КИЇСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/6470/2019
Головуючий у суді першої інстанції: Ул'яновська О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Ящук Т.І., Чобіток А.О.

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» до ОСОБА_1 про стягнення страхового відшкодування,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20 вересня 2018 року,

встановив:

у грудні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути з відповідача на його користь в порядку регресу страхове відшкодування в розмірі 25 500 грн., посилаючись на те, що 20 червня 2010 року з вини відповідача, відповідальність якого була застрахована в ПрАТ «Страхова група «ТАС», трапилась ДТП, внаслідок якої було пошкоджено належний ОСОБА_2 транспортний засіб. У грудні 2014 року позивачем було виплачено страхове відшкодування на користь ОСОБА_2 , яке він просить стягнути з відповідача у порядку регресу, посилаючись на те, що ОСОБА_1 в порушення вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не було повідомлено страховика про настання страхового випадку у визначений строк.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 20 вересня 2018 року позов було задоволено, стягнуто з відповідача на користь позивача суму сплаченого страхового відшкодування в розмірі 25 500 грн. та судовий збір.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги залишити без задоволення, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Згідно ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що вироком Козелецького районного суду Чернігівської області відповідача ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, яка трапилась 20 червня 2010 року. Позивач зазначав, що відповідач не повідомив його про настання страхового випадку, у грудні 2014 року ним було сплачено страхове відшкодування на користь потерпілого - ОСОБА_2 в розмірі 25 500 грн., яке він просить стягнути з ОСОБА_1 в порядку регресу.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 20 вересня 2018 року позов було задоволено, стягнуто з відповідача на користь позивача суму сплаченого страхового відшкодування в розмірі 25 500 грн. та судовий збір.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не було повідомлено страхову компанію про настання страхового випадку у відповідності до положень ст. 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Такий висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим у справі обставинам.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та послався на положення статей 979, 988, 1166, 1187, 1188 ЦК України, статей 22, 33, 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Як вбачається з матеріалів справи, 28 квітня 2010 року між позивачем та відповідачем було укладено Договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, відповідно до умов якого ОСОБА_1 застрахував свою відповідальність при використанні транспортного засобу марки «УАЗ 31512», державний номер НОМЕР_1 строком до 30 квітня 2011 року.

Вироком Козелецького районного суду Чернігівської області від 15 листопада 2012 року було встановлено, що 20 червня 2010 року ОСОБА_1 , керуючи автомобілем марки «УАЗ 31512», державний номер НОМЕР_1 , рухаючись автодорогою Чернігів-Десна-Вишгород в напрямку м.Чернігів проїжджаючи заокруглену ділянку дороги неподалік розташування електричної опори у порушення вимог п.п. 1.2; 2.3 б; 11.2 Правил дорожнього руху України проявив неуважність, неправильно оцінив дорожню обстановку, яка склалась при виникненні небезпеки для руху, яку він об`єктивно спроможний був виявити, своєчасно не вжив безпечних заходів для зменшення швидкості керованого ним транспортного засобу, в результаті чого виїхав на зустрічну смугу руху безпосередньо перед автомобілем марки «Toyota Land Сruiser Prado», державний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_2 , який рухався у зустрічному напрямку по правій смузі руху вказаної автодороги. Водій ОСОБА_2 з метою уникнення зустрічного зіткнення транспортних засобів у даній аварійній дорожньо-транспортній ситуації був змушений виконати маневр автомобілем вправо на узбіччя дороги, де, з`їхавши в кювет, зіткнувся із електричною опорою. В результаті ДТП автомобіль марки «Toyota Land Сruiser Prado» зазнав механічних пошкоджень, а пасажир вказаного автомобіля ОСОБА_3 , який сидів на задньому сидінні, отримав тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості.

Із зазначеного вироку вбачається, що дії ОСОБА_1 стали причиною ДТП, однак він не зупинився та залишив місце пригоди.

У своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що судом першої інстанції не було враховано те, що сам по собі факт неповідомлення ним страховика про настання страхового випадку у встановлені законом строки не може бути підставою для стягнення з нього сплаченого страхового відшкодування в порядку регресу, оскільки факт настання ДТП зафіксовано правоохоронними органами та він притягнутий до відповідальності. Однак, такі доводи апелянта є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Дії осіб у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування, визначені положеннями ст. 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Пунктом 33.1 цієї статті визначено, що у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний: дотримуватися передбачених правилами дорожнього руху обов`язків водія, причетного до дорожньо-транспортної пригоди; вжити заходів з метою запобігання чи зменшення подальшої шкоди; поінформувати інших осіб, причетних до цієї пригоди, про себе, своє місце проживання, назву та місцезнаходження страховика та надати відомості про відповідні страхові поліси; невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально.

Доводи скаржника про те, що з моменту ДТП до звернення позивача до суду пройшов значний проміжок часу, у зв`язку з чим він не може точно стверджувати про те, чи повідомив страховика про настання страхового випадку, не узгоджуються із твердженнями про те, що свою причетність до ДТП він не визнавав, а тому і не повідомляв про неї страховика. Доказів про те, що позивач ПрАТ «СК «ТАС» був повідомлений страхувальником про настання страхового випадку, а саме - дорожньо-транспортну пригоду, яка трапилась 20 червня 2010 року, матеріали справи не містять.

Згідно зі ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, у випадках: якщо він керував транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції; якщо він керував транспортним засобом без права на керування транспортним засобом відповідної категорії; якщо він після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди чи відмовився від проходження відповідно до встановленого порядку огляду щодо стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, або вжив алкоголь, наркотики чи лікарські препарати, виготовлені на їх основі (крім тих, що входять до офіційно затвердженого складу аптечки або призначені медичним працівником); якщо дорожньо-транспортна пригода визначена в установленому порядку безпосереднім наслідком невідповідності технічного стану та обладнання транспортного засобу існуючим вимогам Правил дорожнього руху; якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону; якщо страховий випадок настав з використанням забезпеченого транспортного засобу в період, не передбачений договором внутрішнього страхування (при укладенні договору страхування з умовою використання транспортного засобу в період, передбачений договором страхування).

Факт неповідомлення ОСОБА_1 страховика про страховий випадок та залишення ним місця ДТП, винним у вчиненні якого його визнано вироком, відповідачем не спростовується.

Посилання відповідача на порушення страховиком положень ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», зокрема на відсутність у позивача підстав для виплати страхового відшкодування на користь ОСОБА_2 у зв`язку із пропуском ним строку для звернення із заявою про виплату такого відшкодування, також не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки повноваження щодо прийняття рішення про виплату страхового відшкодування або відмову у такій виплати належать страховику.

За таких обставин, матеріали справи свідчать про те, що відповідач ОСОБА_1 самовільно залишив місце дорожньо-транспортної пригоди, страховика ПрАТ «СК «ТАС» про настання страхового випадку не повідомив, що свідчить про наявність у позивача підстав для стягнення сплаченого ним страхового відшкодування зі страхувальника, про що судом першої інстанції було зроблено правильний висновок.

Враховуючи викладене, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, перевірено їх доказами, правильно застосовано норми матеріального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20 вересня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді