КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 372/1567/17

провадження № 22-ц/824/5800/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А.,

суддів - Мазурик О.Ф., Стрижеуса А.М.

за участю секретаря судового засідання -Нечваль А.А.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Обухівського районного суду Київської області від 14 січня 2019 року у складі судді Потабенко Л.В.

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення земельного сервітуту, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про встановлення земельного сервітуту, в якому просив встановити постійний безоплатний земельний сервітут земельної ділянки площею 0,0651 га для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером НОМЕР_1, яка розташована по АДРЕСА_1 на право проходу до вказаної земельної ділянки, а саме через земельну ділянку ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2, шириною 80 см та стягнути з відповідача судові витрати.

В обґрунтування вимог зазначав, що 07 лютого 1995 року рішенням виконавчого комітету Григорівської сільської ради народних депутатів Обухівського району Київської області було передано у приватну власність земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1, яка складалася з двох частин, що підтверджується абрисом обміру присадибної ділянки. 23 жовтня 2002 року рішенням виконавчого комітету Григорівської сільської ради Обухівського району Київської області №63-4 було затверджено за позивачем та батьком відповідача ОСОБА_3 земельні ділянки площею 0,17 га та 0,0116 га з правом приватизації за кожним. Вказаним рішенням було встановлено залишити існуючу стежку шириною 80 см у загальному користуванні позивача та ОСОБА_3

Указував на те, що протягом останніх років здійснював дії щодо реєстрації за собою права власності на житловий будинок з допоміжними спорудами та дві земельні ділянки за вказаною вище адресою та при цьому разом зі своєю родиною постійно проходили до своєї земельної ділянки по стежці, затвердженій рішенням виконавчого комітету Григорівської сільської ради Обухівського району Київської області №63-4. Проте, відповідач почав створювати перешкоди у проході по даній стежці, вказуючи, що земельна ділянка належить йому на праві приватної власності.

Звертав увагу на те, що встановлення земельного сервітутунеобхідно для безперешкодного доступу до своєї земельної ділянки, на якій вирощує сільськогосподарську продукцію з метою отримання доходу. Зазначав, що звертався до органів місцевого самоврядування для вирішення питання про встановлення проходу по земельній ділянці, проте, дане питання вирішити не вдалося, а врегулювати спір у позасудовому порядку відповідач відмовився.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 14 січня 2019 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з указаним рішенням, 12 лютого 2019 року позивач подав до суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, оскільки вважає рішення незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що суд не взяв до уваги висновок судової комісійної земельно-технічної експертизи №СЕ-1227-1-947.17, яким було запропоновано два варіанти встановлення земельного сервітуту на земельній ділянці відповідача для проходу позивача до своєї земельної ділянки. Зазначає, що встановлення першого варіанту земельного сервітуту, який виконано по старій стежці шириною 1,0 м з необхідністю демонтажу частини огорожі, завдасть найменших обтяжень відповідачу, земельна ділянка не буде поділена навпіл, а наявність стежки не призведе до втрати цільового призначення ділянки. Однак, суд не врахував вказане та всупереч висновку експертизи зазначив, що прохід до земельної ділянки позивача можливий і по ґрунтовій дорозі. Проте, початок даної ґрунтової дороги знаходиться за два кілометри від місця проживання позивача та земельної ділянки, а в'їзд на неї заборонений, що є перешкодою для використання земельної ділянки для вирощування сільськогосподарської продукції, яка є єдиним джерелом утримання родини позивача. Таким чином, уважає, що суд першої інстанції не з'ясував усіх обставин, що мають значення для справи.

Відповідач не скористався своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду не направили.

Позивач та його представник у судовому засіданніапеляційну скаргу просили задовольнити з вищевказаних підстав.

Відповідач та його представник проти апеляційної скарги заперечували, просили залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів та не надав належних доказів того, що він не може задовольнити свої потреби будь-яким іншим способом, окрім як встановленням права земельного сервітуту на проїзд чи прохід через земельну ділянку відповідача.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що 07 лютого 1995 року рішенням виконавчого комітету Григорівської сільської ради народних депутатів Обухівського району Київської області позивачеві ОСОБА_1 передано у приватну власність земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується копією рішення та картки об'єкту по господарського обліку.

Відповідно до земельно-кадастрових книг Григорівської сільської ради Обухівського району Київської області, земельна ділянка, яка була передана ОСОБА_1 у власність в 1995 році складалась з двох частин, що підтверджується абрисом обміру присадибної ділянки.

