ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3790/19 Справа № 182/6988/17 Суддя у 1-й інстанції - Кобеляцька-Шаховал І. О. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого- судді Бондар Я.М.,

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.,

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач -Акціонерне товариство «Нікопольський завод феросплавів»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження у порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1, на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 грудня 2018 року, ухваленого суддею Кобеляцькою-Шаховал І.О. у м.Нікополі, (відомості про складення повного тексту судового рішення відсутні),-

В С Т А Н О В И В:

В провадження Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від ОСОБА_1 надійшла позовна заява до АТ "Нікопольський завод феросплавів", третя особа: службова особа - керівник підприємства АТ "Нікопольський завод феросплавів" Куцін В.С., про зміну формулювання наказу роботодавця про звільнення.

Вимоги мотивані тим, що він з 11 липня 1991 року по 06 вересня 2017 року працював на підприємстві ПАО НЗФ на посаді табельника центральної заводської лабораторії. У період з 11 вересня 2017 року по 08 листопада 2017 року, тобто на момент звільнення, він працював табельником виробничого бюро відділу наукової організації праці. За весь час роботи на посаді табельника, тобто з моменту укладання трудового договору з роботодавцем, його не ознайомлювали з функціональними обов'язками, посадову інструкцію йому надали для ознайомлення лише 24 жовтня 2017 року, тобто через 1,5 місяці після призначення на посаду табельника виробничого бюро відділу наукової організації праці. На ПАТ НЗФ права та обов'язки працівника визначені відповідною посадовою інструкцією, яка затверджена начальником управління персоналом Фірсовим В.І. У даній посадовій інструкції, крім виконання основних обов'язків табельника, були визначені також інші обов'язки. При цьому, роботодавець грубо порушив норми КЗпП, а саме: ст.21, 29 КЗпП, оскільки перед укладанням трудового договору до початку роботи не проінструктував про його функціональні обов'язки, чим порушив його права як позивача. Якби роботодавець дотримався вимог закону та ознайомив його з трудовими обов"язками вчасно, то він би відмовився від цієї посади та залишився на попередній посаді.

25 жовтня 2017 року ним на ім"я генерального директора ПАТ "НЗФ" було написано заяву, якою повідомлено про вище вказані порушення, та долучено копію інструкції, яку його примушували підписати датою призначення на посаду табельника ЦЗЛ. Крім цього, його безпосередній начальник ОСОБА_5 неодноразово наполягав, щоб він особисто звільнився з роботи за власним бажанням та фактично погрожував, що позбавить його премій та накладе дисциплінарні стягнення. Тому він написав заяву про звільнення у зв'язку з порушенням работодавцем законодавства України (КЗпП) та у своїй заяві визначив причини звільнення. При цьому, його неодноразово намагалися умовити переписати заяву, вказавши, що він повинен написати у новій заяві, що звільняється за власним бажанням, у відповідності до ч.1 ст.38 КЗпП або за згодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП.

08 листопада 2017 року його повідомили, що на відділення ДП "Укрпошта" прийшло електронне повідомлення №2 від заступника директора з юридичних та корпоративних питань ПАТ "НЗФ" Бовкуна Є.І., де зазначено, що йому потрібно було звернутися до ПАТ "НЗФ" та підтвердити своє бажання звільнитися за ч.3 ст.38 КЗпП, а в тому випадку, якщо він своєчасно це не зробить, вони звільнять його за ч.1 ст.38 КЗпП.

09 листопада 2017 року він звернувся до відділу кадрів ПАТ "НЗФ", де йому вручили для ознайомлення копію наказу №442 від 08 листопада 2017 року "Про звільнення " на підставі ч.1 ст.38 КЗпП. В даному наказі (під час ознайомлення) він написав, що не згоден з підставою звільнення, оскільки роботодавець самостійно визначив, на якій підставі його звільнити.

Вважає, що роботодавець трудову книжку при звільненні заповнив неналежним чином, оскільки самостійно визначив підставу для звільнення. Через те, що відповідачем неправильно було зазначене в трудовій книжці формулювання причини звільнення, вважає, що суд повинен застосувати вимоги ст.235 КЗпП, якою передбачено, що в разі визнання формулювання причин звільнення неправильними або такими, що не відповідають чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

З урахуванням поданих уточнень до позовної заяви, ОСОБА_1 просив суд зобов'язати роботодавця в особі ПАТ «Нікопольський завод феросплавів» змінити формулювання причини звільнення в наказі керівника ПАТ "Нікопольський завод феросплавів" "Про звільнення" від 08 листопада 2017 року №442, вказавши підставу звільнення ОСОБА_1: "З ініціативи працівника на підставі ч.3 ст.38 КЗпП".

Окрім цього, просив суд зобов'язати роботодавця в особі ПАТ «Нікопольський завод феросплавів», на підставі зміненого формулювання наказу керівника ПАТ "Нікопольський завод феросплавів" "Про звільнення" від 08 листопада 2017 року №442, внести відповідний запис до трудової книжки працівника, як це передбачено інструкцією "Про порядок ведення трудових книжок працівників" від 27 вересня 1993 року, зареєстрованої Міністерством юстиції України 17 серпня 1993 року за №110.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 грудня 2018 року, відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні його позовних вимог.

Позивач ОСОБА_1, не погоджуючись з ухваленим рішенням подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового, яким у повному обсязі задовольнити його позовні вимоги.

Обгрунтовуючи вимоги апеляційної скарги позивач наголошує на тому, що суд не дослідив всіх обставин справи та не надав відповідної оцінки доказам наявним в матеріалах справи, не надав оцінки змісту заяви про звільнення, не дослідив причин, які спонукали позивача на подання заяви про звільнення, не дослідив обставин щодо припинення позивачем виконання роботи, передбаченою трудовою угодою від 11.09.2017 р. на підставі поданої заяви про звільнення.

Апелянт вважає, що суд неправильно тлумачив зміст статті 38 КЗпП та зміст позовної заяви, а саме поняття - невиконання законодавства про працю, суд у рішенні тлумачив, як порушення законодавства про працю, що не відповідає змісту ч.3 ст.38 КЗпП.

Окрім того, позивач зазначає, що під час укладання другого трудового договору 11.09.2017 роботодавець не дотримався виконання вимог ч.1 ст.29 КЗпП, оскільки не ознайомив його з посадовою інструкцією табельника відділу наукової організації праці (ВНОП), жодна посадова інструкція не містить проставлену ним дату 11.09.2017 і його підпис. Звертає увагу на те, що і за попередньою трудовою угодою від 06.09.2017, яка діяла три дні, роботодавець, також порушив вимоги ч.1 ст.29 КЗпП, не ознайомив його з посадовою інструкцією табельника ЦЗЛ. Позивач, наголошує на тому, що, оскільки в період з 05.09.2017 по 11.09.2017 було укладено дві трудові угоди, роботодавець повинен був двічі виконати свої обов'язку, встановлені у ч.1 ст.29 КЗпП, щодо роз'яснення працівнику його прав та обов'язків до початку роботи за трудовими угодами, алі відповідач двічи не виконав трудове законодавство.

Також, позивач вказує на те, що суд не зясував та не надав правової оцінки обставинам, що мали значення при вирішенні спору, а саме: яким чином та при яких обставинах подавалася заява про звільнення, не зясував у який термін працівник бажав розірвати трудову угоду та коли працівник припинив виконувати роботу обумовлену трудовим договором на підставі поданої заяви про звільнення. При цьому апелянт зазначає, що він бажав та мав намір розірвати трудову угоду за невиконання відповідачем КЗпП у день подачі заяви про звільнення 25.10.2017, у зв'язку з чим до закінчення робочого часу він припинив виконання робіт, на, що суд не звернув уваги.

Апелянт вважає, що суд не зясував обставин щодо відповідності заяви про звільнення діючому законодавсту, яке регулює діловодство та документообіг на підприємстві, не дослідив та не надав правової оцінки попереднього розгляду заяви про звільнення керівником підприємства шляхом проставлення відповідної візи, яка свідчить про те, що не забажав задовольнять заяву про звільнення за будь-яких частин статті 38 КЗпП України, а насамперед забажав проведення ретельної перевірки, наказ про звільнення підписувався не керівником підприємства, а особою, яка виконувала обов'язки керівника, до якої взагалі не надходила на розгляд його заява про звільнення. Вказує, що перевірка була проведена неналежним чином, оскільки будь, які питання, щодо підстав, обставин та мотивів, які спонукали його до написання заяви про звільнення, у нього не з'ясовувались.

Позивач наголошує на тому, що лист №75-7578/4016 від 06.11.2017 він не отримував, цей лист був повернутий відправнику по закінченню строку зберігання.

