Справа № 463/2991/18 Головуючий у 1 інстанції: Жовнір Г.Б.
Провадження № 22-ц/811/527/19 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Жукровської Х.І.

з участю апелянта ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 19 грудня 2018 року, постановлене в складі головуючого судді Жовнір Г.Б., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: Орган опіки та піклування Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, Уповноважений Президента України з захисту прав дитини, Уповноважений Верховної ради України з прав людини про зміну місця проживання дитини та стягнення аліментів, -

в с т а н о в и л а:

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача, третіх осіб про зобов'язання передати малолітню дитину ОСОБА_4 батькові ОСОБА_2, зміну місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, із ним, як батьком, за його місцем проживання та відповідно до заяви про збільшення позовних вимог від 24 вересня 2018 року просить стягнути з відповідачки на його користь аліменти на утримання ОСОБА_4 в розмірі ј від усіх видів доходів, але не менше розміру прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно і до досягнення дитиною повноліття.

Позовні вимоги мотивував тим, що в період перебування у шлюбі із відповідачем ОСОБА_3, у них народилася донька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 06 лютого 2014 року визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_4 із її матір'ю ОСОБА_3 за її місцем проживання. Вважає, що на даний час змінились обставини таким чином, що проживання його малолітньої доньки з матір'ю - суперечить інтересам дитини, тому наполягає на зміні місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 з батьком. Свою позицію аргументує тим, що мати дитини не працює, не має самостійного доходу, перебуває в гостях в іноземній державі. Додатково зазначає, що мати змушує доньку називати іншого чоловіка своїм батьком, що негативно випливає на розвиток та виховання його доньки, спотворює уяву розуміння дитини про батька, сім'ю. Крім того, мати залишає свою малолітню дитину без нагляду одну в помешканні. Знаючи про рішення суду від 03 липня 2015 року, яким встановлено базовий мінімум спілкування з донькою, мати одноосібно влаштувала режим дитини таким чином, що спілкування та побачення стали неможливими. У продовж трьох років мати та вітчим чинять на дитину психологічний тиск, маніпулюють свідомістю дитини, спотворюють уяву дитини про батька.

Вважає, що передача малолітньої дитини на проживання з батьком - забезпечить проживання дитини в стабільних та належних умовах, а також її найвищі інтереси, що полягають серед іншого в необхідності забезпечити дитині такі умови проживання, розвитку та виховання, за яких дитина зможе у майбутньому самостійно реалізувати право на самоідентифікацію за мовною та етнічною ознакою. Просив позов задовольнити в повному обсязі.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 19 грудня 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: Орган опіки та піклування Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, Уповноважений Президента України з захисту прав дитини, Уповноважений Верховної ради України з прав людини про зміну місця проживання дитини та стягнення аліментів, відмовлено.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 19 грудня 2018 року оскаржив позивач ОСОБА_2, подавши апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що рішення суду першої інстанції ухвалене при неповному з'ясуванні обставин справи, з грубими порушеннями норм процесуального законодавства та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Мотивує апеляційну скаргу тим, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги обставини, викладені в позові, не надав їм оцінки, не забезпечив право дитини бути заслуханою при вирішення питання, що стосуються її життя, не дивлячись на неодноразові клопотання з цього приводу, не відправив Висновок Органу опіки та піклування Личаківської РА ЛМР на доопрацювання, оскільки він був складений на підставі мотивів позовної заяви, які в подальшому було змінено. Окрім того, Висновок Органу опіки та піклування Личаківської РА ЛМР ґрунтувався на обставинах, які на момент розгляду справи по суті і винесення рішення змінилися, цей висновок не враховує думку дитини, отже не є достатньо обґрунтованим.

Звертає увагу суду, що ним, як батьком, за його місцем проживання створено всі умови для проживання, розвитку та виховання дитини. Так, за рішенням суду він сплачує аліменти на утримання доньки та додаткові витрати на дитину, несе додаткові витрати, відповідно до її потреб, психічно здоровий, не має наркологічних захворювань, позитивно характеризується за місцем проживання, має стабільний дохід, власну квартиру, де у доньки є власна кімната, що дає можливість в повному обсязі створити всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини, чого позбавлена здійснити відповідач.

