Справа №: 272/1028/19
Провадження № 2-о/272/35/19
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2019 року

Андрушівський районний суд Житомирської області в складі :

головуючого судді Брагіна В.І.

з участю секретаря судового засідання Бондаренко Л.М.

розглянувши в порядку окремого позовного провадження в м. Андрушівка цивільну справу № 272/1028/19, провадження № 2-о/272/35/19 за заявою ОСОБА_1 ( зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 ),заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України (юридична адреса : вул.Еспланадна 8/10 м.Київ ) ,Російська Федерація (Посольство російської Федерації в Україні Повітрофлотський проспект 27.м.Київ) про встановлення юридичного факту поранення заявника під час захисту батьківщини в н.п.Новосвітлівка Луганської області України внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України,-
встановив :

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаною заявою, яку мотивував тим, що в червні 2014 року Житомирським МВК він був призваний на строкову військову службу.Місцем проходження служби був добровольчий батальйон «Ацдар» (в/ч НОМЕР_1 ;в/ч НОМЕР_2 ) складі якого він перебував у званні солдата.15 серпня 2014 року під час виконання службових обов`язків в зоні проведення бойових дій,в н.п. Новосвітлівка Луганської області, потрапив під обстріл незаконних збройних формувань РФ. Внаслідок чого отримав вогнепальне сліпе осколкове поранення м`яких тканин поперекової ділянки справа та лівої лопатки.Вказане поранення вкрай негативно по значилося на стані його здоров`я,він протягом тривалого часу проходив інтенсивний курс лікування. Згідно довідки до акта огляду медико-соціальної експертної комісії серії 12 ААБ № 101845 від 12.12.2018 року йому встановлена друга група інвалідності та зазначено,що поранення дійсно отримано під час захисту Батьківщини. Згідно посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_3 від 17.12.2018 року він має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій. Вважає, що саме в результаті збройної агресії Російської Федерації та воєнного конфлікту він отримав вищезазначене поранення. При цьому, як вважає позивач, було порушено його право на життя і здоров`я, що гарантовано ст. 27 Конституції України та ст. 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року.Посилаючись на вказані обставини, заявник просить суд встановити юридичний факт його поранення 15 серпня 2014 року року в н.п. Новосвітлівка Луганської області внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.При цьому заявник, вказує, що встановлення вказаного юридичного факту буде мати для нього юридичні наслідки, а саме: для визначення статусу жертви міжнародного збройного конфлікту, тобто, особи, яка перебуває під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, ратифікованої Україною 03 липня 1954 року, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених Конвенцією та іншими нормами міжнародного права.Також заявник зауважує, що вказаний юридичний факт може бути встановлений лише в судовому порядку, так як іншого порядку щодо його встановлення законом не передбачено.
Заявник в судове засідання не з`явився, направив до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, заявлені вимоги підтримує в повному обсязі.
Заінтересована особа: Міністерство соціальної політики України в судове засіданні не з`явилось, про день, час та місце розгляду справи повідомлене належним чином у встановленому законом порядку, заяв про відкладення розгляду справи не надавали.
Заінтересована особа: Російська Федерація в особі: Посольства Російської Федерації в Україні, в судове засіданні не з`явилось, про день, час та місце розгляду справи повідомлене належним чином у встановленому законом порядку, заяв про відкладення розгляду справи не було подано.
В зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, не здійснювалось.
Дослідивши матеріали справи суд встановив : заявник є громадянином України.В червні 2014 року Житомирським МВК заявник був призваний на строкову військову службу.Місцем проходження служби був добровольчий батальйон «Ацдар» (в/ч НОМЕР_1 ;в/ч НОМЕР_2 ) складі якого він перебував у званні солдата.15 серпня 2014 року під час виконання службових обов`язків в зоні проведення бойових дій,в н.п. Новосвітлівка Луганської області, потрапив під обстріл незаконних збройних формувань РФ. Внаслідок чого отримав вогнепальне сліпе осколкове поранення м`яких тканин поперекової ділянки справа та лівої лопатки. Згідно довідки до акта огляду медико-соціальної експертної комісії серії 12 ААБ № 101845 від 12.12.2018 року йому встановлена друга група інвалідності та зазначено,що поранення дійсно отримано під час захисту Батьківщини. Згідно посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_3 від 17.12.2018 року він має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій (а.с.12-14).
