ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 629/4448/16-ц Головуючий суддя І інстанції Смірнова Н. А.
Провадження № 22-ц/818/2796/19 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із земельних правовідносин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2019 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Яцини В.Б.

суддів: - Кіся П.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря : Колесник О.Е.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу заступника керівника Лозівської місцевої прокуратури Харківської області Горпинченка Володимира Володимировича на ухвалу Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 01 квітня 2019 року, постановлену у складі головуючого судді Смірнової Н.А., по цивільній справі за позовом Лозівської місцевої прокуратури Харківської області, яка діє в інтересах держави в особі Лозівської міської ради Харківської області до ОСОБА_1 про стягнення збитків у вигляді неодержаного доходу внаслідок користування земельною ділянкою без правовстановлюючих документів,

встановив:

11 листопада 2016 року Лозівська місцева прокуратура Харківської області звернулася до суду в інтересах держави в особі Лозівської міської ради Харківської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення збитків у вигляді неодержавного доходу внаслідок користування земельною ділянкою без правовстановлюючих документів.

Позовна заява мотивована тим, що відповідач по справі є власником нерухомого майна, а саме: нежитлової будівлі складу, літера «Л», загальною площею 509,8 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 ; комплексу нежитлових будівель, який складається з нежитлової будівлі підстанції, літ. «Ж», площею 27,8 кв.м, нежитлової будівлі контори літ. «З-2», площею 669,0 кв.м. та нежитлової будівлі прохідної літ. «К», площею 148,2 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Дане нерухоме майно належить йому на підставі свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих виконавчим комітетом Лозівської міської ради Харківської області від 14.12.2012 року та зареєстрованих 27.12.2012 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Вказав, що 15 лютого 2013 року рішенням Лозівської міської ради Харківської області відповідачу по справі було надано згоду на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1 , які в подальшому будуть надані в оренду для будівництва і обслуговування будівель ринкової інфраструктури. На сьогоднішній день відповідач по справі проекти землеустрою щодо відведення земельної ділянки не розробив, тобто умисно ухилився від укладання договорів оренди та відповідно сплати за землекористування. Відповідачу неодноразово було запропоновано укласти договір добровільного відшкодування збитків за без договірне користування земельними ділянками, орієнтовно площею 0,3699 га, та сплатити збитки у розмірі 3% нормативної грошової оцінки у розмірі 62666 гривень 97 копійок, але відповідач не приймає умови договору та відмовляється відшкодувати збитки.

На підставі викладеного, прокурор, уточнивши та збільшивши позовні вимоги, змінивши підстави позову 27 лютого 2019 року просив стягнути з відповідача по справі на користь Лозівської міської ради Харківської області збитки за використання земельної ділянки без правовстановлюючих документів у розмірі 63463 гривні 23 копійки

В обґрунтування даної заяви зазначив, що відповідач по справі є власником нерухомого майна, а саме: нежитлової будівлі складу, літера «Л», загальною площею 509,8 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 ; комплексу нежитлових будівель, який складається з нежитлової будівлі підстанції, літ. «Ж», площею 27,8 кв.м, нежитлової будівлі контори літ. «З-2», площею 669,0 кв.м. та нежитлової будівлі прохідної літ. «К», площею 148,2 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Дане нерухоме майно належить йому на підставі свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих виконавчим комітетом Лозівської міської ради Харківської області від 14.12.2012 року та зареєстрованих 27.12.2012 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. 15 лютого 2013 року рішенням Лозівської міської ради Харківської області відповідачу по справі було надано згоду на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1 , які в подальшому будуть надані в оренду для будівництва і обслуговування будівель ринкової інфраструктури.

На сьогоднішній день відповідач по справі проекти землеустрою щодо відведення земельної ділянки не розробив, а тому використовує земельну ділянку без правових підстав. Зазначив, що відповідно до вимог ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставне набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно.

Крім цього, вказав, що відповідно до листа ТОВ «Горизонт-проект» від 21.09.2018 року № 322 за замовленням ОСОБА_1 у 2013 році були виконані кадастрові зйомки земельних ділянок, розроблені проекти землеустрою, складені акти погодження меж земельних ділянок та передані Замовнику для погодження з сусідніми землекористувачами. Також в даному листі зазначена площа земельних ділянок, загальна площа яких складає 0,3746 га, а не 0,3699 га, як було зазначено в первісному позові. В зв`язку з цим, 04.12.2018 року Комісією про визначення збитків Лозівської міської ради складено відповідних акт, яким визначено збитки у розмірі 3% нормативної грошової оцінки у розмірі 63463 гривні 23 копійки, нанесені відповідачем по справі в результаті використання земельної ділянки без оформлення документів.

