КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 755/9955/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Катющенко В.П.
провадження №22-ц/824/3188/2019 Суддя-доповідач: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

03 квітня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Судді-доповідача: - Олійника В.І.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Кулішенка Ю.М.,

при секретарі Бондаренко І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 07 листопада 2018 року у складі судді Катющенко В.П. у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання договору позики та стягнення грошових коштів та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору позики удаваним правочином і розірвання договору, -

в с т а н о в и в :

У травні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просив розірвати договір позики, укладений 05 лютого 2014 року між ОСОБА_2 та ним (ОСОБА_3) на суму 23 158 євро; стягнути з ОСОБА_2 на його користь заборгованість у розмірі 7 156 423 грн. 41 коп.; стягнути з відповідача ОСОБА_2 на його користь за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором позики від 05 лютого 2014 року 71 694 грн. 02 коп.; а також стягнути з відповідача на його користь судові витрати по сплаті судового збору в сумі 8 000 грн.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що в кінці січня 2014 року до нього звернувся його знайомий ОСОБА_2, який сказав, що йому терміново на розвиток бізнесу необхідні гроші. В той час у нього були вільні гроші, які він погодився надати в борг ОСОБА_2

05 лютого 2014 року між ними в простій письмовій формі був укладений договір позики, в якому зазначено, що він, ОСОБА_3, передав ОСОБА_2 в борг гроші в сумі 231 580 євро. В пункті 1 договору було обумовлено, що ОСОБА_2 зобов'язався повернути вказану суму грошей двома частинами. Першу, не пізніше 31 травня 2014 року повернути йому 23 201 євро, а 208 379 євро повернути йому не пізніше 05 лютого 2017 року.

За умовами договору ОСОБА_3 передав гроші ОСОБА_2 до підписання договору. Того ж дня ОСОБА_2 написав нотаріально посвідчену заяву, в якій підтвердив, що отримав від нього в борг гроші в сумі 231 580 євро і зазначені умови повернення боргу. Вказана заява була посвідчена приватним нотаріусом КМНО Клітко В.В. та зареєстрована в реєстрі за №574.

Отже, між ними відповідно до ст.1046 ЦК України був укладений договір позики грошових коштів. Коли прийшов строк повернення першої частини боргу, він звернувся до ОСОБА_2, але останній під різними приводами почав відтягувати повернення боргу, а потім взагалі перестав відповідати на телефонні дзвінки.

Відповідно до умов договору позики від 05 лютого 2014 року останнім днем повернення першої частини боргу є 31 травня 2014 року і вказана позика є безпроцентною, але до теперішнього часу гроші не повернуті. Неповернення частини боргу є істотним порушенням умов договору позики. Сума основної заборгованості за договором позики станом на 12 листопада 2017 року склала 231 580 євро. Офіційний курс євро НБУ станом на 12 листопада 2017 року становив 30,902597.

Отже, розмір заборгованості відповідача щодо неповернення основної суми боргу за договором позики станом на 12 листопада 2017 року становив 7 156 423 грн. 41 коп. Саме ця сума підлягає стягненню з відповідача як сума основної заборгованості за договором позики. Крім того, розмір заборгованості відповідача за прострочення терміну повернення позики за період від 31 травня 2014 року - 2320 євро і станом на 12 листопада 2017 року становить 71 694 грн. 02 коп.

У серпні 2015 року ОСОБА_2 подав до суду зустрічну позовну заяву, в якій, з урахуванням уточнень позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 просив суд визнати договір безпроцентної позики, укладений 05 лютого 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 - удаваним та таким, що приховує за собою договір поставки. Також просив розірвати договір поставки, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (т. 1 а.с.121-129).

Зустрічні позовні вимоги позивач за зустрічним позовом обґрунтовував тим, що від 2003 року він здійснює роздрібну торгівлю взуттям і шкіряними виробами в спеціалізованих магазинах на території України як фізична особа-підприємець.