При вирішенні справи суд виходить з наступних міркувань :
Постановою Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України» «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» № 337-VIII від 21 квітня 2015 року було схвалено текст Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків». З аналізу даної заяви вбачається, що 20 лютого 2014 року були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання підрозділів збройних сил Російської Федерації, розташованих в Криму, що знаходились там відповідно до Угоди між Україною і Російської Федерацією про статус та умови перебування Чорноморського флоту Російської Федерації на території України від 28 травня 1997 року, для блокування українських військових частин.
З даної заяви Верховної Ради України слідує, що 27 лютого 2014 року збройні підрозділи спеціального призначення Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації захопили будівлі Ради Міністрів та Верховної Ради Автономної Республіки Крим. Водночас, відбулось створення і озброєння нерегулярних збройних формувань найманців з числа місцевих жителів, якими керували офіцери спецслужб і Збройних Сил Російської Федерації, а Чорноморський флот Російської Федерації заблокував українські порти, де знаходились кораблі Військово-Морських Сил України. В подальшому, лідер партії "Русское единство" Сергій Аксьонов проголосив себе головою Ради Міністрів Автономної Республіки Крим та закликав президента Російської Федерації "забезпечити мир і спокій в Криму". У відповідь на цей заклик Президент Російської Федерації звернувся до Ради Федерацій Федеральних зборів Російської Федерації, яка своєю постановою від 1 березня 2014 року надала згоду на використання на території України Збройних Сил Російської Федерації. Як наслідок, це призвело до збройного захоплення і воєнної окупації невід`ємної частини України - Автономної Республіки Крим та міста Севастополя.
Нелегітимно сформована в умовах російської воєнної окупації виконавча влада Автономної Республіки Крим 16 березня 2014 року провела референдум про входження Автономної Республіки Крим до складу Російської Федерації, однак результати референдуму не були визнані жодною країною світу, крім Російської Федерації, що підтверджується Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 68/262 від 27 березня 2014 року "Територіальна цілісність України".
17 березня 2014 року Верховна Рада Автономної Республіки Крим, розпущена постановою Верховної Ради України від 15 березня 2014 року № 891-VІІ, всупереч цьому проголосила Крим незалежною державою. 18 березня 2014 року самозвані представники Верховної Ради Автономної Республіки Крим підписали з президентом Російської Федерації "Договір про прийняття до Російської Федерації Республіки Крим і створення у складі Російської Федерації нових суб`єктів".
21 березня 2014 року владою Російської Федерації було прийнято Федеральний конституційний закон "О принятии в Российскую Федерацию Республики Крым и образовании в составе Российской Федерации новых субъектов - Республики Крым и города федерального значения Севастополя".
Згідно зі ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» № 1207-VІІ від 15.04.2014 року, із змінами і доповненнями, Республіка Крим та місто Севастополь визнано тимчасово окупованою територією України із зазначенням дати початку тимчасової окупації - 20 лютого 2014 року.
Незаконно анексувавши Республіку Крим, Росія продовжила свою військову агресію по відношенню до України, розпочавши в квітні 2014 року другу фазу збройної агресії проти України, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні формування проголосили створення "Донецької народної республіки" (07 квітня 2014 року) та "Луганської народної республіки" (27 квітня 2014 року).
Згідно з постановою Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України» «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», від 21 квітня 2015 року №337-VIII, зазначені події на сході України відбувалися за наступними обставинами.
Протягом травня 2014 року самозвані лідери "ДНР" та "ЛНР", серед яких було багато громадян Російської Федерації, у неконституційний спосіб організували проведення фіктивних референдумів про відокремлення цих нелегітимних утворень від України. Під приводом і з метою їхньої підтримки на територію України були заслані розвідувально-диверсійні групи, які очолювали кадрові офіцери Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації, формування російського козацтва та укомплектований чеченцями - громадянами Російської Федерації, батальйон "Восток", а також були задіяні такі озброєні групи найманців як "Русский сектор" та "Оплот". За їхньої участі відбулися захоплення адміністративних будівель у багатьох населених пунктах Донецької та Луганської областей, здійснено збройні напади на частини українських Сухопутних військ та літаків Повітряних сил Збройних Сил України.