У відзиві на апеляційну скаргу позивача, відповідач АТ «Нікопольський завод феросплавів», вказує на те, що доводи апеляційної скарги не узгоджуються з нормами закону, є безпідставними, необґрунтованими, такими, що не підлягають задоволенню, у зв'язку з чим, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.2 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менша розміру ста мінімальних заробітних плат.

Відповідно до вимог ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, щоз 11 липня 1991 року по 06 вересня 2017 року ОСОБА_1 працював на підприємстві ПАО НЗФ на посаді табельника центральної заводської лабораторії.

У період з 11 вересня 2017 року по 08 листопада 2017 року ОСОБА_1 працював табельником виробничого бюро відділу наукової організації праці (а.с.117-125).

25 жовтня 2017 року ОСОБА_8 на адресу генерального директора ПАТ "Нікопольський завод феросплавів" Куціна В.С. надав заяву, в якій вказав на те, що він на даному підприємстві пропрацював понад 26 років, однак, починаючи з березня 2017 року по день написання даної заяви, в нього склалась конфліктна ситуація з начальником ОСОБА_5 Крім цього, зазначив, що йому погрожували, що з причини конфліктних відносин для нього будуть створені неналежні умови для праці шляхом притягнення його до дисциплінарної відповідальності.

З вищевказаної заяви ОСОБА_1 вбачається, що наміру працювати на даному підприємстві він не мав, тому просив його звільнити, тобто, фактично позивач сам виявив бажання та намір звільнитися(а.с.126-128).

Судом, також встановлено, що ПАТ "Нікопольський завод феросплавів" наказом №442 від 08 листопада 2017 року звільнив ОСОБА_1 з посади табельника виробничого бюро відділу науково організації праці, відповідно до ч.1 ст.38 КЗпП України за власним бажанням (а.с.129).

09 листопада 2017 року ОСОБА_1 з вищевказаним наказом був ознайомлений, про що свідчить його підпис та надані пояснення з даного приводу, де зазначено, що з винесеним наказом фактично не погоджується, оскільки підставу та причину свого звільнення не вказував, і відповідачем самостійно визначено підстави ч.1 ст.38 КЗпП України (а.с.129 зворот).

Ухвалюючи рішення про відмову ОСОБА_1 в задоволенні його позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не надано належних і допустимих доказів порушення відповідачем законодавства про працю, наказ про звільнення ОСОБА_1 не визнано таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства, тому підстави для зобов'язання відповідача внести відповідні зміни в наказ щодо формулювання причин звільнення, також відсутні.

Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Згідно ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов"язків цивільного характеру.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст.2 ЦПК України)

Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Згідно зі ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до cт.232 КЗпП України, безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами працівників підприємств, установ, організацій.

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами корпоративних спорів» №13 від 24 жовтня 2008 року, відповідно до ст.3 КЗпП України до трудових відносин належать відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій, незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

За правилами ст.38 КЗпП України, працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому, строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно.

Відповідно до ч.3 ст.38 КЗпП України, працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного або трудового договору.

Отже, для визначення правової підстави розірвання трудового договору значення має сам лише факт порушення законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, оскільки поважність чи неповажність причин такого порушення та істотність порушення трудових прав працівника значення не мають.

За змістом ст.38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. У разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення працедавцем трудового законодавства (ч.3 ст.38 КЗпП України) - не підтверджуються або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору.

Доводи позивача щодо незаконності і необґрунтованості судового рішення, наявності підстав для задоволення його позовних вимог, з урахуванням наведених в апеляційній скарзі доводів, колегія суддів відхиляє, виходячи з наступного.

Твердження ОСОБА_1 про неодноразове порушення відповідачем вимог ч.1 ст.29 КЗпП України щодо не роз'яснення йому прав та обов'язків при призначенні його на посаду табельника ЦЗЛ та табельника ВНОП, суперечать наявним у справі доказам, які були досліджені судом у повному обсязі і їм була надана відповідна правова оцінка, згідно з нормами цивільного процесуального законодавства.

Так, з акту від 07.09.2017 (а.с.132), який складено в.о. економіста ЦЗЛ Дербасовою Т.В., лаборантом хімічного аналіза ЦЗЛ Тараненко Е.Н., начальником групи ЦЗЛ Богославською І.Ю. видно, що 06 вересня 2017 року табельнику ОСОБА_1 були надані нормативні документи, зокрема посадова інструкція табельника, колективний договір, правила внутрішнього трудового розпорядку, тощо, однак останній, ознайомившись з наданими документами, відмовився поставити в цих документах підпис про ознайомлення з ними. У цьому акті, також зазначено, що посадова інструкція була надана в оригіналі, затверджена 12.05.2015. З наявної у справі посадової інструкції табельника ЦЗЛ, наданої відповідачем, вбачається, що ця інструкція затверджена 12 травня 2015 року начальником управління персоналом ПАТ "Нікопольський завод феросплавів", як зазначено у акті (а.с.133-142).