Зазначав, що від 2003 року був знайомий та мав добрі стосунки з батьком ОСОБА_3 - ОСОБА_5, який займався підприємницькою діяльністю, пов'язаною із роздрібною - торгівлею взуттям на території Російської Федерації.

З ОСОБА_6 він зустрічався час від часу на виставках взуття виробників різних країн, які проходили у місті Дюссельдорф в Німеччині, місті Москва (Російська Федерація). 20-23 серпня 2013 року на міжнародній виставці «Euroshoes», яка проходила у виставковому комплексі Сокольники у місті Москва він разом з фахівцем з продажу взуття громадянкою України ОСОБА_7 розпочав діалог з ОСОБА_6 про встановлення між ними договірних відносин, пов'язаних з постачанням ОСОБА_6 на територію України взуття, обраного ним на виставці, та у подальшому замовленого ОСОБА_3 на німецьких взуттєвих фабриках.

Під час перебування на міжнародній виставці його з фахівцем з взуття ОСОБА_7 зацікавили шість торговельних марок німецьких виробників взуття, які були представлені на виставці, у зв'язку з чим після відвідування міжнародної виставки «Euroshoes» він прийняв рішення про замовлення на німецьких фабриках взуття на загальну суму 42 552 Євро 35 центів та поставку його в Україну для продажу. Йому необхідно було письмово оформити замовлення у зв'язку з тим, що взуття замовляється на наступний сезон і товаровиробник повинен визначити об'єми взуття, яке необхідно виробити.

Під час спроби зробити одне із замовлень представник німецького виробника взуття повідомив про те, що поставка товару в Україну відбувається не за простим замовленням, а на підставі укладеного контракту про поставку, перед укладенням якого йому необхідно буде надати документи, що підтверджують його особу, дозвіл на здійснення зовнішньоекономічної діяльності експорту (імпорту) товарів, який вноситься у текст контракту, та надати документальне підтвердження можливості безготівкової оплати суб'єктом підприємництва, який зареєстрований на території України, замовленого товару в іноземній валюті, а саме, довідку про наявність відкритого ним валютного рахунку.

Так як він не є суб'єктом зовнішньоекономічної діяльності, який має право на здійснення імпорту товарів з-за кордону у розумінні Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність» та не має можливості перерахувати оплату за замовлення в іноземній валюті, йому стало відомо, що оформити контракт на поставку взуття від німецьких виробників на територію України він не зможе. Під час чергової зустрічі на виставці у Москві він повідомив ОСОБА_6 про свої труднощі, пов'язані з неможливістю замовлення та подальшої поставки обраного взуття на територію України.

Вислухавши його, ОСОБА_6 розповів про те, що він є власником фірми, зареєстрованої у Німеччині, і має власну транспортну компанію, завдяки якій існує можливість здійснювати поставку взуття на територію України, тому він може допомогти йому у поставці обраного німецького взуття на територію України.

Крім того, під час переговорів ОСОБА_3 неодноразово запевняв його про те, що, оскільки він також здійснює продаж взуття (зокрема, у Росії), він співпрацює з усіма німецькими виробниками взуття та має можливість оформити замовлення всього обраного ним взуття на власну фірму, а після - поставити товар на територію України.

За результатами переговорів вони домовилися про поставку ОСОБА_3 на територію України взуття німецьких виробників Ara, Caprise, Janashoes, Mars, Wendel, Wortmann та про те, що ОСОБА_6 оформить замовлення на всі обрані ним моделі-взуття.

Отже, між ОСОБА_6 та ним в усній формі був укладений договір поставки взуття. Договір поставки передбачав поставку взуття протягом шести сезонів, а саме: весна-літо 2014, осінь-зима 2014, весна-літо 2015, осінь-зима 2015, весна-літо 2016, осінь-зима 2016. Про ті фірми (юридичні особи), про які розповідав ОСОБА_6, відомі наступні назви фірм, які перейшли ОСОБА_6 у спадок від батька, а саме: MGS Logistikvermittl Im-und Export GmbH (укр. - Логістика Посередництво Імпорт і експорт) та Natagmbh. В результаті переговорів з ОСОБА_6 за домовленістю з ним були оформлені усі замовлення. Крім того, на бланку замовлення взуття виробника WendelGmbH&Co, KG від 27 серпня 2013 року зазначено його прізвище.

До того ж, на усіх замовленнях вказана адреса: місто Київ, або, навіть, адреса його магазину - АДРЕСА_2. Строк підготовки замовлень, що були оформлені ОСОБА_6, був встановлений на січень-лютий 2014 року.

У січні 2014 року після отримання електронною поштою від німецьких взуттєвих фабрик повідомлення про те, що частина замовленого взуття готова, він у телефонному режимі повідомив ОСОБА_6 про те, що отримав від німецьких взуттєвих виробників інформацію по частині своїх замовлень, що взуття готово і необхідно здійснити оплату за готовий товар у розмірі 23 201 Євро 85 центів згідно зі специфікації, що була складена ним для ОСОБА_6, та отримати взуття у товаровиробника.

Пізніше ОСОБА_6 у телефонному режимі у нього попросив його паспортні дані для підготовки письмового договору, обґрунтувавши це тим, що під час оформлення контрактів з німецькими виробниками взуття щодо замовленого ним взуття йому необхідно документально підтвердити кінцеве місце поставки товару (як вбачається із замовлень, місце поставки - Україна, м. Київ), та дані про замовника товару, який буде здійснювати його продаж кінцевим споживачам.

Також ОСОБА_6 повідомив, що найближчим часом приїде у Київ для проведення переговорів та обговорення усіх умов співпраці та поставки, про що йшла мова ще під час перебування на міжнародній виставці взуття.

05 лютого 2014 року під час зустрічі, яка відбулася у кафе за адресою: АДРЕСА_3, у присутності його брата ОСОБА_8, ОСОБА_6 попросив його підписати договір безпроцентної позики, датований 05 лютого 2015 року, і повідомив, що це необхідно для підтвердження його платоспроможності, оскільки взуття буде вироблятися та поставлятися різними партіями протягом декількох сезонів. Тому йому необхідно надати документ, який вказує на джерело отримання грошових коштів, а також, з його слів, це обов'язково потрібно йому для складання звітності, пов'язаної з оподаткуванням відповідно до законодавства Німеччини.

Крім того, ОСОБА_6 наполягав на нотаріальному оформленні, обґрунтовуючи це тим же. Вчиняючи психологічних тиск на нього, ОСОБА_3 стверджував, що у противному випадку німецькі взуттєві фабрики не підпишуть з ним контракт, а він залишиться без нового імпортного взуття сезону «Весна-літо 2014», що суттєво вплине на його підприємницьку діяльність з фінансової точки зору.

В результаті вищевикладеного, він звернувся до нотаріуса, що знаходиться на другому поверсі у тому ж будинку за адресою: АДРЕСА_3, та нотаріально посвідчив заяву.

Оскільки ОСОБА_3, з його слів, перебував в Україні декілька днів, від запропонував усі умови поставки взуття від німецьких товаровиробників обумовити у телефонному режимі з його співробітником, який мешкає у місті Берлін (Німеччина). Пізніше, десь 10-11 лютого 2014 року він, зателефонувавши співробітнику ОСОБА_6 для обговорення умов та строків поставки замовленого взуття (згідно специфікації) на територію України отримав інформацію про те, що замовлене ним взуття при ввезенні на територію України не буде проходити митного оформлення і все відбуватиметься без сплати ввізного мита та оформлення митних декларацій. Проконсультувавшись зі спеціалістом у галузі права, він був усвідомлений про те, що отримання товарів на митній території України без оподаткування митними платежами та без оформлення відповідних декларацій тягне за собою відповідальність, передбачену законодавством України, в тому числі, й вилучення незаконно отриманого товару з-за кордону.

