ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 квітня 2019 року м. Чернівці

справа № 725/4897/18

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Лисака І.Н.,

суддів: Владичана А.І., Литвинюк І.М.,

секретар: Ковальчук Н.О.,

позивач: Військова прокуратура Чернівецького гарнізону в інтересах держави - Державної казначейської служби України в особі головного управління Державної казначейської служби України в Чернівецькій області,

відповідач: ОСОБА_1,

при розгляді справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 від імені ОСОБА_1 на заочне рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 14 листопада 2018 року, ухваленого під головуванням судді Іщенка І.В., -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2018 року заступник військового прокурора Чернівецького гарнізону звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення незаконно отриманих коштів внаслідок вчинення корупційного правопорушення.

В обґрунтування позову зазначав, що розглянуто кримінальне провадження №0000073 за обвинуваченням заступника начальника Басейнового управління водних ресурсів річок Прут та Сірет - ОСОБА_1 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.28, ч.2 ст.369-2 КК України.

10 вересня 2018 року вироком Заставнівського районного суду Чернівецької області затверджено угоду про визнання винуватості від 30 червня 2018 року, укладену між обвинуваченим ОСОБА_1 та прокурором військової прокуратури Чернівецького гарнізону старшим лейтенантом юстиції ОСОБА_3 з участю захисника ОСОБА_2

Визнано ОСОБА_1 винуватим у пред'явленому обвинуваченні за ст.369-2 ч.2, ст.28 ч.2 КК України та призначено йому покарання, що визнано судом доведеним, із застосуванням ст.55 КК України у виді штрафу в дохід держави в розмірі 1500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 25 500 грн з позбавленням права обіймати посади пов'язані з організаційно-розпорядчими та адміністративно-господарськими функціями строком на 1 рік.

Провадження №22-ц/822/302/19 Категорія 59

Строк відбування покарання рахувати з моменту набрання вироку законної сили.

Долю речових доказів по справі вирішити наступним чином, крім іншого: грошові кошти в сумі 13400 дол. США кожна купюра номіналом 100 дол. США, які зберігаються в камері зберігання ПАТ «ПриватБанк» в м. Чернівці, які знаходяться в сейф пакеті №4095460 - після набрання вироком законної сили повернути законному володільцю ОСОБА_4

Вказував, що 25.04.2018 року ОСОБА_1 отримав через ОСОБА_5 від ОСОБА_4 першу частину раніше обумовленої суми неправомірної вигоди у розмірі 30 000 грн за вплив на прийняття рішення особами уповноваженими на виконання функції держави, а у подальшому, продовжуючи спільні зі ОСОБА_5 неправомірні дії, 4 травня 2018 року спільно зі ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_4 другу частину раніше обумовленої суми неправомірної вигоди для себе, ОСОБА_5 та осіб, уповноважених на виконання функцій держави у розмірі 15 000 дол. США.

Проведеним обшуком автомобіля НОМЕР_1 від 04-05 травня 2018 року виявлено та вилучено у прозорому поліетиленовому файлі грошові кошти у сумі 13 400 дол. США, решта 1600 дол. США знайти не вдалося, а тому на підставі викладеного просила стягнути з ОСОБА_1 отримані останнім грошові кошти у розмірі 30 000 грн та 41 906,36 грн у дохід Державного бюджету України, що складає 71 906,36 грн.

Заочним рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 14 листопада 2018 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 незаконно отримані кошти внаслідок вчинення корупційного правопорушення у сумі 71 906,36 грн.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що станом на час звернення до суду кошти у сумі 71 906,36 грн, які одержані внаслідок вчинення корупційного правопорушення, у власність держави не звернуто, тому суд прийшов висновку, що з ОСОБА_1 необхідно стягнути у дохід Державного бюджету зазначені кошти.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ОСОБА_2 від імені ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, у задоволенні позовних вимог військової прокуратури відмовити.

Вказує, що прокурор пред'явив зазначений позов в інтересах держави в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Чернівецькій області, однак позивачем не надано доказів того, що вказаний орган не здійснює або неналежним чином здійснює захист інтересів держави у спірних правовідносинах.

Зазначає, що безпідставними є вимоги прокурора про стягнення з ОСОБА_1 в дохід держави 30 000 грн та 1600 дол. США, що еквівалентно 41906,36 грн, а всього 71906,36 грн, оскільки під час здійснення досудового розслідування для проведення слідчих дій були залучені грошові кошти в сумі 15 000 дол. США, які належать ОСОБА_4, а 04.05.2018 року під час проведення обшуку працівниками правоохоронних органів було виявлено 13 400 дол. США, які в подальшому були визнані речовими доказами.

Вирішуючи питання про речові докази Заставнівський районний суд Чернівецької області вироком від 10 серпня 2018 року повернув 13400 дол. США ОСОБА_4 відповідно до ст.100 КПК України.

Отже, в разі виявлення під час обшуку всієї суми залучених для проведення слідчих дій грошових коштів - 15000 доларів США, то ці кошти за правилами ст.100 КПК України підлягали б поверненню власнику, тобто ОСОБА_4

Крім того, доводи прокурора про те, що ОСОБА_1 4 травня 2018 року отримав 1600 дол. США від ОСОБА_4, яких під час обшуку не було виявлено, ґрунтуються на припущеннях, а доказів того, що ця сума грошових коштів була в наявності в автомобілі перед проведенням обшуку, матеріали справи не містять, а проведеною управлінням СБУ в Чернівецькій області перевіркою за дорученням військової прокуратури не з'ясовано обставин зникнення 1600 дол. США.

У відзиві на апеляційну скаргу заступник військового прокурора Чернівецького гарнізону просить апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін як таке, що ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального закону.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які беруть участь у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах її обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Вимоги до рішення на час його ухвалення встановлюються нормами ст.263 ЦПК України, яке їм не відповідає.

Як вбачається з обставин справи, вироком Заставнівського районного суду Чернівецької області від 10 вересня 2018 року затверджено угоду про визнання винуватості від 30 червня 2018 року, укладену між обвинуваченим ОСОБА_1 та прокурором військової прокуратури Чернівецького гарнізону старшим лейтенантом юстиції ОСОБА_3 з участю захисника ОСОБА_2

Визнано ОСОБА_1 винуватим у пред'явленому обвинуваченні за ст.369-2 ч.2, ст.28 ч.2 КК України та призначено йому покарання, що визнано судом доведеним, із застосуванням ст.55 КК України у виді штрафу в дохід держави в розмірі 1500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 25 500 грн з позбавленням права обіймати посади пов'язані з організаційно-розпорядчими та адміністративно-господарськими функціями строком на 1 рік.

Вирішено порядок відбування покарання та долю речових доказів.

Статтями 66 та 69 ЗУ «Про запобігання корупції» визначено, що збитки, шкода, завдані державі внаслідок вчинення корупційного або пов'язаного з корупцією правопорушення, підлягають відшкодуванню особою, яка вчинила відповідне правопорушення, в установленому законом порядку. Кошти та інше майно, одержані внаслідок вчинення корупційного правопорушення, підлягають конфіскації або спеціальній конфіскації за рішенням суду в установленому законом порядку.

Згідно вимог ч.1 ст.96-1 КК України спеціальна конфіскація полягає у примусовому безоплатному вилученні за рішенням суду у власність держави грошей, цінностей та іншого майна у випадках, визначених цим Кодексом, за умови вчинення умисного злочину або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу, за які передбачено основне покарання у виді позбавлення волі або штрафу понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а так само передбаченого частиною першою статті 150, статтею 154, частинами другою і третьою статті 159-1, частиною першою статті 190, статтею 192, частиною першою статей 204, 209-1, 210, частинами першою і другою статей 212, 212-1, частиною першою статей 222, 229, 239-1, 239-2, частиною другою статті 244, частиною першою статей 248, 249, частинами першою і другою статті 300, частиною першою статей 301, 302, 310, 311, 313, 318, 319, 362, статтею 363, частиною першою статей 363-1, 364-1, 365-2 цього Кодексу.

Вирішуючи можливість вирішення вказаного спору в порядку цивільного судочинства колегія суддів виходить з наступного.

Згідно абз.2 ч.2 ст.16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина друга статті 5 ЦПК України).

Частиною першою ст.1 КПК України визначено, що порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України.

Згідно з абз.1 ч.9 ст.100 КПК України питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Такі докази і документи повинні зберігатися до набрання рішенням законної сили. У разі закриття кримінального провадження слідчим або прокурором питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів і документів вирішується ухвалою суду на підставі відповідного клопотання, яке розглядається згідно із статтями 171-174 цього Кодексу.

За правилами цивільного судочинства КПК України передбачає вирішення спорів про належність речей (грошей, цінностей та іншого майна, зазначених у пункті 1 частини дев'ятої статті 100 КПК України), що підлягають поверненню власнику (законному володільцю), який був встановлений після застосування спеціальної конфіскації та не знав і не міг знати про незаконне використання такого майна (частини десята та одинадцята статті 100 КПК України) (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 вересня 2018 року у справі № 751/1921/17). Втім, у справі № 399/142/16-ц між сторонами спору виникли правовідносини, до яких вказані приписи КПК України застосовані бути не можуть.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту, суди мають визначити, чи є такий спосіб ефективним: вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та забезпечувати його поновлення, а у разі неможливості такого поновлення повинна гарантувати особі отримання відповідного відшкодування.

Поняття «справа, яка не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства», відображене у вказаних приписах, стосується як справ, які не можуть розглядатися за правилами цивільного судочинства, так і тих справ, які взагалі не можуть розглядатися у суді (див. пункт 59 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 454/143/17-ц (поняття «справа, яка не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства», відображене у вказаних приписах, стосується як справ, які не можуть розглядатися за правилами цивільного судочинства, так і тих справ, які взагалі не можуть розглядатися у суді.).

Отже, аналіз вказаних норм та обставини заявлених до стягнення незаконно отриманих коштів, які не підпадають під ознаки збитків, завданих злочином, питання про відшкодування яких може вирішуватися в порядку цивільного судочинства, дає можливість прийти до переконливого висновку, що питання про спеціальну конфіскацію та повернення речових доказів, долучених до матеріалів кримінального провадження, вирішується у порядку, встановленому виключно КПК України.

Пунктом 1 ч.1 ст.255 ЦПК України передбачено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

На вказані норми та правові висновки Великої палати Верховного Суду суд першої інстанції уваги не звернув, що потягло ухвалення незаконного рішення.

Відповідно до ч.1 ст.377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.255, 374, 377, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 від імені ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 14 листопада 2018 року скасувати.

Провадження у справі за позовом Військової прокуратури Чернівецького гарнізону Західного регіону України в інтересах держави - Державної казначейської служби України, як органу уповноваженого здійснювати функції у спірних правовідносинах в особі Головного управління Державної казначейської служби України в Чернівецькій області до ОСОБА_1 про стягнення незаконно отриманих коштів внаслідок вчинення корупційного правопорушення - закрити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте касаційна скарга на неї може бути подана протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий - підпис /І.Н. Лисак/

Судді - підписи /А.І Владичан, І.М. Литвинюк/