Справа № 442/2982/18 Головуючий у 1 інстанції: Павлів З.С.
Провадження № 22-ц/811/2927/18 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р.,Приколоти Т.І.

за участі секретаря: Фейір К.О.

без участі сторін, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та ОСОБА_3, подану в інтересах ОСОБА_4 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 22 жовтня 2018 року у справі за позовом за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі Філії - Львівського обласного управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_4, в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_2 та ОСОБА_3, з участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Відділ - служба у справах дітей виконавчого комітету Дрогобицької міської ради та Виконавчий комітет Дрогобицької міської ради в особі Центру надання адміністративних послуг, про усунення перешкод в користуванні майном шляхом виселення, зняттям з реєстраційного обліку, -

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2018 року ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії-Львівського обласного управління «Ощадбанк» звернулися із зазначеним позовом до відповідача ОСОБА_4,ІНФОРМАЦІЯ_1, в інтересах якого діють його законні представники ОСОБА_2 та ОСОБА_3 обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 18 листопада 2015 року Банк набув право власності на квартиру АДРЕСА_1.

20 липня 2017 року в процесі примусового виконання рішення Апеляційного суду Львівської області від 25 вересня 2014 року проведено фактичне виселення ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_2 із зазначеної квартири.

Під час проведення виселення встановлено, що у період коли квартира вже перебувала у власності Банку у спірній квартирі зареєстровано місце проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

25 липня 2017 року скасовано реєстрацію місця проживання ОСОБА_3 у зв»язку з поданням останньою недостовірних документів щодо права власності на житло, в яке проводилася реєстрація місця проживання.

31 липня 2017 року на виконання рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 18 листопада 2013 року Центром надання адміністративних послуг виконкому Дрогобицької міської ради знято з реєстраційного обліку ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_6 Щодо зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_2 та його малолітнього сина ОСОБА_4 - відмовлено.

01 лютого 2018 року рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області визнано протиправними дії Центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Дрогобицької міської ради щодо не зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1.

Отже, після зняття з реєстраційного обліку усіх вищезазначених осіб у спірній квартирі залишається зареєстрованим лише малолітній ОСОБА_4

Позивач вважав, що у зв»язку з припиненням 18 листопада 2014 року у попередніх власників (ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_2 та ОСОБА_5) права власності на спірне майно в порядку звернення стягнення на предмет іпотеки у відповідача як члена сім»ї попередніх власників припинилося право на користування вказаним житлом.

З урахуванням зазначених обставин просили усунути перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_4 зі зняттям з реєстрації у відповідних органах.

Оскаржуваним рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 22 жовтня 2018 року позов задоволено.

Усунуто перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1, шляхом виселення ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 зі зняттям з реєстраційного обліку.

Рішення суду оскаржили ОСОБА_2 та ОСОБА_3, подавши апеляційну скаргу в інтересах ОСОБА_4

В апеляційній скарзі посилаються на те, що відповідач ОСОБА_4 та його батьки-законні представники, з дозволу нового власника (Ощадбанку) постійно проживають у спірній квартирі за адресою: АДРЕСА_1.

Вказують, що для них ця квартира є єдиним житлом, у якому вони і надалі проживають, що підтверджується Довідкою Комунальної о підприємства «Житлово-експлуатаційне об'єднання» Дрогобицької міської ради від 01 листопада 2018 року №1566.

Вважають вимогу позивача про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом виселення малолітнього ОСОБА_4, незаконною, безпідставною, необґрунтованою та направленою всупереч інтересів малолітньої дитини та її законних представників-батьків.

Просять рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 22 жовтня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В судове засідання сторони не з»явилися, хоча належним чином повідомлялися про час та місце розгляду справи, що відповідно до положень ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення у межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 22 жовтня 2018 року скасуванню на підставі пп.1-3 ч.1 ст.376 ЦПК України з ухваленням нового рішення по справі.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що малолітній ОСОБА_4 зареєстрований адресою: АДРЕСА_1. без законних на це підстав. Його місце реєстрації має відповідати місцю реєстрації його батьків, тому дитина не буде безпритульною.

З таким висновком суду погодитися не можна виходячи із наступних підстав.

Судом та матеріалами справи встановлено, що 19 березня 2008 року між ПАТ «Держаний ощадний банк України» та ОСОБА_5 укладено кредитний договір №2203-6763 на суму 279000 гривень, терміном на 120 місяців під 17,5 % на споживчі цілі, з остаточним терміном повернення не пізніше 18 березня 2018 року.

В забезпечення виконання зобов»язань 19 березня 2008 року між банком та ОСОБА_7 було укладено договір поруки №2203-6763/1, згідно якого поручитель зобов»язалась перед кредитором відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником ОСОБА_5 зобов»язання за договором відновлювальної кредитної лінії №22-3-6763 від 19 березня 2008 року та додатковими угодами до нього.

19 березня 2008 року між сторонами укладено договір іпотеки за реєстром №916.

Предметом іпотеки є нерухоме майно, а саме: двокімнатна квартира АДРЕСА_1.

Вказане майно належало майновим поручителям ОСОБА_7, ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на квартиру, виданого 31 січня 2006 року Комісією з питань приватизації житла при виконкомі Дрогобицької міської ради згідно розпорядження від 31 січня 2006 року за №2/13 зареєстрованого в Дрогобицькому ДК МБТІ та ЕО за №15867.

Таким чином іпотечне майно не було придбано за рахунок кредитних коштів.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 18 листопада 2013 року в цивільній справі №442/3918/13-ц в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №2203-6763 від 19 березня 2008 року звернуто стягнення на вказану спірну квартиру шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження.

Згідно рішення Апеляційного суду Львівської області від 25 вересня 2014 року виселено ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 (а.с.15-18).

На підставі Акту про реалізацію предмету іпотеки шляхом заліку забезпечених вимог іпотекодержателя приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Легеда М.М. 18 листопада 2015 року за реєстровим №840 було видано Свідоцтво, згідно з яким квартира АДРЕСА_1 належить ПАТ «Державний ощадний банк України» (а.с.19).

Згідно з Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №47877483 від 18 листопада 2015 року, право власності за ПАТ «Державний ощадний банк України»на квартиру як об»єкт житлової нерухомості за адресою: АДРЕСА_1, було зареєстровано в реєстрі речових прав на нерухоме майно 18 листопада 2015 року, номер запису 26249906 (а.с.20-21).

ІНФОРМАЦІЯ_1 в сім»ї ОСОБА_2 та ОСОБА_6 народився син ОСОБА_4, який був зареєстрований у спірну квартиру - за місцем реєстрації своїх батьків.

Згідно акту державного виконавця від 20 липня 2017 року проводилося виселення ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1. При тому один примірник ключів від вхідних дверей квартири з згоди Банку було передано ОСОБА_3, оскільки у квартирі зареєстрований малолітній ОСОБА_4

Отже, малолітній ОСОБА_4 та його батьки ОСОБА_6 та ОСОБА_2 (незважаючи на їх виселення) продовжують проживати у спірній квартирі за адресою:АДРЕСА_1, для них ця квартира є єдиним житлом, що підтверджується Довідкою комунального підприємства «Житлово-експлуатаційне об»єднання» Дрогобицької міської ради від 01 листопада 2018 року №1566.

Відповідно до частини першої статті 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений, або інший погоджений сторонами строк, добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Частиною другою статті 109 ЖК УРСР встановлено, що громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Вказаною нормою встановлено загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

З аналізу наведених норм можна дійти висновку, що особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У справі, що розглядається, новий власник, який придбав житло на прилюдних торгах, не може користуватися своєю власністю, оскільки попередні власники, які втратили право власності на житло, відмовляються виселятися з нього.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом, воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб'єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Таким чином, стаття 109 ЖК УРСР закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення.

Разом з тим, ухвалюючи рішення про виселення малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 з квартири АДРЕСА_1 зі зняттям з реєстраційного обліку без надання іншого житлового приміщення, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що зазначена квартира - предмет іпотеки, яка на даний час належить позивачу - «ПАТ «Ощадбанк», і право користування якою має ОСОБА_4, у свій час, не була придбана за рахунок кредитних коштів, а тому виселення ОСОБА_4 можливе лише із наданням йому іншого житлового приміщення.

Колегія зазначає, що право дитини на житло передбачено Конвенцією «Про права дитини» (від 20 листопада 1989р.) із змінами схваленими резолюцією 50/155 Генеральної асамблеї ООН від 12 грудня 1995р.

Як зазначено у ст.7 «Конвенції» дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім'я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування.

Держави-учасниці забезпечують здійснення цих прав згідно з їх національним законодавством та виконання їх зобов'язань за відповідними міжнародними документами у цій галузі, зокрема, у випадку, коли б інакше дитина не мала громадянства.

Відповідно до ст.16 «Конвенції» жодна дитина не може бути об'єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність.

Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання.

Держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом (ч.3 ст.27 Конвенції).

Як зазначено у ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» - держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

Діти-члени сім»ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Орган опіки та піклування зобов»язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Відповідно до ч.3 ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону.

Як зазначено у ч.1 ст.15 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» до груп ризику щодо втрати житла або права на його використання, серед інших, належать особи які не мають власного житла та проживають в орендованих приміщеннях, у знайомих, родичів, друзів тощо.

Задовольняючи позов про виселення ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 із зняттям з реєстраційного обліку суд першої інстанції залишивши поза увагою ту обставину, що його батьки за рішеннями судів вже виселені із даної квартири без надання іншого житлового приміщення, іншого житла у власності не мають.

Тому в суду є обґрунтовані сумніви в тому, що дитині буде надане рівноцінне житло, при втраті права на користування зазначеною квартирою.

Також судом першої інстанції залишено поза увагою позицію служби у справах дітей виконавчого комітету Дрогобицької міської ради які заперечували проти позову, убачаючи порушення прав дитини на житло передбачені Конвенцією «Про права дитини», Закону України «Про охорону дитинства»,Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», оскільки малолітній ОСОБА_4 в силу свого віку, не може самостійно користуватися спірним житлом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції не визначився із новим місцем реєстрації дитини, залишивши таку бездомною особою.

Отже у суду першої інстанції не було правових підстав для задоволення позову.

З урахуванням наведеного апеляційна скарга ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подана в інтересах ОСОБА_4 підлягає до задоволення, рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 22 жовтня 2018 року скасуванню на підставі пп.1-3 ч.1 ст.376 ЦПК України з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ПАТ «Державний ощадний банк України».

Згідно ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ч. 5 ст. 268, ст.ст., 367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.ст.376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3, подану в інтересах ОСОБА_4 - задовольнити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 22 жовтня 2018 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі Філії - Львівського обласного управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_4, в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_2 та ОСОБА_3, з участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Відділ - служба у справах дітей виконавчого комітету Дрогобицької міської ради та Виконавчий комітет Дрогобицької міської ради в особі Центру надання адміністративних послуг, про усунення перешкод в користуванні майном шляхом виселення, зняттям з реєстраційного обліку - відмовити.

Сягнути з Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі Філії - Львівського обласного управління АТ «Ощадбанк» на користь ОСОБА_9 1857 гривень судових витрат.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 12 квітня 2019 року.

Головуючий : Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

ОСОБА_10