Постанова

Іменем України

30 січня 2019 року

м. Київ

справа № 760/11316/16-ц

провадження № 61-15348св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Національний авіаційний університет,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 24 березня 2017 року у складі судді Коробенка С. В. та рішення Апеляційного суду міста Києва від 14 вересня 2017 рокуу складі колегії судів: Поліщук Н. В., Білич І. М., Вербової І. М.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Національного авіаційного університету про підтвердження права власності, відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням загальних зборів кооперативу «Оранта» від 27 грудня 1994 року, яке в подальшому було оформлене приймально-передавальним актом від 27 грудня 1994 року, позивачу було безоплатно передано літак «Л-410 МУ» Турболіт, заводський номер

НОМЕР_1. Зазначений літак кооперативом «Оранта» було придбано 25 серпня

1992 року у Міністерства внутрішніх справ України (далі - МВС України), що підтверджується відповідними документами (квитанцією про оплату та приймально-передавальним актом). Позивач зазначає, що за усною домовленістю між МВС України та Національним авіаційним університетом літак знаходився на зберіганні в ангарі університету, після переходу права власності на літак до ОСОБА_4 між ним та університетом також була досягнута усна домовленість про розміщення спірного літака в цьому ж ангарі. Однак після зміни керівництва університету літак було поставлено на баланс відповідача. У 2008 році ОСОБА_4 звернувся із проханням повернути літак, проте йому було відмовлено у зв'язку з тим, що в нього відсутні документи, які б підтверджували право власності на спірний літак. 09 грудня 2011 року було ухвалено рішення суду, яким встановлено факт набуття ОСОБА_4 права власності на літак, однак це рішення апеляційним судом було скасоване, позовну заяву залишено без розгляду та роз'яснено право звернутися до суду на загальних підставах. Також зазначає про викрадення документів на літак, що зафіксовано РВВС Шевченківського району м. Києва. У зв'язку із обмеженням своїх прав на спірний літак позивач упустив вигоду від його користування, чим йому спричинено матеріальний збиток у розмірі 4 890 000,00 доларів США, що включає 3 000 000,00 доларів США вартості літака та 1 890 000,00 доларів США упущеної вигоди, оскільки мав оформлені документи (протокол про наміри з Польською компанією) про використання літака та отримання винагороди від цього у розмірі 21 000,00 доларів США на місяць (всього за 90 місяців). Відшкодування моральної шкоди позивач оцінював в трикратному розмірі від завданих матеріальних збитків.

У зв'язку з викладеним просив підтвердити його право власності на літак

«Л-419 МУ», заводський номер НОМЕР_1, який утримується в ангарі Національного авіаційного університету; зобов'язати відповідача відшкодувати йому матеріальні збитки в розмірі 4 890 000,00 доларів США та зобов'язати відповідача відшкодувати йому моральну шкоду в розмірі

366 750 000,00 грн.

Рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 24 березня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 до Національного авіаційного університету про підтвердження права власності та відшкодування матеріальної і моральної шкоди відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач належними та допустимими доказами не довів виникнення у нього права власності на спірний літак.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 14 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_4 до Національного авіаційного університету про підтвердження права власності, відшкодування матеріальної та моральної шкоди відмовлено з інших підстав.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що протокол загальних зборів членів кооперативу у сфері виробництва та послуг Оранта від 27 грудня 1994 року про передачу спірного літака у власність ОСОБА_4 є документом, який посвідчує рішення статутних органів та може бути правовою підставою для подальшого вчинення певних юридично значимих дій. Сам по собі такий протокол не може вважатися документом, який остаточно посвідчує право власності на повітряне судно. Надані позивачем докази на підтвердження факту набуття права власності на літак не є належними та допустимими. Посилання позивача на факт шахрайського заволодіння невідомими особами оригіналами документів на літак належно не підтверджені, оскільки згідно постанови про закриття кримінального провадження від 15 червня 2015 року провадження закрито у зв'язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, а зі змісту постанови не убачається існування в наявності документів, які б підтверджували право власності позивача на літак. Тому підстави для задоволення позовних вимог щодо підтвердження права власності позивача на спірний літак відсутні. Також відсутні й підстави для застосування статтей 22, 1167 ЦК України та стягнення з відповідача на користь позивача упущеної вигоди і відшкодування моральної шкоди, оскільки ним не надано доказів на підтвердження факту реальної можливості одержання доходу, факту заподіяння моральної шкоди, а в діях відповідача відсутня протиправна поведінка, яка давала б підстави для настання цивільної відповідальності - відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди. Наданий позивачем на підтвердження матеріальних збитків протокол про наміри від 25 жовтня 2008 року не є належним доказом реальності неодержаних доходів та не породжує юридичних наслідків, а Договір між позивачем та Польською компанією ProMMset Marek Ryczko датовано 15 травня 2017 року, тобто після вирішення справи в суді першої інстанції.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі або направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Також до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в межах строку на касаційне оскарження надійшли доповнення до касаційної скарги ОСОБА_4