Крім того, контрабанда тягне за собою кримінальну відповідальність. Тому, у середині лютого 2014 року він повідомив ОСОБА_3 про те, що відмовляється від обумовленої раніше поставки німецького взуття, оскільки умови, за яких ОСОБА_6 планує ввезення товару на митну територію України, не відповідають обумовленим та тягнуть за собою порушення українського законодавства.

На той момент, коли він повідомив ОСОБА_6 про відмову у співпраці, останній не здійснив оплату замовленого ним товару у розмірі 23 201 Євро 85 центів німецьким взуттєвим фабрикам. При цьому ОСОБА_6 у телефонному режимі повідомив, що ніяких зобов'язань між ними не існує, а договір позики та заяву від 05 лютого 2014 року він знищив. У зв'язку з тим, що ніяких грошових коштів в лютому 2014 року він не отримував від ОСОБА_6 і ніяких фінансових зобов'язань не виникло і при цьому ОСОБА_6 усно (в телефонній розмові) повідомив, що між ними ніяких зобов'язань не існує і він знищив документи, тому він, довірившись людині, яку знав, і підтримував гарні стосунки протягом 10 років з його батьком, та враховуючи те, що претензій зі сторони ОСОБА_6 більше одного року не було, він забув про цю ситуацію і переключився на роботу з тими постачальниками взуття, які мали офіційні представництва в Києві і працювали на території України легально.

Також знаючи, що йому необхідно буде робити оплату за поставку першої партії імпортного взуття, у січні 2014 року він звернувся до банківської установи - ПАТ «ПроКредит Банк» для надання кредиту у розмірі 20 000 Євро. Банк проводив перевірку більше місяця, так як на той час в Україні була несприятлива ситуація, пов'язана з Революцією Гідності, в тому числі, розпочалася банківська криза і банки взагалі певний час «заморожували» видачу кредитів.

Після проходження ряду перевірок, зокрема, перевірки кредитного комітету банку, укладення договору застави власного авто, як обов'язкової умови отримання кредиту, він отримав кредит у розмірі 250 000 гривень (станом на 06 березня 2014 року (день видачі кредиту) 250 000 гри. еквівалентно 19 267 євро, відповідно до офіційного курсу НБУ від 06 березня 2014 року.

Оскільки договір поставки не відбувся, кредитні-кошти були витрачені для інших цілей. У березні 2015 року він знайшов людей, які офіційно, представляють дві німецькі торгові марки, що зацікавили його ще у 2013 році та почав з ними офіційно співпрацювати. Від 05 лютого 2014 року він особисто більше не зустрічався з ОСОБА_3 та ніяких фінансових претензій ні усно, ні письмово йому не заявляв. Аналогічної позиції дотримувався і ОСОБА_3 Отримавши велику несподіванку, що більше ніж через рік, після узгодження усіх питань припинення співпраці, узгодження з ОСОБА_3 відсутності будь-яких зобов'язань, він одразу ж звернувся до нотаріуса з проханням направити ОСОБА_3 заяву, якою він повідомив йому, що відкликає посвідчену 05 лютого 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Клітко В.В. заяву, викладену на бланку ВТО №585170, у зв'язку з тим, що жодних відносин договору позики між сторонами не існувало, ОСОБА_3 не надавав, а він не одержував жодних грошових коштів, а існували лише правовідносини, що виникають з договору поставки.

Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 07 листопада 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму боргу за договором безпроцентної позики від 05 лютого 2014 року в розмірі 231 580 євро, що станом на 12 листопада 2017 року становить 7 156 423 грн. 41 коп., 10% річних від простроченої суми - 23 201 євро за період від 31.05.2014 року до 31.05.2015 рік в розмірі 2 320 євро, що станом на 12 листопада 2017 року становить 71 694 грн. 02 коп. та судовий збір в сумі 8 000 грн., а всього - 7 236 117 грн. 43 коп.

