Справа №345/5060/18
Провадження № 2/345/207/2019
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21.02.2019 року м. Калуш

Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області у складі

головуючого-судді Онушканича В.В.

з участю секретаря судового засідання Мостової Ю.З.

позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и в:

Позивач звернулася до суду з вищенаведеним позовом. Свої вимоги мотивує тим, що їй належить на праві власності квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. В даній квартирі зареєстрована також відповідач - ОСОБА_2. Проте відповідач не проживає в житловому приміщенні понад один рік без поважних причин.

Позивач зазначає, що відповідач не проживає у даній квартирі, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі не має і взагалі квартирою не цікавиться з 2016 року, чим і порушує законні права та інтереси позивачки. Позивач зобов'язана сплачувати комунальні послуги за відповідача. Перешкод в користуванні жилим приміщенням ні позивач, ні інші члени сім'ї відповідачу не чинили.

Позивач наголошує, що відповідач втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 у зв'язку із тривалою, понад один рік, без поважної причини відсутністю за місцем реєстрації, не несе витрат по утриманню житлового приміщення, а тому позивач, як власник житла, змушена звернутися до суду та просить визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1.

Відповідач подала відзив на позов (а.с. 32-33), згідно якого позов не визнає, оскільки вимоги позивача є надумані і не відповідають чинному законодавству. Просить врахувати, що вона дійсно не має змоги користуватися спірною квартирою та в ній проживати, але з поважних причин, а саме через неприязні стосунки із позивачкою. Позивач знущається над відповідачем та навіть підняла руку. Позивач не надає можливості проживати в квартирі: змінила замки, не впускає відповідачку до квартири, уникає зустрічей із нею. В добровільному порядку позивач ключі не дає.

Крім того відповідач просить врахувати, що вона фактично користується даною квартирою, шляхом здійснення оплати комунальних послуг та отримання пенсії за віком за адресою: АДРЕСА_1. Також в квартирі знаходяться особисті речі відповідачки, але проживати в квартирі не може по причині, що позивачем умисно здійснюються перешкоди. Відповідач вказує, що має на рівних правах із позивачем користуватися спірною квартирою. Так як позивач добровільно не пускає її до квартири, відповідач просить в задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Позивач своїм правом подання відповіді на відзив відповідно до норм ст. 166 ЦПК України не скористалася.

В судовому засіданні позивач позов підтримала з підстав, зазначених у позові. Позивач наголосила, що квартира в АДРЕСА_1 належить їй на праві приватної власності. Відповідач хоч і зареєстрована за вказаною адресою, проте вже 2 роки не проживає у даній квартирі, не оплачує комунальні послуги. Позивач пояснила, що відповідач не є її родичкою, а просто знайома. Позивач дала дозвіл на реєстрацію відповідачки у своїй квартирі, оскільки вона допомогла сплатити борги. Також позивач вказала, що протягом тривалого часу дійсно спільно проживали з відповідачкою у даній квартирі. Позивач просить врахувати, що мати відповідачки має будинок, де вона може зареєструватися.

Водночас позивач визнала, що дійсно приблизно 1 місяць тому поміняла замок на вхідних дверях. Також позивач визнала, що у спірній квартирі знаходяться речі відповідачки.

Відповідач та її представник у судовому засіданні позов не визнали з підстав, наведених у відзиві. Просять врахувати, що відповідач спільно тривалий час проживала з позивачем, спільно оплачували комунальні послуги. Відповідач зареєструвалася у квартирі в АДРЕСА_1 за згодою позивачки. Проте на даний час відповідач не може проживати у вказаній квартирі з поважних причин, так як позивач не пускає її до квартири, змінила замки, створює для неї нестерпні умови для проживання. Водночас відповідач зазначила, що не зверталася до суду із відповідним позовом про усунення перешкод в користуванні житлом.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_4 суду пояснила, що вона є дочкою відповідачки. Свідок ствердила, що коли їй було ще 4 роки, то відповідач покинула її батька і пішла проживати до позивачки ОСОБА_1 Позивач і відповідач 33 роки разом проживали у квартирі в АДРЕСА_1 Останнім часом через неприязні стосунки відповідач не змогла більше проживати разом із позивачкою і змушена була піти жити до дочки ОСОБА_4 Проте сама свідок проживає не у власному житлі, а у свого свекра і в цьому житлі нема змоги зареєструвати місце проживання відповідачки. Також свідок вказала, що їй відомо про те, що позивач не пускає відповідачку до квартири в АДРЕСА_1 змінила замки.

Суд, заслухавши пояснення сторін, свідка, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що квартира в АДРЕСА_1 належить позивачці ОСОБА_1 на праві приватної власності (а.с. 7, 8).

З довідки ЦНАП виконавчого комітету Калуської міської ради від 12.11.2018 року №26456 (а.с. 9) вбачається, що у квартирі АДРЕСА_1 зареєстрована відповідач ОСОБА_2 - ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Позивачем заявлено вимоги про визнання відповідачки такою, що втратила право на користування житлом, на підставі положень ст. 405 ЦПК України.

При цьому положення ст. 405 ЦК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та власне членів його сім'ї.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Пленум Верховного Суду України в пункті 9 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникають в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснив, що при вирішенні спорів про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи зареєстровані вони в даному жилому приміщенні, чи є зазначене приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, чи обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням та чи не зберігає ця особа за собою право власності чи користування іншим житлом.

Таким чином, за змістом наведених норм, право на користування житлом випливає зі статусу осіб, - чи є вони членами сім'ї власника, чи іншими особами.

Суд звертає увагу, що відповідно до положень ст. 3 Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Сторони визнали, що вони не є родичами, а просто знайомі. За таких обставин, хоч сторони і вказують, що проживали разом в квартирі в АДРЕСА_1, однак, з огляду на норми ст. 3 СК України, відповідачка не може вважатися членом сім'ї позивачки. Визнання протилежного суперечило б моральним засадам суспільства.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 року у справі №6-709цс16)

Отже, оскільки відповідач у спірній квартирі як член сім'ї позивача не проживала, до спірних правовідносин положення статті 405 ЦК України не можуть бути застосовані. За встановлених судами фактичних обставин спір підлягав би вирішенню з підстав статей 383 та 391 ЦК України.

Водночас позовні вимоги з цих підстав не заявлялись, а обґрунтовувались тривалим непроживанням відповідача у спірному житловому приміщені понад строки, що установлені ст. 405 ЦК України і позивачка не керувалась нормами ст. 391 ЦК України.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Також відповідно до частини третьої статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom) 1995 року, рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE) 2010 року).

У справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) Європейський суд з прав людини також зазначив, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

З урахуванням вищенаведеного, заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, ст. 47 Конституції України, ст. 3 СК України, ст.ст. 64,156 ЖК України, ст.ст. 319, 391, 405 ЦК України, керуючись ст.ст. 259, 263-265 ЦПК України,

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення складено 26.02.2019 року.

Суддя