20 березня 2019 року відповідачем по справі ОСОБА_1 через канцелярію суду була подана заява про закриття провадження по даній справі на підставі того, що прокурором при поданні позовної заяви, заяви про збільшення розміру позовних вимог та зміну підстав позову не зазначено та не обґрунтовано підстав для звернення до суду з даним позовом. Не має жодних підстав для розгляду позовної заяви так і заяви про збільшення розміру позовних вимог та зміну підстав позову, поданих Лозівською місцевою прокуратурою в інтересах держави в особі Лозівської міської ради Харківської області до ОСОБА_1 про стягнення збитків у вигляді неодержаного доходу внаслідок користування земельною ділянкою без правовстановлюючих документів.

Прокурор в судовому засіданні заперечував проти задоволення заяви відповідача про закриття провадження у справі в зв`язку з її необґрунтованістю.

Представник Лозівської міської ради Харківської області Степанова О.С. в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася своєчасно та належним чином, причину неявки суду не повідомила.

Відповідач в судове засідання не з`явився, але надав суду заяву в якій просив провести розгляд справи за його відсутності. Також в заяві наполягав на задоволенні раніше поданої ним заяви про закриття провадження у справі.

Ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 01 квітня 2019 року у задоволенні заяви відповідача ОСОБА_1 про закриття провадження по справі - відмовлено.

Позовну заяву Лозівської місцевої прокуратури Харківської області, яка діє в інтересах держави в особі Лозівської міської ради Харківської області до ОСОБА_1 про стягнення збитків у вигляді неодержаного доходу внаслідок користування земельною ділянкою без правовстановлюючих документів - залишено без розгляду.

В апеляційній скарзі заступник керівника Лозівської місцевої прокуратури Харківської області Горпинченко В. просить ухвалу скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, стягнути судовий збір за подання апеляційної скарги з відповідача на користь прокуратури Харківської області.

Вказав, що факт бездіяльності відповідача стосовно розроблення проектів землеустрою стосовно відведення земельної ділянки свідчить про його умисне ухилення від укладення договору оренди та від сплати за землекористування. Вважає, що докази у справі достовірно вказують на те, що відповідач користувався земельними ділянками, не оформив і не зареєстрував право оренди та не сплатив власнику орендну плату. Зазначає, що недоотримані доходи територіальної громади є збитками, які мали бути стягнуті з відповідача.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить її залишити без задоволення і оскаржену ухвалу суду залишити без змін, посилаючись на те, що ухвала суду є законною і обґрунтованою.

Вказав, що прокурором не зазначено та не обґрунтовано підстав для звернення до суду з даним позовом в інтересах держави, не виконані вимоги ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» попереднього, до звернення до суду повідомлення відповідного суб`єкта владних повноважень про здійснення представництва держави. У позовній заяві не наведені докази невиконання чи неналежного виконання Лозівською міською радою Харківської області своїх повноважень, що тягне за собою порушення інтересів держави.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися у судове засідання, розглянувши справу в режимі відеоконференції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

У статті 263 ЦПК України визначені наступні вимоги до законності і обґрунтованість судового рішення:

1. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

2. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

3. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

5. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам ухвала суду не відповідає.

В поданій позовній заяві прокурор, обґрунтовуючи, в чому полягає порушення інтересів держави та необхідність їх захисту, зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах - Лозівська міська рада Харківської області, а підставою для представництва інтересів держави в особі Лозівської міської ради Харківської області є те, що кошторисом Лозівської міської ради Харківської області на 2016 рік не передбачені видатки міської ради на сплату судового збору у випадках пред`явлення позовних заяв, а тому несплата відповідачем по справі збитків, заподіяних порушенням земельного законодавства потребує прокурорського реагування.

Залишаючи позовну заяву без розгляду суд першої інстанції виходив з того, що підстави для звернення прокурора до суду в інтересах держави за вказаним вище позовом відсутні, оскільки існує уповноважений суб`єкт владних повноважень щодо якого прокурором всупереч вимог ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» не виконано обов`язку щодо попереднього, до звернення до суду, повідомлення про це, і відповідно не встановлена неможливість самостійного захисту суб`єктом владних повноважень інтересів держави у спірних правовідносинах та не можливості сплатити судовий збір при зверненні з позовом до суду.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з таким висновком.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без розгляду, якщо позов подано особою, яка не має цивільної процесуальної дієздатності.

