Провадження № 22-ц/4808/466/19
Головуючий у 1 інстанції Бабій О. М.
Суддя-доповідач Фединяк
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого Фединяка В.Д. (суддя-доповідач)

суддів: Бойчука І.В., Девляшевського В.А.

секретаря Мельник О.В.

з участю ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «БРОКБІЗНЕСБАНК» про визнання недійсним договору іпотеки, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду від 23 січня 2019 року, ухвалене суддею Бабій О.М. в м. Івано-Франківську,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2018 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Публічного акціонерного товариства «БРОКБІЗНЕСБАНК» про визнання недійсним договору іпотеки.

Позовні вимоги мотивовані тим, що між ПАТ «Брокбізнесбанк» в особі директора Івано-Франківської філії ПАТ «БРОКБІЗНЕСБАНК» ОСОБА_4 та ОСОБА_2 04.10.2011 року укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Рундаль Н.Д. та зареєстрований в реєстрі за №275. Іпотечний договір укладений в забезпечення виконання зобов'язання за договорами, укладеними між банком та ОСОБА_6 від 03 серпня 2007 року про іпотечний кредит №3660 в розмірі 39600 дол. США зі сплатою 13% річних терміном на 10 років; з ОСОБА_7 від 10 серпня 2007 року про іпотечний кредит №3687 в розмірі 39600 дол. США зі сплатою 13% річних терміном на 10 років; з ОСОБА_8 від 20 липня 2007 року про іпотечний кредит №3628 в розмірі 25000 дол. США зі сплатою 12,5% річних терміном на 10 років. Згідно умов іпотечного договору ОСОБА_2 передав банку в іпотеку об'єкт нерухомого майна - нежитлові приміщення загальною площею 118,3 кв.м. та 140 кв.м. по АДРЕСА_1. Посилаючись на те, що іпотечний договір від 04 жовтня 2001 року був укладений на невигідних умовах, без набуття майнової користі з вірогідною втратою прав на заставлені нежитлові приміщення, іпотечний договір укладався внаслідок вчинення протягом тривалого часу психологічного тиску з сторони керівника філії банку ОСОБА_4, його дружина ОСОБА_3 помилково надала згоду на укладення іпотечного договру, оскільки не знала всіх обставин укладання іпотечного договору, просив визнати недійсним іпотечний договір від 04 жовтня 2011 року, укладений між ОСОБА_2 та ПАТ «БРОКБІЗНЕСБАНК» посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Рундаль Н.Д. та зареєстрований в реєстрі за №275.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 06 листопада 2018 року залучено до участі у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «БРОКБІЗНЕСБАНК» про визнання недійсним договору іпотеки третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_3.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 23 січня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_2, третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_3, до публічного акціонерного товариства «БРОКБІЗНЕСБАНК» про визнання недійсним договору іпотеки відмовлено.

На дане рішення ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового про задоволення позову, вказуючи на допущення судом порушення норм матеріального та процесуального права. На думку апелянта, за змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити вимогам ЦК України, іншим актам законодавства, а також моральним засадам суспільства. Недодержання вказаного положення, а також п. 2.3,5,6 ст. 203 ЦК є підставою для недійсності правочину. Вказує, що іпотечний договір укладений у 2011 році, тобто зі спливом чотирирічного терміну після видачі банком кредитних коштів особам, в забезпечення зобов'язання яких і укладався іпотечний договір. Іпотечний договір укладався на вкрай невигідних умовах під психологічним тиском працівників банку.

28 березня 209 року представник ПАТ «БРОКБІЗНЕСБАНК» Кравченко О.П. подав відзив в якому посилається на те, що іпотечний договір, укладений з ОСОБА_2 від 04.10.2011 року, посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Рундаль Н.Д. та зареєстрований в реєстрі за №275 укладений згідно вимог чинного законодавства, з досягненням між сторонами всіх істотних умов договору. Тиск під час підписання договору зі сторони банку не чинився та відсутні докази, які підтверджували даний факт. Крім того, договір укладався 04 жовтня 2011 року, а позов ОСОБА_2 подано 21 вересня 2018 року, тобто з спливом встановленого трирічного строку позовної давності. Просить застосувати наслідки спливу позовної давності та відмовити у задоволенні позову.

У судовому засідання ОСОБА_2 підтримав доводи апеляційної скарги, просить задовольнити апеляційну скаргу.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь в розгляді справи, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що договір іпотеки від 04 жовтня 2011 року укладений між ПАТ «Брокбізнесбанк» та ОСОБА_2, зареєстровано в реєстрі під № 275 відповідає вимогам, які встановлені для чинності правочину. На момент вчинення правочину дотриманні вимоги встановлені статтею 203 ЦК України. ОСОБА_2 доказів застосування до нього психологічного тиску з боку представників відповідача чи третіх осіб, при укладенні договору іпотеки, суду не надано. При оспоренні договору застави (іпотеки) суд має враховувати положення статті 578 ЦК, згідно з якими майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу лише за згодою іншого з подружжя, який у разі пред'явлення позову про звернення стягнення на таке майно має бути залучений до участі у справі. Отже, суд вважав безпідставними твердження позивача про те, що його дружина ОСОБА_3 не знала всіх обставин укладення іпотечного договору і вчинила помилку при наданні згоди на його укладення. Представником відповідача заявлено про застосування строку позовної давності у спорі, але незважаючи на пропуск позивачем строку позовної давності, суд відмовляє позивачу не у зв'язку із пропуском строку позовної давності, а у зв'язку із необґрунтованістю позовних вимог в цілому.

Висновок суду відповідає вимогам закону і обставинам справи.

Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом ст. 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України.

Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин 1-3, 5 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Визнаючи угоду недійсною на підставі частини першої статті 203 ЦК України, суди у рішенні мають встановити, якому саме закону чи іншому нормативному акту оспорена угода не відповідає.

За змістом статей 572, 575 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.

Судом встановлено, що 04 жовтня 2011 року між ПАТ «Брокбізнесбанк» та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки, який зареєстровано в реєстрі під № 275.

Предметом іпотеки є нежитлове приміщення загальною площею 118,3 кв.м., що розташоване в АДРЕСА_1 та нежитлове приміщення загальною площею 140 кв.м., що розташоване в АДРЕСА_1.

Право власності на нежитлові приміщення загальною площею 118,3 кв.м. та 140 кв.м. по АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 згідно свідоцтв про право власності від 01.10.2008 року (а.с.55, 57) та підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 06.10.2008 року (а.с.56, 58).

За змістом договору іпотеки ОСОБА_2 як майновий поручитель забезпечує виконання зобов'язання за договорами, укладеними між банком та ОСОБА_6 від 03 серпня 2007 року про іпотечний кредит №3660 в розмірі 39600 дол. США зі сплатою 13% річних терміном на 10 років; з ОСОБА_7 від 10 серпня 2007 року про іпотечний кредит №3687 в розмірі 39600 дол. США зі сплатою 13% річних терміном на 10 років; з ОСОБА_8 від 20 липня 2007 року про іпотечний кредит №3628 в розмірі 25000 дол. США зі сплатою 12,5% річних терміном на 10 років (а.с. 70-75).

Відповідно до статті 578 ЦК України та статті 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників.

Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином. Згідно із частиною першою статті 219 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним.

За статтею 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.

Пунктом 1.7 договору іпотеки від 04.10.2011 року визначено, що згода дружини Іпотекодавця - ОСОБА_3, на укладення іпотечного договору викладена у заяві, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Рундаль Н.Д. 04 жовтня 2011 року за реєстровим № 274 і передається нотаріусу при посвідченні цього договору, та знаходиться у його справах.

ОСОБА_3 не заперечує підписання письмової згоди на укладення договору іпотеки ОСОБА_2 , а також надання ним в іпотеку банку нежитлові приміщення загальною площею 118,3 кв.м. та 140 кв.м. по АДРЕСА_1, з метою забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_6, ОСОБА_7 ОСОБА_8

Відповідно до ст.ст. 627-628 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як вказано в п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо).

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до частин 3 та 5 статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частинами 1 та 3 статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

У пункті 21 постанови Пленуму Верхового Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна.

Жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що оспорюваний договір іпотеки укладений ОСОБА_2 проти його справжньої волі і внаслідок застосування до нього психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи позивачем не подано і матеріали справи не містять.

Таким чином ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, дійшов правильного висновку, про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та правильно керувався умовами іпотечного договору і ст. ст. 202, 203, 215, 572, 575, 578 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 на те, що укладення договору іпотеки було вчинено внаслідок психологічного тиску з боку працівників банку, що не відповідало його волі на укладення вказано договору, спростовується матеріалами справи, доказів щодо даних тверджень ОСОБА_2 не надано.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року).

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення. Рішення Івано-Франківського міського суду від 23 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає чинності з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено 16 квітня 2019 року

Судді: В.Д.Фединяк І.В.Бойчук

В.А.Девляшевський