23 жовтня 2002 року рішенням виконкому Григорівської сільської ради Обухівського району Київської області N 63-4 було затверджено за позивачем та батьком відповідача ОСОБА_3 земельні ділянки, які існують в натурі, а саме за ОСОБА_3 - 0,17 га, а за ОСОБА_1 - 0,0116 га з правом приватизації за кожним, що підтверджується копією рішення та архівним витягом. Відповідно до п. 4 даного рішення встановлено залишити існуючу стежку шириною 80 см у загальному користуванні ОСОБА_1 та ОСОБА_3

Зі змісту інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно N 65272823 від 08 серпня 2016 року убачається, що позивачу на праві власності належить земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_2, площею 0,0647 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

23 лютого 2017 року рішенням сімнадцятої сесії сьомого скликання Григорівської сільської ради Обухівського району Київської області N 400.16.VII затверджено проект із землеустрою щодо передачі земельної ділянки у приватну власність ОСОБА_1, що розташована на території АДРЕСА_1 площею 0,0651 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства та передано у власність ОСОБА_1 вказану земельну ділянку загальною площею 0,0651 га, кадастровий номер НОМЕР_1, що підтверджується копією рішення.

Відповідно до копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 83104402 від 22.03.2017 року, позивачу на праві власності належить земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_1, площею 0,0651 га, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що розташована за адресою: АДРЕСА_1

18 серпня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до голови Григорівської сільської ради з заявою за вх. № 152, в якій просив створити земельну комісію сільської ради та скласти відповідний акт обстеження земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_3 та підтвердити чи спростувати наявність вільного проходу відгородженого забором на виконання пунктів 4, 6 Рішення Григорівської сільської ради № 63-4 від 23.10.2002 року.

07 вересня 2017 року земельною комісією складено акт обстеження земельної ділянки НОМЕР_3, яким встановлено: 1) по земельній ділянці, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_2 кадастровий номер НОМЕР_3 проходить стежка найменшою шириною 0,8 м (80 см), найширша частина складає 1 м, яка частково відділена металевим парканом (металева сітка) та починається з калітки, яка знаходиться на межі земельної ділянки ОСОБА_1 2) ОСОБА_2 виконується в тому числі п.4 рішення Виконавчого комітету Григорівської сільської ради № 63-4 від 23.10.2002 року щодо залишення існуючої стежки з метою уникнення конфліктних ситуацій та дотримання принципу добросусідства передбаченого ст. 103 ЗК України 3) Григорівська сільська рада під час огляду рішення Виконавчого комітету Григорівської сільської ради № 63-4 від 23 жовтня 2002 року та земельної ділянки вказує на те, що виконання даного рішення було покладено на ОСОБА_3 (батька відповідача), а не на ОСОБА_2 та має рекомендаційний характер, оскільки земельні питання вирішуються виключно на засіданнях сесії сільської ради відповідно до вимог ЗК України та ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», що підтверджується копією акта № 250.

Згідно висновку судової комісійної земельно-технічної експертизи № СЕ-1227-1-947.17, по земельній ділянці, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_2 кадастровий номер НОМЕР_3, проходить стежка найменшою шириною 0,8 м (80 см), найширша частина складає 1 м, яка частково відділена металевим парканом (металева сітка) та починається з калітки, яка знаходиться на межі земельної ділянки ОСОБА_1 ОСОБА_2 виконується в тому числі п. 4 рішення Виконавчого комітету І Григорівської сільської ради № 63-4 від 23 жовтня 2002 року щодо залишення існуючої стежки з метою уникнення конфліктних ситуації та дотримання принципу добросусідства, передбаченого статтею 103 ЗК України. Із східного боку земельна ділянка площею 0,0651 га кадастровий номер НОМЕР_1 межує із прибережною смугою річки Красне, де наявна ґрунтова дорога. Вказана дорога також відображена на Викопіюванні з Генерального плану АДРЕСА_1 (а.с. 47). Дорогою можливо під'їхати чи підійти до зазначеної земельної ділянки, але вона може використовуватися лише у суху погоду, тому обмежує ефективність використання даної ділянки для її цільового призначення.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Аналогічне положення міститься й у статті 321 ЦК України.

Статтею 98 ЗК України визначено, що право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками).

Земельні ділянки, які знаходяться у власності чи користуванні громадян, не можуть бути рівноцінними. Вони відрізняються розмірами, місцезнаходженням, якістю ґрунтів, наявністю або відсутністю природних ресурсів, доступністю тощо. З метою недопущення перешкод у використанні земельної ділянки її власником чи користувачем, законодавством України введено право земельного сервітуту. Відповідно до ЗКУ власник або користувач земельної ділянки має право вимагати встановлення земельного сервітуту для обслуговування своєї ділянки.

Право земельного сервітуту полягає в можливості обмеженого використання чужої суміжної (прилеглої) земельної ділянки (ділянок) в певних цілях.

