КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/3967/2018
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 квітня2019року місто Київ

справа № 760/8893/16-ц

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

за участю секретаря судового засідання - Волошина В.Р.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 14 листопада 2018 року, ухвалене під головуванням судді Кушнір С.І., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю та вселення,-

В С Т А Н О В И В:

У травні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив:

зобов'язати ОСОБА_2 не чинити йому перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1;

вселити його до квартири АДРЕСА_1.

В обгрунтування вимог посилався на те, що 27 листопада 2015 року він набув у власність, шляхом залишення за собою у власності в рахунок несплаченого боргу, непроданого з аукціону майна -квартиру АДРЕСА_1.

Вказував, що після отримання у власність вищевказаної квартири в ній залишилися проживати попередні власники, а саме відповідач ОСОБА_2, яка перешкоджає йому у повному обсязі реалізувати своє право власності на вказану квартиру.

Зазначав, що відповідач чинить йому перешкоди у користуванні своєю власністю, не впускає до квартири, у зв'язку з чим 06 квітня 2016 року його представником було подано до Солом'янського УП ГУНП у місті Києві заяву, у відповідь на яку було рекомендовано звертатися до суду за захистом своїх прав, оскільки між позивачем та відповідачем виникли цивільно-правові відносини.

Рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 14 листопада 2018 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_3 перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1.

Вселено ОСОБА_3 в квартиру АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір в сумі 551,20 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалася на те, що судом першої інстанції не було прийнято до уваги той факт, що спірна квартира була передана в іпотеку позивачу за недійсною довіреністю та в подальшому продана з прилюдних торгів ОСОБА_3, всі ці дії нею оскаржувалися, а тому вважає, що оскаржуване рішення базувалось лише на доказах та поясненнях позивача, а її доводи були повністю проігноровані.

Вказувала, що судом першої інстанції всупереч вимогам п.4 ст.201 ЦПК України було залишено без задоволення її клопотання про зупинення провадження у даній справі до розгляду інших справ, які тісно пов'язані між собою та мали один і той самий предмет спору, а саме квартиру, що знаходиться в Солом'янському районі міста Києва за адресою: АДРЕСА_1, а відтак вважає, що судом першої інстанції були порушені принципи рівності, змагальності та диспозитивності сторін.

Відзиву на апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 до суду апеляційної інстанції не надійшло.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача проти доводів апеляційної скарги заперечував та просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідач у судове засідання не з'явилася, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином.

А відтак, колегія суддів вважає можливим розглядати справу у її відсутності на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог позивача.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 07 серпня 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_1 було вчинено виконавчий напис №962 про зверненнястягнення на квартиру АДРЕСА_1, яка належить на праві власності в рівних частках кожному ОСОБА_4 та ОСОБА_2

З виконавчого напису вбачається, що квартираАДРЕСА_1 на підставі іпотечного договору, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_1 06 вересня 2011 року за реєстровим №1355 передана в іпотеку ОСОБА_3

За рахунок коштів, отриманих від реалізації зазначеного майна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_1 пропонувала задовольнити вимоги ОСОБА_3 у розмірі 734510,98 грн. (а.с.58).

Оскільки торги щодо спірної квартири не відбулися, ОСОБА_3 виявив бажання залишити за собою непродане майно.

Згідно із свідоцтвом від 27 листопада 2015 року з реєстровим номером №2497, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тимченко Л.Р., ОСОБА_3 належить на праві власності майно, що складається з: 1/2 частини квартири АДРЕСА_1, що раніше належала ОСОБА_4 (а.с.3).

Згідно із свідоцтвом від 27 листопада 2015 року з реєстровим номером №2498, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тимченко Л.Р., ОСОБА_3 належить на праві власності майно, що складається з: 1/2 частини квартири АДРЕСА_1, що раніше належала ОСОБА_2 (а.с.6).

Право власності позивача на спірну квартиру також підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №48607586 від 27 листопада 2015 року та №48609429 від 27 листопада 2015 року (а.с.4-5, 7-8).

Згідно довідки форми №3, виданої ЖЕД №905 КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом'янського району міста Києва» від 06 березня 2017 року №1941, вбачається, що квартира відносно якої виник спір складається з двох кімнат, загальною площею 55,6 кв.м, житловою площею 30,6 кв.м, є приватизованою.

Власником особового рахунку є ОСОБА_3, а віповідач проживає та зареєстрована у квартирі з 08 вересня 1994 року (а.с.12).

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказував на те, що ОСОБА_2 чинить перешкоди у користуванні належним йому на праві власності майном, у зв'язку з чим він звертався до правоохоронних органів, що підтверджується заявою зареєстрованою в Солом'янському УП ГУНП у місті Києві 06 квітня 2016 року.

Як вбачається з висновку начальника Солом'янського УП ГУ НП у місті Києві від 28 квітня 2016 року, по заяві позивача було проведено перевірку, однак опитати мешканців квартири АДРЕСА_1 не виявилось можливим, так як на неодноразові візити двері ніхто не відчинив. Позивачу рекомендовано звертатися до суду за захистом своїх прав, оскільки між нимта мешканцями зазначеної квартири виникли цивільно-правові відносини.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 09 вересня 2015 р. звернулася до Солом'янського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_3, ВДВС Солом'янського районного управління юстиції у місті Києві, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_1, в якому просила:

визнати недійсним договір потеки, укладений 06 вересня 2011 року між ОСОБА_3, ОСОБА_4 та нею в особі представника ОСОБА_7 в частині укладення даного договору щодо передачі 1/2 частини квартири від її імені ОСОБА_7 на підставі ч.1 ст.230 ЦК України;

зобов'язати ВДВС Солом'янського районного управління юстиції у місті Києві виключити з акта опису та арешту майна від 18 листопада 2014 року по ВП №45142744, 1/2 частину двокімнатної квартири АДРЕСА_1 та зняти з неї арешт.

Ухвалою Солом'янського районного суду міста Києва від 15 травня 2018 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_3, ВДВС Солом'янського районного управління юстиції у місті Києві, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_1про визнання частково недійсним договору іпотеки та виключення майна з акта опису і зняття арешту залишено без розгляду (а.с.115).

У травні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до Солом'янського районного суду міста Києва з позовом до ВДВС Солом'янського районного управління юстиції у місті Києві, ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, ОСОБА_3, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Діленяна Л.Р., ОСОБА_4 про визнання недійсними електронних торгів з продажу квартири, акту державного виконавця та свідоцтва про придбання нерухомого майна.

Ухвалою Солом'янського районного суду міста Києва від 30 січня 2018 року позов ОСОБА_2 до ВДВС Солом'янського районного управління юстиції у місті Києві, ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, ОСОБА_3, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Діленяна Л.Р., ОСОБА_4 про визнання недійсними електронних торгів з продажу квартири, акту державного виконавця та свідоцтва про придбання нерухомого майна залишено без розгляду.

Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті згідно ухвали судді Солом'янського районного суду міста Києва від 17 серпня 2016 року, якою заборонено відчуження квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.96).

Положеннями ст.16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97?ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно з ст.319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст.321 ЦК України).

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 16 листопада 2016 року у справі №6-709цс16 та від 15 травня 2017 року у справі №6-2931цс16.

З огляду на те, що власником спірної квартири є ОСОБА_3, а ОСОБА_2 не маючи права власності, володіння та користування спірним житлом чинить власнику перешкоди та обмеження щодо здійснення останнім права власності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що порушені права позивача як власника спірного житла підлягають захисту.

Посилання апеляційної скарги на те, що судом не було взято до уваги те, що спірна квартира була передана в іпотеку позивачу за недійсною довіреністю та в подальшому продана з прилюдних торгів ОСОБА_3 та всі ці дії оскаржувалися відповідачем, колегія суддів відхиляє, оскільки відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, а ОСОБА_2 у порушення вимог ст.81 ЦПК України не надано доказів, які б підтверджували той факт, що довіреність на підставі якої ОСОБА_3 було передано в іпотеку майно визнана недійсною.

Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції всупереч вимогам п.4 ст.201 ЦПК України залишив без задоволення її клопотання про зупинення провадження у даній справі до розгляду інших справ, які тісно пов'язані між собою та мали один і той самий предмет спору, а саме квартиру, що знаходиться в Солом'янському районі міста Києва за адресою: АДРЕСА_1 колегія суддів вважає безпідставними, оскільки позови, які були подані ОСОБА_2 та до розгляду яких вона просила зупинити провадження у даній справі ухвалами суду залишені без розгляду і вказані ухвали суду з цього приводу не оскаржені останньою.

В силу ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відсутні в апеляційній скарзі доводи, які б давали підстави до скасування рішення суду, оскільки при розгляді справи у апеляційному суді скаржник не надала будь - яких переконливих доказів на спростування висновків суду першої інстанції.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції щодо підстав для задоволення позовних вимог є законним і обґрунтованим, відповідає обставинам справи та положенням матеріального закону.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, судова колегія приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 14 листопада 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 08 квітня 2019 року.

Головуючий:

Судді: