Справа № 752/4727/16-ц Головуючий 1 інстанція- Хоменко В.С.
Проваження № 22-ц/824/2771/2019 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

07 лютого 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

при секретарі Вергелес О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Голосіївського районного суду м.Києва від 14 листопада 2018 року у справі за заявою ОСОБА_1, зацікавлені особи: стягувач ОСОБА_2, Голосіївський районний відділ Державної виконавчої служби м.Києва Головного територіального управління юстиції у м.Києві про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України,-

в с т а н о в и в:

У жовтні 2018 року боржник ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаною заявою, яку мотивувала тим, що ухвалою Голосіївського районного суду м.Києва від 28 березня 2016 року було задоволено подання державного виконавця і у відношенні неї встановлене тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України до виконання зобов'язань, покладених на неї рішенням Апеляційного суду Київської області від 24 жовтня 2012 року. Вказане обмеження застосоване до неї як боржника у межах виконавчого провадження № 45464474 по виконанню рішення Апеляційного суду Київської області від 24 жовтня 2012 року щодо стягнення з неї на користь ОСОБА_2 боргу у розмірі 175822,28 грн.

Вказувала, що 04 квітня 2018 року постановою державного виконавця Голосіївського районного відділу ДВС м.Києва ГТУЮ у м.Києві виконавчий документ повернуто стягувачу відповідно до поданої ним заяви на підставі п.1 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження». Цією ж постановою припинено чинність арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення, у зв'язку з чим відсутні підстави для збереження щодо неї тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України. Посилаючись на ст.441 ЦПК України, просила суд скасувати тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, встановлене щодо неї ухвалою Голосіївського районного суду м.Києва від 28 березня 2016 року.

Ухвалою Голосіївського районного суду Київської області від 14 листопада 2018 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із ухвалою, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про задоволення її

- 2 -

заяви, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Скарга мотивована хибністю висновків суду про те, що ч.5 ст.441 ЦПК України не підлягає застосуванню при вирішенні її заяви. Суд зробив невірний виснок, що законодавством встановлений інший порядок вирішення питання про скасування обмеження у праві виїзду за межі України. Суд розглянув її заяву з порушенням 10-ти денного терміну.

Стягувач ОСОБА_2, яка отримала копію апеляційної скарги, відзиву не подала.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 адвокат ОСОБА_3 подану апеляційну скаргута викладені в ній доводи підтримав, просив задоволити та скасувати ухвалу Голосіївського районного суду м.Києва як незакону.

Стягувач ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, посилаючись на законність і обгрунтованість судової ухвали та відсутність підстав для її скасування.

Голосіївський районний відділ ДВС м.Києва належним чином повідомлений про час розгляду справи, що стверджується рекомендованим повідомленням про вручення судової повістки, до суду не з'явився, причин неявки не повідомив, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обгрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам оскаржувана судова ухвала не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що припинення тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України покладено на державного виконавця, отже законом встановлений не судовий, а інший порядок вирішення даного питання.

При цьому суд виходив з того, що зміни до ст.441 ЦПК України, які покладають на суд вирішення питання про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України, набрали чинності 28 серпня 2018 року, тобто після вжиття ухвалою суду від 28 березня 2016 року обмежень, а тому не підлягають застосуванню.

Проте, колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками, оскільки суд першої інстанції у порушення вимог ст.ст.263-264 ЦПК України в достатньому обсязі не визначився із характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню до них.

Відмовляючи у задоволенні заяви з підстав встановлення законом іншого порядку вирішення даного питання, суд не врахував приписи ч.5 ст.441 ЦПК України, яка покладає безпосередньо на суд вирішення даного питання і не містить будь-яких обмежень з цього приводу. При цьому, суд не звернув уваги, що такий висновок порушує приписи ст.4 ЦПК України, згідно якої кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Отже, суд знехтував даною нормою, яка гарантує кожній особі можливість звернутися за судовим захистом своїх прав.

Окрім того, такий висновок суду порушує ст.6 Конвенції про захист прав людини і

- 3 -

основоположних свобод 1950 року, яка є частиною національного законодавства і яка гарантує кожній особі право на вирішення її справи судом, встановленим законом.

Також, колегія суддів не може погодитися із висновком суду про неможливість застосування ч.5 ст.441 ЦПК України в редакції закону України від 03 липня 2018 року, який набрав чинності 28 серпня 2018 року, що суперечить приписам ч.3 ст.3 ЦПК України, згідно якої провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час розгляду і вирішення справи.

В даному випадку відповідна редакція ч.5 ст.441 ЦПК України була чинною на час вирішення судом першої інстанції заяви ОСОБА_1, а відтак підлягала застосуванню.

Суд наведеного не врахував, що призвело до неправильного вирішення заяви.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норми матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права і підлягає скасуванню.

Вирішуючи заяву ОСОБА_1, колегія суддів вважає, що заява підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що на примусовому виконанні у відділі державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м.Києві перебував виконавчий лист № 2-410/12, виданий Обухівським районним судом Київської області 14 січня 2013 року про стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 боргу за договором позики у розмірі 20000 доларів США, що еквівалентно 159762 грн., три проценти річних - 14319,48 грн. та судові витрати - 1740,80 грн.

Виконавче провадження № 45464474 по виконанню вказаного виконавчого листа відкрите 17 листопада 2014 року.

Також, встановлено, що постановою державного виконавця Голосіївського районного відділу ДВС м.Києва ГТУЮ у м.Києві виконавчий документ повернуто стягувачу ОСОБА_2 відповідно до поданої ним заяви на підставі п.1 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження». Цією ж постановою припинено чинність арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення.

Згідно ч.5 ст.441 ЦПК України суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника.

З огляду на те, що виконавчий лист повернутий стягувачу ОСОБА_2В за її заявою і його примусове виконання відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» не здійснюється, то підстави для тимчасового обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України відпали.

При цьому колегія суддів враховує, що ст.441 ЦПК України не визначає умов (підстав), за наявності яких суд скасовує тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України. Однак, за змістом ч.1 та ч.3 ст.441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення, що примусово виконується у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження». Як вище вказувалося в

- 4 -

даному випадку примусове виконання не здійснюється, виконавчий лист повернутий стягувачу ОСОБА_2 за її заявою, а всі заходи примусового стягнення скасовані.

Доводи стягувача ОСОБА_2, зазначені нею у суді апеляційної інстанції про те, що борг не повернутий, а тому вона забрала виконавчий лист у державного виконавця і звернулася до приватного виконавця для його виконання, що у свою чергу свідчить про наявність підстав для збереження тимчасового обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України необгрунтовані та суперечать закону.

Відповідно до ст.13 Закону України «Про виконавче провадження» під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно п.19 ч.3 ст.18 цього Закону виконавець має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника за межі України.

Згідно п.19 ч.3 ст.18 цього Закону у разі закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв'язку із закінченням виконавчого провадження.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що будь-які обмежувальні заходи, в тому числі тимчасове обмеження у праві виїзду боржника за межі України, можуть вживатися виконавцем виключно у межах конкретного виконавчого провадження, яке перебуває у нього на примусовому виконанні, а у випадку закінчення цього провадження, чинність таких заходів припиняється. Виконавець не наділений правами вживати обмежувальних чи забезпечувальних заходів у виконавчих провадженнях, які не перебувають у нього.

Отже, посилання ОСОБА_2 на наявність іншого виконавчого провадження у приватного виконавця не дає підстав для збереження обмежувальних заходів, вжитих у цьому виконавчому провадженні, яке закінчене. За наявності до того підстав приватний виконавець може ініціювати відповідні обмежувальні заходи щодо боржника у виконавчому провадженні, яке перебуває у нього на виконанні.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити.

Ухвалу Голосіївського районного суду м.Києва від 14 листопада 2018 року скасувати і приняти нове рішення, яким заяву ОСОБА_1 задоволити.

Скасувати тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України, встановлене ухвалою Голосіївського районного суду м.Києва від 28 березня 2016 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає згідно п.2 ч.1 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: