ПОСТАНОВА

Іменем України

07 травня 2019 року м. Кропивницький

справа № 405/477/18

провадження № 22-ц/4809/550/19

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючої судді Суровицької Л. В.,

суддів Авраменко Т. М., Черненка В. В.

секретар Лазаренко-Шаповалова В. В.

учасники справи :

позивач ОСОБА_1 ,

представник позивача адвокат ОСОБА_2 Анатоліївна,

відповідач ОСОБА_3 ,

представник відповідача адвокат Чорногор Геннадій Сергійович,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 06 листопада 2018 року у складі судді Драного В.В. у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом вселення,

В С Т А Н О В И В :

У січні 2018 року ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом вселення.

В обґрунтування позову зазначав, що на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу житлового будинку від 23 грудня 1997 року він та відповідач є співвласниками житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 (до перейменування АДРЕСА_1 ). Шлюб між ним та ОСОБА_3 розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 05 грудня 2014 року. Він не може користуватись вказаним житловим будинком, оскільки відповідач чинить перешкоди у здійсненні ним права власності, а саме змінила замки вхідних дверей до будинку, відмовляється повернути йому особисті речі, не допускає до домоволодіння, а на його намагання потрапити до будинку, викликає наряд поліції.

Посилаючись на вказані обставини, просив суд усунути йому перешкоди у користуванні будинком АДРЕСА_1 шляхом його вселення. Просив зобов?язати відповідача передати йому ключі від житлового будинку (т.1,а.с.1).

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 06 листопада 2018 року позов задоволено. Усунуто ОСОБА_4 перешкоди у володінні та користуванні будинком АДРЕСА_1 шляхом вселення його до будинку. Зобов`язано ОСОБА_3 передати ОСОБА_4 ключі від вхідних дверей будинку АДРЕСА_1 . Розподілено судові витрати, стягнуто з відповідача в дохід держави судовий збір в сумі 704 грн.80 коп.

Суд дійшов висновку, що відповідач чинить позивачу перешкоди у користуванні житловим будинком, який належить їм на праві спільної сумісної власності, а тому позовні вимоги позивача про усунення перешкод у користуванні майном шляхом вселення та передачі ключів від вхідних дверей будинку АДРЕСА_1 підлягають задоволенню (т. 1 а.с. 209-212).

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції з підстав порушення норм матеріального і процесуального права та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. Зазначає, що судом першої інстанції прийнято до уваги недопустимий доказ, а саме стенограму судового засідання з кримінальної справи. Вважає, що рішення суду про усунення перешкод в користуванні житловим будинком та встановлені факти, обставини при розгляді позову, допоможуть ОСОБА_4 уникнути кримінальної відповідальності, передбаченої за вчинення кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 263 КК України. Права позивача не порушуються, тому це є підставою для відмови у задоволенні позову. На підтвердження позовних вимог ОСОБА_4 надав копії документів, які не були належним чином завірені, суд першої інстанції в порушення вимог процесуального законодавства прийняв їх, хоча такі докази не можуть були належними та допустимими (т. 1 а.с. 225-231).

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Зазначає, що відповідач сама підтвердила в судовому засіданні про зміну замків у будинку, що ключі від нового замку вхідних дверей йому не передавала. Відповідач ухиляється від мирного врегулювання спору і відмовляється допускати його до будинку та присадибної ділянки. Доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та такими, що не відповідають дійсності (т. 2 а.с. 1-5).

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 30 січня 2019 року суддею-доповідачем Кіселиком С.А. відкрито апеляційне провадження у справі, 12 лютого 2019 року справу призначено до розгляду з повідомленням учасників справи на 19 березня 2019 року (т. 1 а.с.233, т. 2 а.с. 12).

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 19 березня 2019 року задоволено заявлений відвід та самовідвід судді Кіселика С.А. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19 березня 2019 року цивільну справу розподілено судді-доповідачу ОСОБА_5 . (т. 2 а.с. 24, 26-27).

У зв?зку з перебуванням у відпустці суддів членів колегії Дьомич Л.М. та Єгорової С.М., 21 березня 2019 року за наслідками повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, визначено новий склад колегії суддів (т.1, а.с.28,29,30) та призначено судове засідання на 09 квітня 2019 року (а.с.32).

За клопотанням представника відповідача розгляд справи відкладено на 07 травня 2019 року (а.с.49).

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги, а позивач та його представник заперечили проти цих доводів та просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, позивача та його представника, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджується, що на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу житлового будинку від 23 грудня 1997 року, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 є співвласниками житлового будинку за АДРЕСА_2 АДРЕСА_1 до АДРЕСА_1 ) та на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку є співвласниками земельної ділянки площею 399,43 кв.м. за цією ж адресою (т.1, а.с.5,6).

Позивач є колишнім чоловіком відповідача, зареєстрований у спірному житловому будинку (т.1,а.с.2-3,4).

Відповідно до п.1 ст.8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод кожній особі окрім інших прав гарантується право на повагу до її житла, яке охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло , як одного з природних і невід?ємних прав людини. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканність, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, а також право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Непорушність права власності закріплено і в статті 321 ЦК України, відповідно до частини першої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права воодіння, користування та розпорядження своїм майном.

У разі порушення своїх прав власник згідно зі статтею 391 ЦК України має право, зокрема, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підтвердження обставин, якими позивач обгрнутовував свої вимоги, надано лист начальника Кіровоградського відділу поліції ГУНП В Кіровоградській області від 18 листопада 2017 року, що 23 жовтня 2016 року надходило повідомлення від ОСОБА_3 про те, що потрібен наряд поліції, оскільки вона не може вигнати з дому її колишнього чоловіка. За наслідками проведеної перевірки складено висновок № 34370 від 24 жовтня 2016 року про відсутність у діях ОСОБА_4 ознак кримінального правопорушення.

Також в цей же день надходили повідомлення від ОСОБА_3 про те, що колишній чоловік стукає в двері. За наслідками перевірки складено висновок № 36706 від 08 листопада 2016 року про відсутність в діях ОСОБА_4 ознак кримінального правопорушення.(т.1.а.с.7).

З висновку за результатами проведення перевірки від 31 жовтня 2016 року вбачається, що 23 жовтня 2016 року до Кіровоградського ВП ГУНП в Кіровоградській облсті надійшла заява від ОСОБА_3 про те, що її колишній чоловік ОСОБА_4 проник у двір за її місцем проживання: АДРЕСА_1 , наполегливо стукав у двері та вікна будинку, чим вчинив на неї психологічний тиск (т.1 а.с.55).

В заяві ОСОБА_3 від 23 жовтня 2016 року на ім?я начальника Кіровоградського ВП ГУНП в Кіровоградській області зазначала, що до її будинку без її вдома, а саме у двір через паркан проник ОСОБА_4 - її колишній чоловік. Проник самостійно та почав дуже наполегливо стукати у двері і вікна. Оскільки не могла запобігти його перебуванню на її території, вона викликала поліцію. Просила обмежити проникнення ОСОБА_4 до її житла до розподілу спільного майна (т.1 а.с.56).

У власноручному поясненні на ім?я начальника Кіровоградського ВП ГУНП у Кіровоградській області від 23 жовтня 2016 року ОСОБА_3 зазначала, що ОСОБА_4 самовільно через паркан проник до її домоволодіння, хоча проживає з іншою сім?єю, а в будинку лише зареєстрований. Він не бажає розподілу майна та хоче мати змогу в будь-який час заходити до будинку. Неодноразові візити колишнього чоловіка вважає неправомірними (т.1,а.с.57-58).

Згідно Витягу з ЄРДР від 19 січня 2018 року № 0000536 18 січня 2018 року ОСОБА_4 звертався до чергової частини Кропивницького ВП ГУНП в Кіровоградській області з заявою про те, що у квітні 2016 року його колишня дружина ОСОБА_3 вчинила щодо нього самоправство, змінила замки на вхідних дверях житлового будинку по АДРЕСА_1 , відмовилася повернути йому його особисті речі (т.1, а.с.60-62).

В суді першої інстанції в судовому засіданні 07 вересня 2018 року відповідач пояснила, що готова надати позивачу дублікат ключів від будинку, але станом на день ухвалення рішення судом першої інстанції, ключі позивачу не передала, що підтверджує перешкоджання нею позивачу у користуванні житловим будинком.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, оцінивши докази в їх сукупності, обґрунтовано виходив із доведеності позивачем належними та допустимими доказами факту створення йому відповідачем перешкод як співвласнику житлового будинку у користуванні належним йому житлом, тому порушене право позивача підлягає захисту в обраний ним спосіб.

Правильним є висновок суду першої інстанції про те, що порушені права позивача підлягають захисту шляхом усунення йому перешкод у користуванні спірним житловим будинком та вселення до нього, так як позивач не може бути протиправно позбавлений права власності на житловий будинок чи обмежений у його здійсненні.

З урахуванням положень ст.ст.317,321, 391 ЦК України, абсолютності права власності та звернення позивача за захистом цього права шляхом вселення до належного йому житлового будинку, безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що позивач з грудня 2014 року виїхав з житлового будинку для спільного проживання з іншою жінкою, що з часу створення нової сім?ї позивач не мав наміру проживати у спірному будинку та утримувати його, доступ до будинку потрібен позивачу для вчинення психологічного тиску на відповідача, що має місце штучне звернення за захистом порушеного права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Під час дослідження доказів та встановлення обставин, що мають значення для справи, судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права, правильно застосовані норми матеріального закону, тому рішення суду є законним і обґрунтованим.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов?язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов?язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов?язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення ( SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAIN; № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

В межах вимог та доводів апеляційної скарги передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в позові не встановлено.

Керуючись ст.ст.268, п.1 ч.1 ст.374, ст..ст.375, 381-383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 06 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови у випадку, передбаченому ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 16 травня 2019 року.

Головуюча суддя Л. В. Суровицька

Судді Т. М. Авраменко

В. В. Черненко