11 травня 2014 року на окупованій території Донецької і Луганської областей відбувся референдум щодо самовизначення в Луганському та Донецькому регіонах з метою відокремлення та проголошення так званих "Луганської Народної Республіки" та "Донецької Народної Республіки". Однак, такий референдум, як і проголошені утворення, а саме "Луганська Народна Республіка" та "Донецька Народна Республіка" не були визнані ані національним законодавством, ані міжнародною спільнотою.
На засіданні Ради Безпеки ООН, яке відбулося 29 серпня 2014 року в зв`язку з агресією Російської Федерації проти України, делегація України заявила: «Росія розпочала безпосереднє воєнне вторгнення на материкову частину України із застосуванням своїх регулярних збройних сил».
Нерегулярні збройні формування, задіяні Російської Федерацією у агресивній війні проти України, систематично підкріплювалися російськими найманцями з числа звільнених у запас військовослужбовців Збройних Сил Російської Федерації та постачанням зброї і військової техніки, включаючи танки, артилерійські системи, протитанкові засоби та сучасні зенітно-ракетні комплекси, які постачалися з території РФ. Це підтверджувалося поясненнями численно затриманих військовослужбовців Збройних Сил Російської Федерації.
Підтвердженням окупації Російською Федерацією, як країною агресором, частини території Луганської і Донецької областей, є факти здійснення нею активних дій щодо організації збройних нападів, участі в них та постачання для цього на територію України зброї та особового складу військ Російської Федерації.
На підтвердження вищевикладеного заявником було надано наступні письмові докази :
1) Статті «МЗС Британії назвав прикрим фактом референдум на Донбасі» та «Держдепартамент США знову заявив про невизнання референдумів на Донбасі» від 11 травня 2014 року, «Генасамблея ООН схвалила резолюції по Криму» від 16 листопада 2016 року, що опубліковані на інтернет - порталі Кореспондент.net, статтю на інтернет - порталі Новини Укрінформ «ЄС не визнає «референдум» на сході України» від 12 травня 2014 року.
2) Оперативна інформація Інформаційно-аналітичного центру Ради національної безпеки т та оборони України станом на 06.08.2015 року та оперативна інформація Інформаційно-аналітичного центру Ради національної безпеки та оборони України від 18.05.2015 року та станом на 19.05.2015року .
3) Резолюції Парламентської Асамблеї Ради Європи від 2014, 2015, 2016 р.р., в яких засуджуються військові дії Російської Федерації на території України.
4) Статті на інтернет-порталах «На Луганщині затримано громадянина РФ, який прямував в Україну для допомоги бойовикам» та «Військові затримали російського розвідника у Луганській області», «Bellingcat опублікував карту обстрілів України з території Росії», «Бойовики всю ніч не припиняти обстрілів» .
Відповідно до ст.1 Закону України «Про оборону України» від 06 грудня 1991 року № 1932-ХІІ, збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України.
За наслідками військової агресії Російської Федерації прийнято постанову Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 254-VІІІ «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями», якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України.
Відповідно до абз. 2 Постанови Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами Російської Федерації та керівниками терористичних організацій "ДНР" та "ЛНР", які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян» від 04 лютого 2015 року №145-VІІІ, зазначено, що з 20 лютого 2014 року проти України триває збройна агресія Російської Федерації та підтримуваних нею бойовиків-терористів, під час якої було анексовано Республіку Крим та місто Севастополь, які є частиною території незалежної та суверенної держави Україна, окуповано частину Донецької та Луганської областей України, загинуло тисячі громадян України, серед яких діти, поранено тисячі осіб, зруйновано інфраструктуру цілого регіону, сотні тисяч громадян вимушені були покинути свої домівки.