В решті позовних вимог відмовлено.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору позики удаваним правочином і розірвання договору відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції і задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 та відмову у задоволенні позову ОСОБА_3

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив із встановлених фактів і відповідних їм правовідносин, належності, допустимості і достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку у їх сукупності щодо обґрунтованості позовних вимог ОСОБА_3 і часткового їх задоволення та необґрунтованості зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про визнання договору позики удаваним правочином і розірвання договору.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Встановлено, що 05 лютого 2014 року між громадянином Федеративної Республіки Німеччина ОСОБА_3 та резидентом України ОСОБА_2 було укладено договір безпроцентної позики, за умовами якого позикодавець ОСОБА_3 передав у власність позичальника ОСОБА_2, а останній прийняв у власність суму грошових коштів у розмірі 231 580 євро 85 центів, з яких суму грошей в розмірі 23201 євро 85 центів позичальник зобов'язувався повернути позикодавцю не пізніше 31 травня 2014 року, а суму в розмірі 208 379 євро 00 центів - не пізніше 05 лютого 2017 року. Позичальник прийняв у власність вищезазначені грошові кошти не в інтересах сім'ї, а для використання за своїм розсудом в особистих інтересах.

Відповідно до ст.1046 Цивільного кодексу України (в редакції, чинній на момент винесення рішення), за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 Цивільного кодексу України (в редакції, чинній на момент винесення рішення) передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Згідно з п.п.2, 3 договору безпроцентної позики гроші в розмірі 231 580 євро 85 центів на момент укладення цього договору отримані ним (позичальником) до підписання цього договору. Повернення грошей мало бути проведено готівкою в місті Києві.

На підтвердження укладеного договору безпроцентної ставки ОСОБА_2 було складено заяву, зі змісту якої вбачається, що останній, діючи добровільно і перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам'яті, розуміючи значення своїх дій, попередньо ознайомлений з вимогами цивільного законодавства щодо недійсності правочинів, цією заявою підтвердив, що згідно договору безпроцентної позики, укладеного в простій письмовій формі 05 лютого 2014 року між ним та ОСОБА_3, ним, ОСОБА_2 05 лютого 2014 року отримано від ОСОБА_3 суму позики в розмірі 231 580 євро 85 центів. При цьому він (ОСОБА_2) згідно вищезазначеного договору зобов'язався повернути ОСОБА_3 не пізніше 31 травня 2014 року суму грошей в розмірі 23 201 євро 85 центів, а суму в розмірі 208 379 євро 00 центів - не пізніше 05 лютого 2017 року. Вказана заява була посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Клітко В.В. та зареєстровано в реєстрі за № 574 (а.с.7 том 1).

За ч.1 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч.1 ст.203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно зі статтею 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Відповідно до роз'яснень в п.25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року №9 за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Якщо буде встановлено, що правочин вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Отже, оскільки відповідно до ч.1 ст.202, ч.3 ст.203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягав встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору та з'ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме.

Вказана правова позиція взаємоузгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові суду від 14 листопада 2012 року у справі №6-133цс12.

Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладання правочину, що, на його думку, є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

За ст.712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Договір поставки є двостороннім (правами та обов'язками наділені як постачальник, так і покупець), консенсуальним (вважається укладеним з моменту досягнення згоди між сторонами щодо всіх істотних умов) і відплатним (постачальник передає товар покупцю за відповідну плату).

Відповідно до частини 2 ст.712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Разом з тим договору поставки властиві ознаки, що виокремлюють його серед інших договорів і дають підстави розглядати його як договір, якому властиве особливе правове регулювання: 1) до обсягу прав і обов'язків сторін входить не тільки продаж товару, що поставляється, а і його доставка; 2) передача товарів продавцем (постачальником) покупцеві повинна здійснюватися в обумовлений договором строк або строки; 3) у договорі поставки момент укладання договору віддалений у часі від моменту виконання, тому що товару, який є предметом договору поставки, може і не бути на момент укладання договору; 4) має істотне значення, з якою метою покупець хоче придбати товар у постачальника, тому що за договором поставки покупцеві передається товар для використання його у підприємницькій діяльності або з іншою метою, що не пов'язана з особистим, сімейним, домашнім та іншим подібним використанням; 5) система договірних зв'язків при укладанні договору поставки зазвичай є складною. Тому постачальником не завжди виступає власник (виробник) майна, що є предметом поставки, ним може бути і посередник, який реалізує покупцеві товар з метою одержання прибутку.

