Постанова

Іменем України

16 травня 2019 року

м. Київ

справа № 726/1267/17

провадження № 61-4838св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на постанову апеляційного суду Чернівецької області від 06 листопада 2018 року у складі колегії суддів: Половінкіної Н. Ю., Кулянди М. І., Одинака О. О.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ:

Короткий зміст позовних вимог:

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні майном, виселення, визнання особи такою, що втратила право користування житлом, зняття з реєстрації.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що за результатами електронних торгів він набув право власності на житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами літню кухню літ. «Б», сарай літ. «В», сарай літ. «Д», сарай літ. «Е», погріб літ. «Пг», огорожу № 1-2, земельну ділянку, що знаходяться по АДРЕСА_1 , земельну ділянку цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1 га, кадастровий номер НОМЕР_2 , що знаходиться по АДРЕСА_1 .

Приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу

Ткач Н. В. 14 липня 2007 року ОСОБА_1 видано свідоцтво про право власності на житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, земельну ділянку, що знаходяться по АДРЕСА_1 на підставі акта державного виконавця про проведені електронні торги, затвердженого в.о. начальника Чернівецького міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області 05 липня 2007 року.

Колишнім власником ОСОБА_3 не звільнено житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, земельну ділянку, що знаходяться по АДРЕСА_1 , чиняться перешкоди у користуванні майном.

ОСОБА_1 просив усунути перешкоди у користуванні майном шляхом зобов`язання ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_1 перешкоди у користуванні житловим будинком з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, земельною ділянкою, що знаходяться по АДРЕСА_1 , визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим будинком з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, земельною ділянкою, що знаходяться по АДРЕСА_1 , зняти ОСОБА_3 з реєстрації місця проживання у будинку АДРЕСА_1 , виселити ОСОБА_3 з будинку АДРЕСА_1 .

У вересні 2017 року ОСОБА_3 звернулась до суду із зустрічними позовними вимогами до ОСОБА_1 про встановлення земельного та житлового сервітутів.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 мотивовані тим, що ОСОБА_1 набув право власності на житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами літню кухню літ. «Б», сарай літ. «В», сарай літ. «Д», сарай літ. «Е», погріб літ. «Пг», огорожу № 1-2, земельну ділянку, що знаходяться по АДРЕСА_1 , земельну ділянку цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1 га, кадастровий номер НОМЕР_2 , що знаходиться по АДРЕСА_1 .

ОСОБА_3 є колишнім власником житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, земельної ділянки, що знаходяться по АДРЕСА_1 . Вказаний житловий будинок є єдиним місцем проживання.

ОСОБА_3 просила встановити їй безстроковий особистий житловий сервітут відносно житлового будинку АДРЕСА_1 для постійного довічного проживання, безстроковий особистий земельний сервітут відносно земельної ділянки цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1 га, кадастровий номер НОМЕР_2 , що знаходиться по АДРЕСА_1 , для постійного довічного землекористування.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій:

Рішенням Садгірського районного суду міста Чернівці від 16 липня

2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні майном, виселення, визнання особи такою, що втратила право користування житлом, зняття з реєстрації задоволено частково.

Зобов`язано ОСОБА_3 не чинити перешкоди в користуванні ОСОБА_1 житловим будинком АДРЕСА_1 та земельною ділянкою кадастровий номер НОМЕР_2 площею

0,1 га з цільовим призначенням - для будівництва житлового будинку, господарських будівель і споруд, за адресою: АДРЕСА_1 .

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про встановлення земельного та житлового сервітутів, - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді сплати судового збору у розмірі 320,00 грн.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні майном частково, суд першої інстанції керувався положеннями частини першої статті 321, частини першої статті 391 ЦК України та вважав, що підлягає захисту право ОСОБА_1 шляхом зобов`язання ОСОБА_3 не чинити перешкоди у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 , земельною ділянкою цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1 га, кадастровий номер НОМЕР_2 , що знаходиться по АДРЕСА_1 .

На обґрунтування таких висновків суд першої інстанції послався на порушення права ОСОБА_1 користування житловим будинком з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться по АДРЕСА_1 , земельною ділянкою, що знаходиться за цією ж адресою.

При цьому судом першої інстанції встановлено проживання ОСОБА_3 у житловому будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться по АДРЕСА_1 , здійснення реєстрації місця проживання та чинення ОСОБА_1 перешкод у користуванні майном.

Водночас суд першої інстанції зазначив про відсутність правових підстав, передбачених нормами ЖК України, для визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування будинком АДРЕСА_1 , та виселення ОСОБА_3 з вказаного будинку.

Крім того, суд першої інстанції вважав, що вирішення судом спору між новим та старим власником житла щодо усунення перешкод у користуванні майном новому власнику та виселення попереднього власника є втручанням держави у право на мирне володіння майном, оскільки з одного боку, державою задекларовано непорушність права власності, а з іншого боку, для колишніх власників майна, яке було відчужене примусово з метою забезпечення вимог кредитора, передбачені умови виселення.

Разом з тим суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у позові

ОСОБА_1 про зняття ОСОБА_3 з реєстрації місця проживання з підстав не залучення до участі у справі співвідповідачем управління Державної міграційної служби України в Чернівецькій області.

Відмовляючи у зустрічному позові ОСОБА_3 про встановлення житлового та земельного сервітуту, суд першої інстанції послався на правила, встановлені статями 401 та 402 ЦК України, та зазначив про відсутність спору між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про встановлення сервітуту.

Постановою апеляційного суду Чернівецької області від 06 листопада

2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Садгірського районного суду міста Чернівці від 16 липня 2018 року в частині відмови у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про виселення та зняття з реєстрації місця проживання скасовано.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про виселення та зняття з реєстрації місця проживання задоволено.

Виселено ОСОБА_3 з будинку АДРЕСА_1 .

Знято ОСОБА_3 з реєстрації місця проживання у будинку АДРЕСА_1 .

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 в частині позовних вимог про виселення та зняття з реєстрації місця проживання, апеляційний суд виходив із того, що суд першої інстанції, вирішуючи позов ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення, помилково послався на норми ЖК Української РСР, оскільки застосуванню підлягають норми, передбачені ЦК України. Зміна власника будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться по АДРЕСА_1 , є юридичним фактом, що тягне втрату колишнім власником ОСОБА_3 права користування зазначеним жилим приміщенням.

Щодо зняття ОСОБА_3 з реєстрації, апеляційний суд, застосувавши правила частини першої статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», вважав такі вимоги є підставними та підлягають до задоволення.

В іншій частині суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог та доводів наведених у касаційній скарзі:

04 березня 2019 року ОСОБА_3 через засоби поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову апеляційного суду Чернівецької області від 06 листопада 2018 року та ухвалити нове рішення, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судом норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що вказаний житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, в якому заявник постійно проживає та була зареєстрована майже 32 роки, є єдиним місцем проживання ОСОБА_3 , і впродовж вказаного строку вона володіла та користувалася присадибною земельною ділянкою під даним будинковолодінням.

Судом апеляційної інстанції не застосовано правила статті 109 ЖК Української РСР, оскільки житловий будинок ОСОБА_3 не був придбаний або збудований за кредитні кошти, а отже ОСОБА_3 виселити із житлового будинку можливо лише за умови надання їй іншого житла.

Доводи інших учасників справи:

02 травня 2019 року ОСОБА_1 через засоби поштового зв`язку подав до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення. а постанову апеляційного суду Чернівецької області від 06 листопада 2018 року залишити без змін.

Додаткові пояснення заявника:

10 травня 2019 року ОСОБА_3 через засоби поштового зв`язку подала до верховного суду пояснення на відзив на касаційну скаргу.

Рух касаційної скарги:

Ухвалою Верховного Суду від 03 квітня 2019 року поновлено ОСОБА_3 строк на касаційне оскарження постанови апеляційного суду Чернівецької області від 06 листопада 2018 року. Відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Садгірського районного суду міста Чернівці.

17 квітня 2019 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

18 квітня 2019 року матеріали цивільної справи передано судді-доповідачу.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ:

Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу, врахувавши аргументи, наведені у поясненнях на відзив на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Аргументи касаційної скарги зводяться до незгоди з постановою апеляційного суду Чернівецької області від 06 листопада 2018 року в частині вирішення позовних вимог про виселення ОСОБА_3

В іншій частині постанова апеляційного суду Чернівецької області

від 06 листопада 2018 року не оскаржується, а тому судом касаційної інстанції відповідно до правил статті 400 ЦПК України не перевіряється.

Короткий зміст фактичних обставин справи встановлених судом апеляційної інстанції:

У справі яка переглядається судом апеляційної інстанції встановлено, що за результатами електронних торгів ОСОБА_1 набув право власності на житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами літню кухню літ. «Б», сарай літ. «В», сарай літ. «Д», сарай літ. «Е», погріб літ. «Пг», огорожу № 1-2, земельну ділянку, що знаходяться по АДРЕСА_1 , земельну ділянку з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1 га, кадастровий номер НОМЕР_2 , що знаходиться за цією ж адресою.

Приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу

Ткач Н. В. 14 липня 2007 року видано ОСОБА_1 свідоцтво про право власності на житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, земельну ділянку, що знаходяться по АДРЕСА_1 на підставі акта державного виконавця про проведені електронні торги, затвердженого в.о. начальника Чернівецького міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області 05 липня 2007 року.

У вказаному домоволодінні з належними до нього господарськими будівлями та спорудами проживає колишній власник - ОСОБА_3

Згідно довідки приватного підприємства «Садгора-Сервіс» від 31 липня

2017 року № 2463 у будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться по АДРЕСА_1 , зареєстрована ОСОБА_3

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права:

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина перша статті 319 ЦК України).

За правилами частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК Українипозов про усунення порушень прав, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Суд апеляційної інстанції на підставі належним чином оцінених доказів дійшов правильного висновку про виселення ОСОБА_3 із спірного житлового приміщення, оскільки ОСОБА_1 придбавши на прилюдних торгах вказану квартиру та, отримавши свідоцтво про право власності на неї, став її власником, а тому його право вільно володіти своїм майном підлягає захисту шляхом виселення колишнього власника із спірної квартири.

Щодо доводів касаційної скарги:

Доводи заявника про те, що судом апеляційної інстанції не застосовано правила статті 109 ЖК Української РСР, оскільки житловий будинок

ОСОБА_3 не був придбаний або збудований за кредитні кошти, а отже ОСОБА_3 виселити із житлового будинку можливо лише за умови надання їй іншого житла є безпідставними, оскільки вказана норма матеріального права до вказаних правовідносин не застосовується.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до приписів статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, постанову апеляційного суду Чернівецької області

від 06 листопада 2018 року в частині задоволення позовних вимог про виселення - без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення в цій частині відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Постанову апеляційного суду Чернівецької області від 06 листопада 2018 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про виселення залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М. Коротун

М. Є. Червинська