські відносини юридичних осіб суду не надано. Надані відповідачем докази не спростовують факт укладання між сторонами договору позики.

Крім того, згідно постанови Дніпровського апеляційного суду від 03 квітня 2019 року, яка набрала законної сили, у справі між тими самими сторонами про встановлення нікчемності договору позики, встановлено, що ОСОБА_1 , посилаючись на визнання правочину удаваним та заявивши вимогу про визнання оспорюваного правочину нікчемним, не довів: спрямованість волі сторін в удаваному, на думку позивача, правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами (фізичними особами) інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Як вбачається з матеріалів справи, 10 січня 2014 року сторони підписали Договір позики, за яким ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 54200,00 грн. у присутності свідків та власноручно написав про це розписку, що є засвідченням факту отримання грошових коштів.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що у 2006 році ОСОБА_2 взяв у нього в борг 5 000 доларів США та на даний час його не повернув, а тому суд повинен був зарахувати зустрічні вимоги, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки з зустрічними позовними вимогами про стягнення з ОСОБА_2 боргу ОСОБА_1 до суду не звертався, питання іншого боргу судом не досліджувалось, а тому суд позбавлений можливості здійснити зустрічне зарахування. Проте, ОСОБА_1 не позбавлений можливості звернутись до суду з відповідним позовом.

За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого суду, зводяться до переоцінки доказів і незгоди із висновками суду щодо обставин справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Судді: Н.М. Деркач

Л.О. Каратаєва

І.Ю. Ткаченко