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій необґрунтовано відмовили у задоволенні його позовних вимог, оскільки ні МВС України, ні кооператив «Оранта», які до нього були власниками спірного літака, не заявляють прав на літак з тих підстав, що законним його власником з

1994 року є позивач у справі. Також вказує на те, що відповідач незаконно поставив на баланс університету спірний літак, однак суди не звернули уваги на те, що відповідач не надав доказів, що він є власником цього літака. Також вказує, що суд апеляційної інстанції не задовольнив жодного клопотання позивача, а саме: про допит свідків, які б могли вказати, що літак належить йому на праві власності; про проведення експертизи у справі; про запит до податкової служби Києво-Святошинського району Київської області; про витребування з Черняхівського районного суду документів, що підтверджували б його право власності на цей літак; про залучення до участі у справі третьої особи. Також зазначав, що судом апеляційної інстанції не було долучено до матеріалів справи його заяви в поліцію про порушення кримінальної справи відносно організованого злочинного угрупування в особі керівництва університету. Вказує на неповноту та неправильність встановлення судами обставин справи, застосування закону, який не поширюється на спірні правовідносини. Також вказує на упереджене ставлення суддів до врегулювання спірних правовідносин та, що суди стали на захист прав відповідача.

Також ОСОБА_4 03 жовтня 2017 року було подано заяву до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у якій він просить залучити у якості третьої особи польську компанію ProMMsetMarek Ryczko.

25 жовтня 2017 року доВищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення Національного авіаційного університету на касаційну скаргу ОСОБА_4, у яких вказано, що оскаржуване рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим, а доводи касаційної скарги зводяться до емоційної переоцінки встановлених судами доказів та незгоди ОСОБА_4 з правильними висновками суду щодо їх оцінки. Також вказують, що у касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати оскаржувані ним судові рішення та ухвалити нове рішення яким задовольнити його позовні вимоги та стягнути з відповідача 17 604 000,00 євро, що на 5 004 000,00 євро більше за суму, яку він просив відшкодувати у судах першої та апеляційної інстанцій. Зазначають, що позовні вимоги ОСОБА_4 не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

28 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Суди встановили, що на підтвердження факту набуття права власності на літак Л-410, позивачем надано копію рахунку від 27 липня 1992 року № 60, складеного відносно літака Л-410, де зазначено вантажовідправника - МВС України, а вантажоодержувача фірму «Оранта» (а. с. 35).

25 серпня 1992 року між МВС України та фірмою «Оранта» було складено приймально-передавальний акт, скріплений печатками, відносно літака Л-410 МУ «Турболіт» із такими характеристиками: «типовой сертификат самолета - ГАИ ЧССР 75-04 с дополнением: завод изготовитель - Лет, УгерскеГрадище ЧССР; опознавательный знак - СССР 6725 р.; заводской номер - НОМЕР_1

с двигателем - НОМЕР_2; максимально допустимый вес - 5700 кг»

(а. с. 36-37).

Згідно протоколу загальних зборів членів кооперативу у сфері виробництва та послуг «Оранта» від 27 грудня 1994 року про передачу у вигляді заохочування та у зв'язку із відсутністю достатнього фінансування, необхідних умов для зберігання, ремонт, реєстрацію, сертифікацію літака у власність ОСОБА_4 (а. с. 38).

Згідно акта прийому-передачі літака від 27 грудня 1994 року кооператив у сфері виробництва та послуг «Оранта» передав, а ОСОБА_4 прийняв на підставі протоколу загальних зборів цього кооперативу від 27 грудня 1994 року в приватну власність літак Л-410 МУ Турболіт (а. с. 39).