Також Постановою Верховної Ради України від 27 січня 2015 року № 129-VІІІ законодавчий орган України затвердив Звернення до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором.
Силові дії Російської Федерації, що тривають з 20 лютого 2014 року, є актами збройної агресії відповідно до пунктів «а», «b», «c», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (ХХIХ) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року.
Військові дії Російської Федерації на території України були визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій.
Отже, при вирішенні даної справи знайшов своє підтвердження факт збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України, що є загальновідомим.
Суд вважає доведеним той факт,що ОСОБА_1 безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпечення її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України дійсно в серпні 2014вня 2015 року .
Вищевикладені обставини справи встановлюють причинний зв`язок між пораненням заявника 15 серпня 2014 року року в н.п. Новосвітлівка Луганської області та обставинами того, що він в цей час проходив військову службу та безпосередньо брав участь у проведенні антитерористичної операції на території України по захисту її незалежності, суверенітету та територіальної цілісності, що межує з територією, тимчасово окупованою в результаті збройної агресії Російської Федерації проти України.
Отже, в результаті саме збройної агресії та воєнного конфлікту, розпочатих Російською Федерацією, ОСОБА_1 було поранено, внаслідок чого і було порушено право заявника на життя та здоров`я, що гарантовано ст. 27 Конституції України та про що йдеться і в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року.
В той же час, Конвенцією про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03 липня 1954 року (ст.ст. 2, 13), дано визначення жертви міжнародного збройного конфлікту та визначено статус особи, яка перебуває під захистом цієї Конвенції, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених нормами міжнародного права, в тому числі і права на отримання допомоги від гуманітарних організацій (Міжнародного Комітету Червоного Хреста, Міжнародної Федерації товариства Червоного Хреста і Червоного Півмісяця і т. ін.).
Зокрема, відповідно до ст. 13 Конвенції вона застосовується до поранених і хворих, які належать, в тому числі, і до категорії та особливого складу збройних сил сторони конфлікту.
В той же час, зі змісту вищенаведеної Конвенції вбачається, що отримати допомогу від міжнародних гуманітарних організацій заявник може при наявності встановлення йому статусу жертви міжнародного збройного конфлікту, оскільки наявність у нього статусу ветерана війни - інваліда війни, про що свідчить відповідне посвідчення, вищевказаного статусу не визначає.
До того ж, встановлення заявленого юридичного факту можливе лише в судовому порядку, так як іншого порядку для вирішення цього питання чинним законодавством не передбачено.
Отже, суд вважає, що наявні підстави для задоволення заяви щодо встановлення факту його поранення 15 серпня 2014 року під час виконання службових обов`язків в зоні проведення бойових дій в н.п. Новосвітлівка Луганської області внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України з огляду на те, що факт щодо збройної агресії РФ проти України є загальновідомим і його закріплено на законодавчому рівні, оскільки юридичний факт, який просить встановити заявник, носить індивідуальний характер і стосується виключно його самого.
Крім того, згідно з ч.2 ст.256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Як роз`яснено в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів, встановлення яких віднесено до компетенції відповідних органів виконавчої влади.
Враховуючи викладене, а також те, що ОСОБА_1 , виконуючи обов`язки військової служби, був поранений в результаті збройної агресії Російської Федерації проти України та обставини того, що встановлення даного юридичного факту необхідно заявнику для виникнення у нього права для звернення до міжнародних гуманітарних організацій за отриманням допомоги, як жертві міжнародного збройного конфлікту,суд задовольняє заяву.
Керуючись ст.ст.12,13,76,259,263,268,276,293, 294,315 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Заяву задовольнити.
Встановити юридичний факт поранення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , при виконанні обов`язку військової служби під час захисту Батьківщини, 15 серпня 2014 року в н.п. Новосвітлівка Луганської області внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене у відповідності до п.п. 15.5, п.15 ч. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи до Житомирського апеляційного суду через Андрушівський районний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Учасники справи, яким рішення не було вручене у день його проголошення мають право на поновлення строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дати вручення рішення суду.

Суддя:В. І. Брагін