Положення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його цивільних прав і обов`язків. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Згідно з частиною 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст.175 ЦПК України, у разі пред`явлення позову особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, в заяві повинні бути зазначені підстави такого звернення. У позовній заяві можуть бути вказані й інші відомості, необхідні для правильного вирішення спору.

Відповідно до ч.ч.3 , 4, 5 ст. 56 ЦПК України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі самостійно обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини сторонами цивільного розгляду є позивач і відповідач, які мають рівні права, включаючи право на юридичну допомогу. Підтримка прокуратурою однієї зі сторін може бути виправдана за певних умов, наприклад, з метою захисту вразливих осіб, які вважаються не здатними захистити свої інтереси самостійно, або в разі, якщо правопорушення зачіпає велику кількість людей, або якщо вимагають захисту реальні державні інтереси або майно (KOROLEV v. RUSSIA (no. 2), № 5447/03, § 33, ЄСПЛ, від 01 квітня 2010 року; MENCHINSKAYA v. RUSSIA, № 42454/02, § 35, ЄСПЛ, від 15 січня 2009 року).

При цьому, Європейський суд з прав людини уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо Суд вирішує - наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.

У Рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 N 1604(2003) "Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону" щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені і ефективні органи.

Відповідно до пункту 3 частини першої ст.131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

За змістом пункту 3 частини першої ст.131-1 Конституції України, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).

У пункті 3 частини першої ст.131-1 Конституції України міститься відсилання до окремого закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді.

Згідно ч. 1 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Відповідно ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Відповідно до ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором в суді.

Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Згідно п. 1 ч. 6 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» під час здійснення представництва інтересів громадянина або держави у суді прокурор має право в порядку, передбаченому процесуальним законом та законом, що регулює виконавче провадження звертатися до суду з позовом (заявою, поданням).

Всі вище вказані докази в своїй сукупності є підставами для здійснення прокурором представництва інтересів держави в суді. Разом з тим, їх відсутність в силу статті 23 Закону України «Про прокуратуру» виключає таке представництво.

Правовий аналіз змісту частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дозволяє зробити висновок, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках:

(а) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;

(б) у разі відсутності такого органу.

Так, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави. Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 20.09.2018 по справі N 924/1237/17 (Постанова N 924/1237/17), від 23.10.2018 у справі N 906/240/18, від 01.11.2018 у справі N 910/18770/17.

Однак, поза увагою районного суду залишився факт що за змістом наведених норм Конституції України, Закону України «Про прокуратуру» та ЦПК України, прецедентних рішень Європейського суду ключовим для застосування конституційної норми щодо можливості прокурора здійснювати представництво інтересів держави в суді є поняття «інтерес держави» та забезпечення судом гарантій ст. 6 Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод 1950р. стосовно права кожного на справедливий суд в аспекті рівності сторін у доступі до суду.

Європейський Суд з прав людини неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити … скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі "Ф.В. проти Франції" (F.W. v. France) від 31.03.2005, заява 61517/00, п. 27).

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави» висловив міркування, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

Із врахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (п. 4 мотивувальної частини).

Ці міркування Конституційний Суд зробив у контексті офіційного тлумачення Арбітражного процесуального кодексу України, який уже втратив чинність. Однак висловлене Судом розуміння поняття «інтереси держави» має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону «Про прокуратуру».

Саме таку правову позицію висловив Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду у постанові від 25 квітня 2018 року по справі № 806/1000/17 з приводу застосування вказаних норм права за аналогічних обставин справи досліджуючи питання підстав звернення прокурора до суду з позовом в інтересах держави.

Аналогічні правові позиції з цього питання були виловлені в постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 636/5773/16-ц, від 13 червня 2018 року у справі № 687/379/17, Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 911/360/17, які застосовує колегія суддів в цьому питанні відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України.

Відтак, суд апеляційної інстанції відповідно до вказаних правових позицій касаційного суду вважає, що «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

У справі, що розглядається, прокурор у позові обґрунтував наявність «інтересів держави» безоплатним, з порушенням ст.ст. 125, 126 ЗК України використанням земельної ділянки відповідачем, без оформлення документів, що посвідчують право користування земельною ділянки відповідно до закону, чим було спричинено втрату місцевого бюджету у вигляді неодержаного доходу, який відповідач безпідставно у себе зберіг, внаслідок чого державний бюджет недоотримує кошти, які можуть використані на потреби громадян, що у свою чергу впливає на інтереси держави, яка відповідно до ст. 3 Конституції України покликана забезпечувати права і свободи громадян, а у відповідача відповідно до ст. 1212 ЦК України виникло зобов`язання повернути 62666,97 грн. на користь місцевій громаді в особі Лозівської міської ради.

З огляду на те, що відповідно до Закону України «Про органи місцевого самоврядування» Лозівська міська рада уповноважена державою здійснювати відповідні функції щодо охорони та використання земельних ресурсів, які перебувають і є об`єктами права власності Українського народу, тому остання є матеріальним позивачем у справі.

При цьому Лозівська міська рада до цього часу не вживає заходів щодо стягнення з відповідача збитків, заподіяних земельній ділянці без правовстановлюючих документів, що порушує інтересів держави (а.с. 10 т. 1, а.с. 4-9 т. 2).

З урахуванням наведених норм права, таке обґрунтування відповідає розумінню «інтересів держави», тому суд першої інстанції мав підстави вважати, що позов прокурора має на меті захист суспільних інтересів, якими опікується держава.

Відповідно до ст. ст. 13, 14 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією, а право кожного громадянина користуватися природними об`єктами права власності народу повинно відбуватися відповідно до закону, не на шкоду людині і суспільству. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

З огляду на зміст позовних вимог прокурора, які спрямовані на захист суспільного інтересу відповідно до зазначеної прецедентної практики Європейського суду з прав людини, наведених норм Конституції України, Закону України «Про прокуратуру». Висновки суду в оскарженій ухвалі про відсутність такого інтересу є помилковими.

Висновки суду про те, що до заяви прокурора не додані документи, що підтверджують наявність передбачених законом підстав для звернення до суду в інтересах інших осіб в контексті вимог ч. 1 ст. 56 ЦК України та ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» - всупереч вимог ст. 263 ЦПК України належним чином не обґрунтовані. Так, в матеріалах справи є досудовий лист керівника Лозівської місцевої прокуратури від 10.11.2016 до Лозівського міського голови Зеленського С.В. про попереднє звернення до суду відповідно до ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» (а.с. 29 т.1). Про те, що Лозівська міська рада заперечувала проти такого представництва або про наявність інших справ за таким позовом Лозівської місцевої ради матеріали справи даних не містять.

В такій ситуації про субсидіарну процесуальну роль прокурора свідчить бездіяльність уповноваженого органу влади, тобто відсутність поданого ним до суду позову для вирішення цього спору після передбаченого ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» звернення прокурора до них з цього питання, а також - відсутність обґрунтованих заперечень з цього приводу від органу влади, що має самостійно перевірятися судом при вирішенні питання про відкриття провадження у справі та її підготовки до розгляду. При цьому за своїм змістом наведені норми ст. 56 ЦПК України та ст. 23 Закону України і ст. 131-1 Конституції України щодо підстав для звернення прокурора до суду не вимагають необхідність отримання преюдиціального судового рішення про скоєння правопорушення внаслідок неналежного представництво суб`єктом владних повноважень інтересів держави у спірних правовідносинах.

Тому, за відсутності даних про те, що Лозівська міська рада в контексті предмету та підстав заявленого позову здійснювала належний захист державних (суспільних) інтересів, суд першої інстанції залишивши позов прокуратури без розгляду допустив надмірний процесуальний формалізм, який у даному випадку не відповідає меті встановлених законом правил представництва прокурором інтересів держави (суспільства) та порушує визначений у ст. 11 ЦПК України принцип пропорційності у цивільному судочинстві.

З огляду на те, що суд порушив наведені норми процесуального законодавства, що призвело до постановлення помилкової ухвали, колегія суддів на підставі п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України задовольняє апеляційну скаргу, скасовує ухвалу суду першої інстанції та направляє справу до того ж суду для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, п. 6 ч.1 ст. 374, ст.ст. 381-384, 388,389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив:

Апеляційну скаргу заступника керівника Лозівської місцевої прокуратури Харківської області Горпинченка Володимира Володимировича - задовольнити.

Ухвалу Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 01 квітня 2019 року - скасувати, справу направити до районного суду для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складений 17 травня 2019 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді П.В.Кісь.

О.М.Хорошевський.