Змістом сервітуту є обсяг прав і обов'язків його сторін щодо обмеженого користування чужою земельною ділянкою особою, на користь якої встановлено земельний сервітут (далі - сервітуарій). Зокрема, обсяг прав сервітуарія може включати можливість вчинення певних дій (прохід, проїзд, прокладення комунікацій тощо) або можливість вимагати від власника сусідньої ділянки утримуватися від певних дій (наприклад, не перешкоджати відводу води із сусідньої земельної ділянки). Право сервітуарія породжує і його обов'язки перед власником обслуговуючої земельної ділянки, які у свою чергу, теж визначають зміст сервітуту, зокрема: використовувати об'єкт сервітуту в межах, необхідних для задоволення визначених господарських потреб; вносити власнику обслуговуючої земельної ділянки адекватну плату за її використання; використовувати сервітут способом, найменш обтяжливим для власника обслуговуючої ділянки тощо.

Згідно із положеннями статей 91, 96 ЗК України власники земельних ділянок та землекористувачі зобов'язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов'язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон.

Земельний сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду (стаття 100 ЗК України).

Відповідно до положень статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій особі, конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Потреба встановлення сервітуту виникає у тих випадках, коли власник майна не може задовольнити свої потреби будь-яким іншим способом.

Згідно зі статтею 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

Статтею 404 ЦК України визначено, що право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту.

У пункті 22-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз'яснено, що види земельних сервітутів, які можуть бути встановлені рішенням суду, визначені статтею 99 ЗК України і цей перелік не є вичерпним. Встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном.

Отже, закон вимагає від позивача надання суду доказів того, що нормальне використання своєї власності неможливо без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки. При цьому слід довести, що задоволення потреб позивача неможливо здійснити яким-небудь іншим способом.

Крім того, земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлюється.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З огляду на викладене та за обставин, коли судом установлено наявність іншого проходу до земельної ділянки позивача, а саме, ґрунтова дорога, яка перебуває у задовільному стані та у матеріалах справи відсутні відомості про неможливість її використання для проходу або проїзду, колегія уважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції, дослідивши всі обставини в їх сукупності, надавши належну правову оцінку доказам, які містяться у справі, правильно виходив із того, що ОСОБА_1 не довів безальтернативності захисту свого права власника земельної ділянки іншим способом, аніж встановлення земельного сервітуту, оскільки для його встановлення закон вимагає від позивача надання суду доказів того, що нормальне використання своєї власності неможливо без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки, також як і не довів найменшої обтяжливості обраного ним способу встановлення такого сервітуту для власника суміжної земельної ділянки, проти якого заперечував відповідач, а тому дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про встановлення земельного сервітуту.

Таким чином, доводи апелянта про те, що до його земельної ділянки, яку він використовує для городництва, не можливо пройти чи проїхати іншим ніж через земельну ділянку позивача шляхом є безпідставними, оскільки, як убачається з матеріалів справи та висновку експерта, існує ґрунтова дорога, яка проходить біля земельної ділянки позивача. Окрім того, згідно пояснень відповідача, наданих у судовому засіданні під час розгляду справи судом апеляційної інстанції, ОСОБА_2 пропонував позивачеві альтернативний спосіб проходу через його земельну ділянку, проте ОСОБА_1 такий спосіб не влаштував.

Посилання позивача на неможливість використання вищевказаної ґрунтової дороги з підстав того, що знаходження та в'їзд на цю дорогу заборонені не заслуговують на увагу суду, оскільки позивачем не надано будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин.

Інші доводи апеляційної скарги, на які посилається ОСОБА_1, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Згідно із частиною першою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Право власності не є абсолютним, може бути обмеженим, але таке обмеження має бути здійснено на підставі закону та з урахуванням прецедентної практики Європейського суду з прав людини.

У п. 3 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що чітке обґрунтування та аналіз є базовими вимогами до судових рішень та важливим аспектом права на справедливий суд.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» визначено, що в судових рішеннях мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя. В умовах дії такого принципу, суди не повинні обмежуватися заявленими сторонами доводами та поданими ними доказами, а мають здійснювати активну роль у встановленні об'єктивної істини, вживаючи усіх можливих заходів для перевірки та встановлення усіх фактичних даних зі спору.

З урахуванням наведеного, колегія дійшла висновку, що місцевий суд повно, всебічно та об'єктивно дослідив обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону.

Обставин, які б свідчили про наявність підстав для сумніву у правильності висновків суду першої інстанції, в апеляційній скарзі не наведено.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

За таких обставин, колегія суддів уважає, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених у апеляційній скарзі, відсутні, а отже, слід відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 14 січня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 09 квітня 2019 року.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.Ф. Мазурик

А.М. Стрижеус