КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

06 вересня 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді: Суханової Є.М.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Кулікової С.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 22 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2018 року позивач звернулась до Оболонського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Свої вимоги обґрунтувала тим, що є власником квартири АДРЕСА_1 . У вказаній квартирі зареєстровані: вона, її чоловік ОСОБА_3 , донька ОСОБА_4 , донька ОСОБА_1 та онук ОСОБА_5 , 2009 року народження. Відповідач з 2009 року у цій квартирі не проживає, житлово-комунальні послуги не сплачує, участі в інших витратах по утриманню квартири не бере. Перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 їй не чиниться. На час пред`явлення позову ОСОБА_1 фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

З цих підстав, посилаючись на положення ст. 405 ЦК України, оскільки відповідач більше 9 років не проживає у спірній квартирі, просила суд визнати її такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 22 травня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщеннямзадоволено.

Визнано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 судовий збір у розмірі 704 (сімсот чотири) гривні 80 копійок.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_1, 13 червня 2019 року подала апеляційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржуване рішення є необґрунтованим і незаконним, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також з неповним з`ясуванням судом обставин справи, що мають значення для справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач посилається на те, що суд першої інстанції не надав правової оцінки доказам наявних в матеріалах справи, крім того зазначила, що з урахуванням прийнятих заяв, викликів та повідомлень з боку обох сторін до правоохоронних органів, існувала причина повного непорозуміння між родичами, що змусило її переїхати з постійного місця проживання , а у подальшому у зв`язку зі зміною замків на вхідних дверях квартири не змогла потрапити до неї.

Тому просить скасувати рішення Оболонського районного суду м. Києва від 22 травня 2019 року року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_1 є донькою позивача, з 04.02.2000 року зареєстрована у вказаній квартирі.

Також у квартирі зареєстроване місце проживання малолітніх дітей відповідача: ОСОБА_5 , 2009 року народження, та ОСОБА_9 , 2018 року народження.

З 2009 року відповідач разом з чоловіком та дітьми проживають за адресою: АДРЕСА_2 .

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд першої інстанції з висновками якого погоджується колегія суддів, виходив з того, що відповідач ОСОБА_1 протягом тривалого часу не проживає у спірній квартирі, залишила її добровільно, перешкод у проживанні власником квартири їй не чинилось.

Дані обставини визнаються учасниками справи, а тому не підлягають доказуванню в силу ст. 82 ЦПК України.

З такими висновками колегія суддів погоджується, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленим цим кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних, або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Враховуючи викладене вище, апеляційний суд зазначає, що зідно зі статтею 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

За приписами ст. 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Колегією суддів з матеріалів справи встановлено, що відповідач тривалий час (більше 9 років) не проживає в квартирі, де зареєстрована. Реєстрація її у спірній квартирі порушує право позивача як власника на вільне володіння, користування майном.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Колегія суддів не бере до уваги посилання апелянта на ту обставину, що вона відсутня за місцем своєї реєстрації з поважних причин, оскільки їй створюються перешкоди у користуванні житлом.

Однак, належних доказів на підтвердження факту створення перешкод у користуванні спірною квартирою ОСОБА_1 протягом 2009-2018 років ні суду першої інстанції, ні колегії суддів не надано.

Та обставина, що відповідач ОСОБА_1 разом із своїми дітьми не проживає з 2009 року у спірній квартирі підтверджується довідками виданими Житлово-будівельним кооперативом «Поліграфіст» від 16 червня 2016 року (а.с.6), від 20 липня 2017 року (а.с. 7)., від 17 травня 2018 року (а.с 4)., та актами про не проживання від 16 березня 2017 року та 26 квітня 2018 року складеними сусідами та затвердженими в.о. голови правління ЖБК «Поліграф».

Окрім цього, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 підтвердила ту обставину, що не проживає разом з дітьми у спірній квартирі з 2009 року та не сплачує квартирну плату за комунальні послуги, не отримує кореспонденцію, особистих речей її в спірній квартирі не має і взагалі квартирою вона не цікавиться.

Таким чином, суд першої інстанції, вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до положень ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Тому, викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Висновки суду відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Керуючись ст. 7, 328, 355, 356, 369,375, 381, 382 ЦПК України,колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 22 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Є.М. Суханова

Судді: Н.В. Ігнатченко

С.В. Кулікова