11 вересня 2017 року ОСОБА_1 на підставі наказу № 210 від 30 червня 2017 року «Про централізацію працівників з праці, економіки та бухгалтерського обліку» був переведений табельником відділу наукової організації праці з фактичним місцем роботи в ЦЗЛ (а.с.125).

Як встановлено судом, Наказом №210 від 30 червня 2017 року, з 11 вересня 2017 року відбулася зміна в підпорядкуванні працівників від структурних підрозділів заводу (цехів, відділів) до відповідних підрозділів управління акціонерним товариством без зміни посадових обов'язків і чинного закріплення за структурними підрозділами, тобто працівників з праці (в т.ч. інженерів з організації та нормування, табельників) всіх цехів безпосередньо підпорядкували Відділу наукової організації праці. Економістів всіх цехів підпорядкували планово-економічному відділу. Бухгалтерів всіх цехів підпорядкували головній бухгалтерії підприємства.

Наведене свідчить про те, що під час зміни підпорядкування працівників від структурних підрозділів заводу (цехів, відділів) до відповідних підрозділів управління акціонерним товариством не було зміни посадових обов'язків, зазначених у наказі працівників.

Отже, відповідачем надано докази виконання вимог трудового законодавства, тоді, як позивачем протилежне не доведено належними та допустимими доказами.

Зі змісту заяви ОСОБА_1 про звільнення від 25 жовтня 2017 року, не вбачається жодних конкретних підстав про порушення роботодавцем вимог законодавства з праці, зокрема, статей 21, 29 КЗпП України, навпаки у цій заяві ОСОБА_1 зазначає про наявність лише особистого конфлікту між ним та начальником ВНОП Дольником М.М. (а.с.126-128).

Окрім того, судом було перевірено і встановлено, що відповідач, з метою з'ясування дійсних причин та підстав звільнення, на адресу ОСОБА_1 направив листа №75-7578/4016 від 06 листопада 2017 року за підписом директора з юридичних та корпоративних питань Бовкуна Є.І., яким ОСОБА_1, з метою недопущення порушення його прав та законних інтересів, було запропоновано уточнити підстави та строк звільнення його з роботи, так як зі змісту його заяви від 25 жовтня 2017 року не можливо було визначити, на підставі якої частини статті 38 КЗпП України він просить його звільнити і з якої дати він просить провести звільнення. В цьому ж листі було зазначено, що у випадку відсутності відповіді про уточнення підстав та дати розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, буде вважатися, що ОСОБА_1 просить розірвати трудовий договір на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України без зазначення причини звільнення з 08 листопада 2017 року, тобто через два тижні з дати заяви про звільнення (а.с.146-147, 148).

06 листопада 2017 року додатково на адресу ОСОБА_1 відповідачем направлена телеграма з аналогічним текстом, яку позивач отримав 08 листопада 2017 року, тобто до отримання наказу про звільнення, що підтверджує рекомендоване повідомлення про вручення (лист відділення зв'язку № 08-525 від 10 листопада 2017 року та особистий підпис ОСОБА_1.) (а.с.149, 150).

Окрім того, матеріали справи містять три акти про виїзд представників відповідача на домашню адресу позивача: 03, 06 та 08 листопада 2017 року з метою уточнення підстав та дати звільнення позивача, однак ОСОБА_1 за місцем мешкання останні не застали, у зв'язку із чим склали відповідні акти (а.с.153-155).

Отже, наявні у справі докази свідчать про те, що відповідач зробив все можливе для дотримання вимог законодавства та недопущення порушення законних прав позивача, намагаючись уточнити підстави та дату, з якої останній бажав звільнитися, тоді, як ОСОБА_1 відповіді відповідачу на зазначені звернення не надав, що дало право роботодавцю вважати погодженим звільнення ОСОБА_1 на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України.

На думку колегії суддів, з'ясувавши в достатньо повному обсязі права та обов'язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи позивача і заперечення відповідача та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, поясненнями сторін, а приведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена.

Оскільки рішення суду постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України Дніпровський апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Нікопольського міськрайонного Дніпропетровської області від 06 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскаженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 09 квітня 2019 року.

Головуючий

Судді: