Справа № 464/582/18 Головуючий у 1 інстанції: Чорна С.З.
Провадження № 22-ц/811/2959/18 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2019 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.

секретаря: Куцика І.Б.

з участю: представника Сихівського ВДВС м. Львів

Головного територіального управління юстиції у Львівській

області Скочипець А.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Сихівського районного суду м. Львова від 25 квітня 2018 року, -

ВСТАНОВИВ:

в лютому 2018 року ОСОБА_3 звернулася зі скаргою про скасування постанови державного виконавця Сихівського ВДВС м.Львів ГТУЮ у Львівській області Скочипець А.Р.про закінчення виконавчого провадження №53945518.

В обгрунтування скарги покликалась на те, що у Сихівському ВДВС м.Львова перебуває виконавче провадження №53945518 з виконання виконавчого листа від 13.03.2017, що видав Сихівський районний суд м.Львова у справі №2-10/10 про зобов`язання позивачів ОСОБА_4, ОСОБА_5 виплатити ОСОБА_3 вартість на 1/5 ідеальних частин у спільному майні - будинковолодінні №259 по вул. Зеленій у м.Львові у сумі 4902.2 грн. 26.12.2017 року державним виконавцем Скочипець А.Р. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження у зв'язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. Вважає оскаржувану постанову незаконною та такою, що підлягає до скасування, оскільки державний виконавець в оскаржуваній постанові зазначає про те, що боржник рішення суду виконав у повному обсязі та підтверджує це платіжним дорученням №710 від 13.05.2013. Скаржник вказує на те, що виконавчий лист виданий 13.03.2017, а платіжне доручення, що підтверджує перерахування їй коштів від 13.05.2013. Зазначає, що коштів вона не отримувала, рішення суду невиконане, постанови про закінчення виконавчого провадження від 26.12.2017 вона також не отримала, оскільки державний виконавець таку їй не направив.

Оскаржуваною ухвалою у задоволенні скарги ОСОБА_3 відмовлено.

Ухвалу суду оскаржила ОСОБА_3, вапеляційній скарзі покликається на те, що оскаржувана ухвала є незаконною з підстав неправильного застосування норм матеріального права та невідповідністю висновків суду обставинам справи. Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції не врахував, що рішення суду набрало законної сили, а виконавчий лист не визнаний судом таким, що не підлягає виконанню, а тому такий підлягає до обов»язкового виконання. Апелянт вважає не суттєвим виправлення судом описки у рішенні суду, зміст якого не змінився, а відтак незмінною залишилася і сума коштів, яка підлягає стягненню з відповідачів. Вважає, що судом першої інстанції не враховано видачу Сихівським районним судом м. Львова двох виконавчих листів на суму 39 215,86 грн. та на суму 4 902.25 грн., що разом становить 44 118.11 грн., а також те, що виконавчий лист на суму 39 215,86 грн. виконаний, а на суму 4 902, 25 грн. не виконаний, оскільки державним виконавцем винесено постанову про фактичне виконання рішення суду. На її думку судом безпідставно не враховано, що грошей в сумі 4902.25 грн. вона не отримувала, а тому вважає рішення суду не виконаним. Окрім цього, вважає неправильним посилання суду в оскаржуваній ухвалі на те, що позивачами внесено на депозитний рахунок суду суму у розмірі 39 215, 86 грн., а тому цю суму і потрібно стягувати, оскільки позивачі могли внести будь-яку суму, а стягненню підлягає лише та сума, яка вказана у виконавчому листі. Враховуючи вищенаведене, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Заслухавши суддю - доповідача, заперечення державного виконавця Сихівського ВДВС м. Львів ГТУЮ у Львівській області Скочипець А.Р.щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно ч.ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Відповідно ч.3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно ч.1-4 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з того, що доводи скаржника про порушення державним виконавцем вимог чинного законодавства не знайшли свого підтвердження, а наявні у справі докази підтверджуєть, що Сихівським ВДВС м.Львів ГТУЮ у Львівській області вчинялися усі необхідні дії, спрямовані на належне виконання рішення по справі,і за встановлених судом обставинах суд дійшов висновку про те, що державний виконавець діяв на підставі і в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Законом України «Про виконавче провадження».

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду.

Відповідно до Конституції України (ст.ст.124, 129), Цивільного процесуального кодексу України (ст.18), судові рішення, які набрали законної сили, є обов'язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України.

Закон України «Про виконавче провадження» визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), відповідно до закону рішення суду підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Згідно зі ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Згідно з роз'ясненнями, що містяться в п. 3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 07.02.2014, при розгляді скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суди повинні враховувати, що Законом про виконавче провадження передбачено заборону на зловживання процесуальними правами під час здійснення виконавчого провадження. Так, державний виконавець зобов'язаний вживати передбачені Законом про виконавче провадження заходи примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, а особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов'язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606-ХIV (далі - Закон №606-ХIV) встановлено, що виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно із ч.1 ст.11 Закону №606-ХIV державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно, і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Відповідно до частини другої вказаної статті державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Частина перша ст. 17 Закону №606-ХIV передбачає, що примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

Відповідно до рішення Сихівського районного суду м.Львова від 30.06.2010 суд зобов"язав позивачів - ОСОБА_4, ОСОБА_5 виплатити ОСОБА_3 вартість її частки у будинковолодіні по АДРЕСА_1 у розмірі 44 118.11 грн. та в абзаці третьому резолютивної частини рішення зазначив, що сума 44 118.11 грн. знаходиться на депозиті Сихівського районного суду м.Львова.

Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 08.11.2010 року судом з власної ініціативи виправлено описку, допущену судом при ухваленні рішення Сихівського районного суду м. Львова від 30.06.2010 року по справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про виділ у натурі частки із майна, що є у спільній часткові власності, збільшення розміру ідеальної частки, припинення права на частку у спільному майні та виплату грошової компенсації, а саме, у резолютивній частині рішення замість «зобов»язати позивачів ОСОБА_4, ОСОБА_5 виплатити ОСОБА_3 вартість 1/15 ідеальної частини у спільному майні - будинковолодінні по АДРЕСА_1 у сумі 44118.11 грн.» правильним вважати «зобов»язати позивачів ОСОБА_4, ОСОБА_5 виплатити ОСОБА_3 вартість 1/15 ідеальної частини у спільному майні - будинковолодінні по АДРЕСА_1 у сумі 39215.86 грн.»

В ухвалі суд зазначив, що така описка суттєво впливає на права та обов»язки сторін та не відповідає дійсним обставинам справи, оскільки судом прийнято рішення про зобов»язання позивачів ОСОБА_4, ОСОБА_5 виплатити ОСОБА_3 вартість 1/15 ідеальної частини у спільному майні - будинковолодінні по АДРЕСА_1 у сумі 39215.86 грн.

Крім цього, ухвалою суду від 04.02.2015 було задоволено заяву ОСОБА_4 від 29.10.2010 про виправлення описки у рішенні суду від 30.06.2010 у даній справі, виправлено описку, допущену у абзаці третьому резолютивної частини рішення Сихівського районного суду м. Львова від 30.06.2010 у справі №2-10/2010, та замість словосполучення «вказана сума 44118,1 грн.», вважати правильним словосполучення «сума 39216,0 грн.».

За наслідками розгляду апеляційної скарги, ухвалу Сихівського районного суду м. Львова від 04.02.2015 року залишено без змін на підставі ухвали Апеляційного суду Львівської області від 21.04.2015 року.

Зважаючи на те, що ухвалами Сихівського районного суду м.Львова від 08.11.2010 року та від 04.02.2015 року виправлено описку, допущену Сихівським районним судом м. Львова при ухваленні рішення від 30.06.2010 року, та зазначено розмір грошової компенсації, яку повинні сплатити ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3, що становить 39215.86 грн., а не 44118.11 грн., як про це зазначає апелянт, колегія суддів вважає безпідставними та необґрунтованими доводи апелянта про стягнення з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 ще 4902.2 грн.

Як вбачається з витягу ВП - спецрозділ (ВП № 36715633) та матеріалів виконавчого провадження, виконавче провадження з виконання виконавчого листа Сихівського районного суду від 18.02.2013 закінчене 27.06.2013 відповідно до п.8 ч.1 ст.49 Закону «Про виконавче провадження», у в зв'язку з фактичним виконанням у повному обсязі рішення. Як на підставу для закриття виконавчого провадження, державний виконавець посилається на лист Територіального управління державної судової адміністрації України у Львівській області №02-1722 від 01.09.2017, з якого вбачається, що згідно виконавчого листа Сихівського районного суду м. Львова від 18.02.2013 по справі №2-10/10 з територіального управління було стягнуто кошти в сумі 39215.86 грн., внесені ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 згідно платіжного доручення від 29.04.2013 № 4.

Відповідно до ч.1 ст.80 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно вимог ч.2 та ч.3 ст.451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що доводи скаржника про порушення державним виконавцем вимог чинного законодавства не знайшли свого підтвердження, що державним виконавцем Сихівського ВДВС м.Львів вчинялися усі необхідні дії, спрямовані на належне виконання рішення по справі, і за встановлених обставин дійшов до обґрунтованого висновку, що виконавець діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Законом України «Про виконавче провадження», а тому підставно відмовив у задоволенні скарги ОСОБА_3

Доводи апеляційної скарги щодо неправильності висновків суду першої інстанції про розмір суми, яка підлягала до стягнення на користь ОСОБА_3, спростовуються ухвалами Сихівського районного суду м. Львова від 08.11.2010 року та від 04.02.2015, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 21.04.2015 року, якими виправлено описку, допущену у абзаці третьому резолютивної частини рішення Сихівського районного суду м. Львова від 30.06.2010 у справі №2-10/2010 та замість словосполучення «вказана сума 44118,1 грн.», вважати правильним словосполучення «сума 39215,86 грн.»

Зважаючи на те, що відповідно до рішення Сихівського районного суду м.Львова від 30.06.2010 року, з врахуванням ухвали про виправлення описки від 08.11.2010 року, розмір грошової компенсації, яку згідно з рішенням суду зобов»язані сплатити ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3, становить 39215.86 грн., отримання грошової компенсації у такому розмірі ОСОБА_3 не заперечувала, що свідчить фактичне виконання рішення суду від 30.06.2010 року та правомірність винесення державним виконавцем постанови про закінчення виконавчого провадження у зв»язку з фактичним виконанням рішення суду.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які є достатньо мотивовані.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи те, що оскаржувана ухвала постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права, така є законною, а тому колегія суддів не вбачає підстав для її скасування.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381 - 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу скаргою ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Ухвалу Сихівського районного суду м. Львова від 25 квітня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 08.04.2019 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Крайник Н.П.

Цяцяк Р.П.