Крім зазначених ознак, договір поставки має й інші істотні особливості.

Сторонами в договорі поставки є постачальник і покупець, до яких законодавець висуває певні вимоги. Так, постачальник має обов'язково займатися підприємницькою діяльністю. Що ж до покупця, то він може використовувати придбаний ним товар як у підприємницькій діяльності, так і з іншою метою, але така мета має бути відмінною від особистого (сімейного, домашнього та ін.) використання.

Договором поставки може бути передбачене відвантаження товарів вантажовідправником (виготовлювачем), що не є постачальником, та одержання товарів вантажоодержувачем, що не є покупцем, а також оплата товарів платником, що не є покупцем.

Істотними умовами договору поставки є: предмет договору, строки і порядок його поставки та оплати. Істотними визнаються також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін повинно бути досягнуто згоди (ст.638 ЦК України).

Сторони для визначення умов договорів поставки мають право використовувати відомі міжнародні звичаї, рекомендації, правила міжнародних органів та організацій, якщо це не заборонено прямо або у виключній формі Цивільного кодексу України чи законами України.

Предметом договору поставки є товар, призначений для підприємницької діяльності, а також інших цілей, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім та іншим споживанням. Ним може виступати продукція виробничого призначення, товари, призначені для продажу на ринку, продукція, призначена для промислової переробки, тощо.

У договорі варто вказати точне найменування продукції (товару), а також номери стандартів, технічних умов, артикулів та інших необхідних документів, відповідно до яких продукція (товар), що надійшла, може бути перевірена. Докладний опис предмету договору дає змогу уникнути розбіжностей, а також унеможливити несумлінне ставлення до своїх обов'язків будь-якої зі сторін.

Обумовлюючи предмет договору поставки, необхідно також узгодити умови щодо кількості, асортименту і якості товару.

В матеріалах справи наявні письмові докази того, що ОСОБА_2 є фізичною особою-підприємцем, який здійснює торгівельну діяльність; орендував два приміщення, одне з яких за адресою: АДРЕСА_1.

Проте, матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_3 зареєстрований як фізична особа-підприємець, або інші докази того, що останній має право здійснювати на території України підприємницьку діяльність.

Посилання позивача за зустрічним позовом на наявність підтвердження замовлення, даних про готовність товару, замовленого ОСОБА_2 станом на 01.02.2014 року для погодження оплати цього товару - взуття німецьких виробників, специфікації товару, переписки з німецькими виробниками, зокрема, на фабриках концерну Wortmann, попередні пропозиції на сезон весна-літо 2014 року, інвойси, використання у більшості цих документів клієнтського номеру фірми-замовника у цьому концерні - 00307, наявність в більшості інвойсів зазначення фірми Наta GmbH, не свідчить про те, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 05 лютого 2014 року укладений договір поставки. Заявляючи про удаваність договору позики, який укладено з метою приховати договір поставки, позивачем за зустрічним позовом не наведено тих істотних умов договору поставки, які мали бути виражені у такому договорі.

Наявність даних з торгового реєстру юридичних осіб Федеративної Республіки Німеччина, про те, що ОСОБА_3 є особою, що уповноважена представляти компанію Наta GmbH від 29.04.2013 року, що здійснює оптову і роздрібну торгівлю, особливо текстильної продукції та автомобільних запчастин тощо, як вірно вважав суд, не свідчить про укладання між сторонами договору поставки.

Разом з тим, істотною умовою договору позики є його предмет. Предметом договору позики можуть бути грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, причому позичальник, отримавши за договором позики грошові кошти, зобов'язаний повернути позикодавцеві таку саму суму, а якщо йшлося про зазначені вище речі - рівну кількість речей того самого роду та такої самої якості. Договір позики може бути як відплатним, так і безоплатним. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

За наведених обставин, суд першої прийшов до правильного висновку, що стороною позивача за зустрічним позовом не було надано суду належних та достовірних доказів в розумінні норм доказування, визначених Цивільним процесуальним кодексом України, в підтвердження наявності існування між сторонами домовленості про укладення між ним договору позики з метою приховання договору поставки. При цьому, правова природа спірного договору та визначені в договорі істотні умови договору не суперечать вимогам цивільного законодавства, які регламентують порядок укладення даного виду договору, а нотаріально посвідчена заява ОСОБА_2 підтверджує факт того, що позичальнику достовірно було відомо про правову природу укладеного договору саме позики та необхідність повернення отриманих коштів від ОСОБА_3

Також сам факт підписання договору безпроцентної позики не заперечувався стороною позивача за зустрічним позовом, а посилання останнього на те, що укладення спірного договору був лише формальністю задля здійснення поставки продукції не є підставою вважати, що між сторонами було погоджено необхідність укладення договору позики задля приховання вчиненого договору поставки, враховуючи різну правову природу даних правочинів.

Зважаючи на зазначені вище обставини та враховуючи, що кожна із сторін в момент укладення спірного договору розуміла умови правочину, його правові наслідки, про що міститься відмітка у спірному договорі, укладеним між сторонами, беручи до уваги, що удаваність спірного договору не була встановлена судом, то суд прийшов також до правильного висновку про недоведеність факту удаваності спірного правочину, у зв'язку з чим не вбачав підстав для задоволення зустрічного позову.

За ст.526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Кожна із сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.

Згідно зі ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

За ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Згідно з п.1 ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За ч.2 ст.533 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до матеріалів справи відповідач ОСОБА_2 не повернув отримані від позивача за первісним позовом кошти у загальному розмірі 231 580 євро в обумовлений строк, у зв'язку з чим суд прийшов до правильного висновку щодо правомірності заявлених позовних вимог про стягнення з відповідача вказаної суми заборгованості, яка згідно облікової ставки НБУ (1 євро - 30,90 гривень) станом на 12 листопада 2017 року становила 7 156 423,41 гривень.

Згідно з ч.1 ст.1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

За вимогами ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання, а також боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п.5 укладеного договору безпроцентної позики в разі прострочення терміну повернення позики позичальник зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також 10 процентів річних від простроченої суми.

Позивачем за первісним позовом було нараховано до сплати відповідачу ОСОБА_2 суми процентів за прострочення сплати позики у розмірі 2320 євро за період від 31 травня 2014 року (день повернення першої частини позики) до 31 травня 2015 року, яка відповідно до ставки НБУ (1 євро = 30,90 гривень) станом на 12 листопада 2017 року) становила 71 694 грн 02 коп. Вказана сума відсотків за прострочення сплати позики підлягала до стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3

Щодо заявлених позовних вимог за первісним позовом про розірвання укладеного договору безпроцентної позики, то вказані позовні вимоги до задоволення не підлягали і не є предметом оскарження з боку позивача ОСОБА_3

Відповідно до матеріалів справи, так як встановлено судом, ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про розірвання договору позики та стягнення грошових коштів 18 травня 2015 року, про що свідчить відбиток штемпелю вхідної кореспонденції суду і ним заявлені позовні вимоги в частині стягнення всієї суми позики, тобто достроково, до моменту закінчення строку дії спірного договору, в той час як станом на день подання цього позову строк повернення всієї суми позики не настав (05 лютого 2017 року), що в свою чергу не може свідчити про наявність на той час істотності порушення зобов'язання, враховуючи строк повернення позики.

Крім того, станом на момент ухвалення рішення судом, сплинув строк повернення позики сплинув, а тому суд не мав підстав для розірвання спірного договору безпроцентної позики.

Відповідно до вимог ст.ст.76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За ч.ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання договору позики та стягнення грошових коштів та про відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору позики удаваним правочином і розірвання договору.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 07 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 08 квітня 2019 року.

Суддя-доповідач:

Судді: