Ухвала

09 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 243/4379/13-ц

провадження № 61-13328ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Петрова Є. В. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , подану адвокатом Бондаренком Дмитром Валерійовичем, на постанову Донецького апеляційного суду від 11 червня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2013 року позивачі звернулися до суду з позовом про визнання права власності на житловий будинок. В обґрунтування вимог зазначали, що їм на праві спільної часткової власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 частки вказаного будинку належить ОСОБА_2 , у тому числі: 1/2 частка на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі продажу житлового будинку від 28.10.1997 року; 1/4 частка на підставі свідоцтва про право на спадщину та нотаріально посвідченого договору про розподіл спадкового майна від 04.05.2007 року. 1/4 частка вказаного будинку належить ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом та нотаріально посвідченого договору про розподіл спадкового майна від 04.05.2007 року.

В період 2007 - 2009 роки ОСОБА_2 здійснив самочинне переобладнання вказаного майна у зв`язку з чим загальна площа будинку була збільшена на 20,1 кв.м., а житлова - на 4,6 кв.м. Але рішення виконавчим комітетом Слов`янської міської ради про узаконення самочинного будівництва та зобов`язання КП «БТІ» внести поточні зміни до технічного паспорту, було прийнято лише 22.06.2011 року, тобто після укладення 15.05.2009 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 шлюбу. 14.05.2013 р. шлюб між ними було розірвано.

Позивачі мали намір продати житловий будинок, але при зверненні до нотаріальної контори їм було роз`яснено про необхідність відповідної згоди ОСОБА_3 , оскільки документально збільшення розмірів та вартості будинку відбулося в період перебування у шлюбі з відповідачем. Але відповідач вважає спірне майно спільною сумісною власністю подружжя та відмовляє у наданні такої згоди.

У зв`язку з чим просили визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частку вказаного житлового будинку та за ОСОБА_2 право власності на 3/4 частки житлового будинку.

Заочним рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 24 липня 2013 року позовні вимоги було задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частку житлового будинку «А-2» за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 194,9 кв.м., житловою площею 100,4 кв.м., з відповідною часткою господарських та побутових будівель і споруд, а саме: сарай «Б», вбиральня «В», душ «Г», огорожа «1-3», колодязь « 4», замощення «5»; та визнано за право власності на 3/4 частки цього житлового будинку с відповідними господарськими спорудами за ОСОБА_2

Відповідачем подано заяву про скасування заочного рішення, яка ухвалою Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 25 березня 2019 року залишена без задоволення.

Не погодившись з зазначеним рішенням, відповідач подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом норм матеріально та процесуального права, недоведеність обставин, які суд вважав доведеними, просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Постановою Донецького апеляційного суду від 11 червня 2019 року заочне рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 24 липня 2013 року скасовано. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності відмовлено, Вирішено питання про розподіл судових витрат.

05 липня 2019 року до Верховного Суду через засоби поштового зв`язку адвокат Бондаренко Д. В. подав в інтересах ОСОБА_1 , ОСОБА_2 касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Донецького апеляційного суду від 11 червня 2019 року та залишити в силі заочне рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 24 липня 2013 року.

Ухвалою Верховного Суду від 29 липня 2019 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, а саме - надати належні докази самостійно визначеного заявниками розміру судового збору за подання касаційної скарги щодо вимог майнового характеру (зокрема, позовна заява з визначеною ціною позову станом на день її подання, експертний висновок) та в разі необхідності сплатити його у розмірі 200 % ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви з урахуванням вартості спірного майна та з урахуванням уже сплаченого судового збору.

У серпні 2019 року представником ОСОБА_2 , ОСОБА_1 ? адвокатом Бондаренком Д. В. надіслано на виконання вимог ухвали Верховного Суду від 29 липня 2019 року копію позовної заяви із зазначенням ціни позову.

Відповідно до позовної заяви вказана позивачами ціна позову становить 20 000, 00 грн.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судове рішення у малозначній справі, яке не підлягає касаційному оскарженню.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

З огляду на положення статті 19 у системному зв'язку з нормами статей 274, 389 та 394 ЦПК України, суд вправі віднести справу до категорії малозначних на будь-якій стадії її розгляду.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» з 01 січня 2019 року встановлено прожитковий мінімум на одну працездатну особу у розмірі 1 921,00 грн.

Предметом позову у справі № 243/4379/13-ц є визнання права власності за ОСОБА_1 на 1/4 частку житлового будинку з відповідною часткою господарських та побутових будівель і споруд та визнання права власності за ОСОБА_2 на 3/4 частки житлового будинку з відповідною часткою господарських та побутових будівель і споруд, розташованих по АДРЕСА_1 (вартість яких вказана в позові 20 000,00 грн).

Таким чином ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб 192 100,00 грн (1 921,00 грн х 100).

Верховним Судом також ураховано, що судове рішення судом апеляційної інстанції постановлено після набрання чинності Законом України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», тобто після 15 грудня 2017 року.

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Малозначна справа є такою в силу вимог закону, тому незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять.

При цьому Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, містяться у статті 129 Конституції України, відповідно до якої основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Оскільки оскаржуване заявником судове рішення ухвалено у малозначній справі і воно не підлягає касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 , ОСОБА_1 подану адвокатом Бондаренком Д. В., на постанову Донецького апеляційного суду від 11 червня 2019 року слід відмовити, з підстав, встановлених пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України.

Керуючись статтями 19, 260, 389, 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , поданою адвокатом Бондаренком Дмитром Валерійовичем, на постанову Донецького апеляційного суду від 11 червня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя Є. В. Петров