Також при зміні місця проживання дитини мати не позбавляється можливості брати участь у вихованні доньки, вона та сестра не позбавлені можливості спілкуватися з нею. За наявності підстав матір має право порушувати питання про зміну місця проживання дитини. В свою чергу позивач, як батько, жодним чином не збирається чинити перешкоди щодо спілкування відповідачки з донькою.

Просить рішення Личаківського районного суду м. Львова від 19 грудня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта ОСОБА_2, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що батьками малолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, є позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 19 березня 2013 року шлюб між сторонами розірвано.

Малолітня ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрована разом із матір'ю ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується довідкою ТзОВ «Управлінська компанія «Нове місто» (т. 1 а.с.5).

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 06 лютого 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третьої особи: органу опіки та піклування - Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради про визначення постійного місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, із ним, як батьком, за його місцем проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 - відмовлено за безпідставністю вимог. Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено. Визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, із її матір'ю ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, за місцем проживання матері - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3. Дане рішення залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 25 березня 2014 року.

Як вбачається з рішення Личаківського районного суду м. Львова від 03 липня 2015 року (а.с. 8 - 12) надано дозвіл відповідачу на тимчасовий виїзд з малолітньою дитиною ОСОБА_4, без згоди та супроводу батька, терміном на три роки з обов'язковим поверненням дитини до постійного місця проживання. Встановлено графік побачень ОСОБА_2 у присутності матері ОСОБА_3 з донькою ОСОБА_4 Рішення набрало законної сили 02.12.2015 року.

Малолітня ОСОБА_4 на даний час проживає разом з матір'ю у Французькій республіці, дані обставини відповідачем не заперечуються.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 03 липня 2015 року встановлено ОСОБА_2 графік побачень з донькою ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, які здійснювати в присутності матері ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, виключно в громадських місцях у: першу та третю суботу місяця з 15.00 год. до 17.00 год.; другу та четверту неділю місяця з 15.00 год. до 17.00 год.; щосереди з 15.00 год. до 17.00 год.; щороку: 19 грудня та 21 грудня з 15.00 год. до 17.00 год.

Як вбачається з довідки, виданої Управлінням соціального захисту Личаківського відділу від 6 квітня 2018 року № 538, ОСОБА_2 одержав соціальну допомогу за період з січня 2017 року по грудень 2017 року у розмірі 10796, 63 грн. (т. 1 а.с. 27).

Згідно з медичними довідками ОСОБА_2 на обліках у Львівському обласному клінічному психоневрологічному диспансері та Львівському обласному державному клінічному наркологічному диспансері не перебуває, до кримінальної відповідальності не притягався, що підтверджується довідкою Міністерства внутрішніх справ України, за місцем проживання характеризується позитивно, за місцем проживання батька створено належні і необхідні умови проживання, розвитку та виховання малолітньої доньки (т. 1 а.с. 85 - 88).

Встановлено й те, що між сторонами існує конфлікт з приводу місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується численними зверненнями позивача в орган опіки та піклування, до Уповноваженого Президента України з прав дитини та в правоохоронні органи, наявними у матеріалах справи.

Спір між сторонами щодо визначення місця проживання дитини фактично виник у зв'язку з тривалим перебуванням малолітньої дитини з матір'ю за межами України, оскільки позивач вважає, що матір'ю таким чином чиняться йому перешкоди у спілкуванні з дитиною ОСОБА_4 Про виникнення спору між сторонами щодо невиконання ОСОБА_3 рішення суду, яким встановлено графік побачень, свідчить постанова про відкриття виконавчого провадження ВП №57148187 та неодноразові звернення позивача до правоохоронних органів із заявою про злочин, з якого вбачається, що позивач не має змоги бачитись з дитиною.

До матеріалів справи долучено Акти складені відділом Служби у справах дітей Личаківського району управління про те, що позивач не має змоги відповідно до графіку побачень спілкуватись з малолітньою ОСОБА_4, оскільки відповідач у встановлений час та у визначене місце не з'явилась, явку дитини не забезпечила (т. 1 а.с. 226, 228).

Постановою Верховного суду від 23 травня 2018 року (справа №463/1323/16ц) залишено без змін рішення Личаківського районного суду від 07.04.2017 року, яким відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про анулювання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України, визнання утримання дитини матір'ю за кордоном незаконним, та таким що суперечить інтересам дитини, зобов'язання матері передати дитину батькові, змінити місце проживання дитини, визначивши місце її проживання з батьком та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 07 грудня 2017 року, яким це рішення залишено без змін (т. 1 а.с. 59 - 62).

Постановою Апеляційного суду Львівської області від 03 липня 2018 року скасовано рішення Личаківського районного суду м. Львова від 26 грудня 2017 року, яким було визнано незаконним утримання ОСОБА_4 на території Французької Республіки, зобов'язано ОСОБА_3 повернути дитину до постійного місця проживання ( т. 1 а.с. 63 - 71).

Свої вимоги позивач, обґрунтовував тим, що відповідач вивезла дитину за кордон, чим перешкоджає йому у побаченнях з донькою, а тому вважає, що зміна визначеного судовим рішенням місце проживання дитини відповідатиме інтересам дитини.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев'ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім'ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року N 789-XII (далі - Конвенція про права дитини) держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Відповідно до статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ст. 19 цього ж Кодексу при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Згідно з висновком органу опіки та піклування Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради від 04.10.2018 року № 2608-463 (т. 1 а.с. 145 - 147) комісія вважає недоцільним зміну місця проживання малолітньої ОСОБА_4

Статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 17.10.2018 р. у справі N 402/428/16-ц,(N 14-327цс18) висловила свою правову позицію, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у даній справі як мати, так і батько мають належні житлово-побутові умови для забезпечення дитини усім необхідним для її розвитку. Разом з тим, матеріальне забезпечення позивача як інваліда 3 групи не є достатнім для утримання дитини, піклування про її здоров'я, фізичний та моральний розвиток.

Як вбачається з довідки виданої Управлінням соціального захисту Личаківського відділу від 6 квітня 2018 року № 538, ОСОБА_2 одержав соціальну допомогу за період з січня 2017 року по грудень 2017 року у розмірі 10796, 63 грн. ( т. 1 а.с. 27).

Згідно клопотань ОСОБА_2 про звільнення від сплати судового збору (т.1 а.с. 26) позивач вказує, що є інвалідом 3-ї групи, перебуває на обліку в Личаківському відділі соціального захисту Управління соціального захисту ЛМР, та отримує дохід у вигляді соціальної допомоги, перебуває у скрутному майновому стані, є малозабезпеченою особою.

Несприятливими наслідками для малолітньої ОСОБА_4 буде вимушена необхідність повністю змінити своє соціальне становище та зв'язки виключно для забезпечення участі у її вихованні батька, який відповідно до ст.16-1 ЗУ "Про охорону дитинства" та положень Конвенції про контакт з дітьми не позбавлений можливості брати участь у її вихованні, утриманні та у спілкуванні з нею під час проживання дитини за кордоном.

Даний висновок аналогічний позиції викладеній в Постанові Верховного суду від 23 травня 2018 року в справі №463/1323/16-ц.

Ухвалюючи рішення у справі "М. С. проти України" від 11 липня 2017 року (заява N 2091/13), ЄСПЛ указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв'язки із сім'єю, крім випадків, коли доведено, що сім'я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі "Мамчур проти України", заява N 10383/09). Дитина, батьки якої проживають у різних державах, має право підтримувати на регулярній основі, за виключенням особливих обставин, особисті відносини і прямі контакти з обома батьками (ст.10 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року).

Згідно ст. 4 Конвенції про контакт з дітьми (ETS N 192), дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. Якщо підтримання неконтрольованого контакту з одним з батьків не відповідає найвищим інтересам дитини, то розглядається можливість контрольованого особистого контакту чи іншої форми контакту з одним з таких батьків.

Проаналізувавши наведені норми права, зокрема й практику Європейського суду з прав людини, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, який кореспондується з висновком Верховного суду наведеному у Постанові від 19.09.2018 року у справі N 486/709/16-ц (N 61-23711св18), що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об'єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Крім цього, протиставляючи інтереси дитини, яка прижилась в новому середовищі, у новій сім'ї, має право на проживання за межами України та інтерес батька, який полягає в тому, щоб мати можливість відвідувати дитину в Україні за місцем її постійного проживання у визначений судом час, слід вважати, що такі інтереси є неспівставні та при захисті виключно інтересів батька, інтереси дитини будуть порушені.