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною другою статті 12 Закону України «Про власність», чинного на час виникнення спірних правовідносин, визначено, що громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом.

Частиною третьою статті 10 ЦПК України 2004 року передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

За змістом статтей 57, 58 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до частини другої статті 59 ЦПК України 2004 року обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 25 Повітряного кодексу України від 04 травня 1993 року №3167-XII цивільні повітряні судна підлягають обов'язковій реєстрації і можуть бути зареєстровані тільки в одній державі.

Цивільному повітряному судну, занесеному до державного реєстру повітряних суден України, видається реєстраційне посвідчення, що є фактом визнання його національної належності.

З моменту занесення повітряного судна до державного реєстру повітряних суден України всі записи, зроблені раніше стосовно цього повітряного судна у реєстрах повітряних суден інших держав, не визнаються Україною.

Таким же чином не визнається Україною занесення повітряного судна України до реєстру повітряних суден іншої держави, якщо це повітряне судно не виключено з державного реєстру повітряних суден України.

Цивільні повітряні судна підлягають перереєстрації у державному реєстрі цивільних повітряних суден України у разі зміни власника повітряного судна, а також в інших випадках, передбачених правилами реєстрації цивільних повітряних суден України.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що в загальнодоступному Державному реєстрі цивільних повітряних суден Державної авіаційної служби України відсутні відомості стосовно такого повітряного судна як літак Л-410 МУ Турболіт, 1980 року випуску, заводський номер НОМЕР_1, право власності на який просить підтвердити позивач.

Тому, суд апеляційної інстанції правильно вказав, що протокол загальних зборів членів кооперативу є лише документом, який посвідчує рішення статутних органів та може бути правовою підставою для подальшого вчинення певних юридично значимих дій, якщо цього вимагає законодавство, однак він не підтверджує реєстрацію вказаного повітряного судна за позивачем.

Висновки апеляційного суду стосовно того, що рахунок від 27 липня 1992 року

№ 60, акт від 25 серпня 1992 року, протокол загальних зборів від 27 грудня

1994 року та акт від 27 грудня 1994 року, не є належними та допустимими доказами на підтвердження права власності на літак позивачем, є правильними.

З огляду на те, що суд апеляційної інстанції правомірно відмовив у задоволенні позовних вимог про підтвердження права власності на літак, то й похідні позовні вимоги про відшкодування матеріальних збитків і моральної шкоди також не підлягають задоволенню.

Крім того, суди вірно вважали, що позивачем не було надано належних і допустимих доказів на підтвердження факту реальної можливості одержання доходу, оскільки наданий ним на підтвердження матеріальних збитків протокол про наміри від 25 жовтня 2008 року не є належним доказом неодержаних доходів та не породжує юридичних наслідків, а договір між ним та Польською компанією ProMMset Marek Ryczko датовано 15 травня 2017 року, після вирішення справи в суді першої інстанції.

Такимчином, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд апеляційної інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормамиматеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення суду, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 про необхідність скасування рішення суду першої інстанції є безпідставними з огляду на те, що вказане рішення , було скасовано за результатами його апеляційного перегляду.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки. Відповідно до статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Подана до суду касаційної інстанції заява ОСОБА_4 про залучення до участі у справі третьої особи не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до ухвалення судом рішення, якщо рішення в справі може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї із сторін (частина перша статті 35 ЦПК України 2004 року). Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть бути залучені до участі в справі також за клопотанням сторін, інших осіб, які беруть участь у справі. Якщо суд при прийнятті позовної заяви, здійсненні провадження у справі до судового розгляду або під час судового розгляду справи встановить, що судове рішення може вплинути на права і обов'язки осіб, які не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі в справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору (частина друга вказаної статті).

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов'язки щодо однієї зі сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи (частина перша статті 53 ЦПК України у чинній редакції). Якщо суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до розгляду встановить, що рішення суду може вплинути на права та обов'язки осіб, що не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору (частина третя вказаної статті).

З аналізу вказаних норм вбачається, що питання про залучення до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, належить виключно до повноважень суду першої інстанції.

Оскільки ОСОБА_4 звернувся із заявою про залучення до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, до суду касаційної інстанції, то вказана заява не підлягає розгляду.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 14 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:В. С. Висоцька А. О. Лесько С. Ю. Мартєв В. В. Пророк С. П. Штелик