А тому, враховуючи вік та стать дитини, а також те, що вона фактично з народження постійно проживає виключно з матір'ю, між ними існує тісний соціальний зв'язок, розірвання якого може призвести до негативного впливу на розвиток дитини, з врахуванням тих обставин, що є рішення суду про визначення місця проживання дитини з матір'ю, яке набрало законної сили, а позивач не довів належними та допустимими доказами наявність підстав для задоволення позовних вимог про зміну місця проживання дитини, суд першої інстанції правомірно відмовив в задоволенні таких.

Також, виходячи із інтересів малолітньої дитини, суд першої інстанції вірно звернути увагу на те, що і згідно з вимогами ст.157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини.

У статті 12 Закону України "Про охорону дитинства" зазначено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватись про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Статтею 15 цього ж Закону вказано, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ним регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Частиною 2 ст. 159 СК України визначено, що суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування.

Крім того, щодо існування ряду варіантів, можливостей врегулювання питання спілкування батька з дитиною та надання йому можливості виховання дитини вказували як відповідач, так і орган опіки та піклування, який брав участь у розгляді справи, також і Міністерство юстиції України, до якого позивач неодноразово звертався з питаннями захисту своїх інтересів як батька дитини. Так, мати дитини пропонувала відмовитись від отримуваних нею аліментів від позивача на користь витрат таких коштів на поїздки батька дитини у Францію. Орган опіки та піклування вважає за можливе забезпечити певне короткострокове, щорічне перебування дитини в Україні, з батьком для надання йому можливості спілкування та участі у вихованні. Міністерство Юстиції України рекомендувало батькові вирішити питання доступу до дитини, відповідно до ст. 21 Гаазької конвенції.

Звертаючись із даним позовом позивачем вказані варіанти вирішення питання не розглядались, останній і надалі наполягає на поверненні дитини в Україну без врахування в першу чергу інтересів дитини.

Зважаючи на вказане, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки суд ухвалив правильне по суті і справедливе рішення, дійшовши його на підставі повно з'ясованих обставин, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами. Всупереч обов'язку доказування позивач не довів обставин, на які посилався як на підставу своїх позовних вимог.

Належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 76, 77, 78 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування рішення, відповідно до ст. 376 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов'язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов'язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Крім того, ухвалою Львівського апеляційного суду від 07 лютого 2019 року відстрочено позивачу ОСОБА_2 сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі.

03 квітня 2019 року позивачем ОСОБА_2 подано клопотання про звільнення від сплати судового збору.

Перевіривши матеріали справи, доводи клопотання, колегія суддів приходить до висновку, що таке слід задовольнити, звільнити позивача ОСОБА_2 від сплати судового збору, з огляду на таке.

Приписами ч. ч. 1, 2 ст. 133 ЦПК України встановлено - судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до приписів п. 3 п. 4 ст. 356 ЦПК України до апеляційної скарги додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 357 ЦПК України, до апеляційної скарги, яка оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 356 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України "Про судовий збір", судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 01 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду.

Відповідно до п. п. 6 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір при поданні апеляційної скарги на рішення суду оплачується в розмірі 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви до суду першої інстанції .

За таких обставин, сума судового збору, яку позивач ОСОБА_2 мав би оплатити за подання апеляційної скарги на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 19 грудня 2018 року становить 2114 грн. 40 коп.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 ЗУ «Про судовий збір», враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за умови, якщо розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік.

Колегією суддів встановлено, що розмір судового збору, який зобов'язаний сплати позивач ОСОБА_2 перевищує 5 відсотків розміру його річного доходу за попередній календарний рік, а відтак, останній є звільненим від сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

За приписами п. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції, дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з'ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом, а відтак підстав для скасування ухваленого у справі рішення апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 19 грудня 2018 року - залишити без змін.

Звільнити позивача ОСОБА_2 від сплати судового збору за подання апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складений 11 квітня 2019 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.