КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження 22-ц/824/1514/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2019 року м. Київ

Справа № 359/4430/18

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.,

за участю секретаря судового засідання Вергелес О.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Комерційний Банк «Приватбанк», яка подана представником Литвиненко Оленою Леонідівною, на заочне рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 листопада 2018 року, постановлене у складі судді Яковлєвої Л.В.,

у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановив:

У червні 2018 року позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що між ним та ОСОБА_1 14 березня 2014 року укладено кредитний договір № б/н, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 2900 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Разом з тим, відповідачем умови кредитного договору не виконувались належним чином, внаслідок чого утворилася заборгованість, яка станом на 01.05.2018 року становить 69034 грн. 09 коп., що складається із тіла кредиту - 2866 грн. 05 коп., заборгованості по процентах за користування кредитом - 58530 грн. 44 коп., пені та комісії - 3874 грн. 07 коп., штрафу (фіксована частина) - 500 грн., штрафу (процентна складова) - 3263 грн. 53 коп.

Враховуючи наведене, представник позивача просив стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 69 034 грн. 09 коп., а також судові витрати у розмірі 1762 грн.

Заочним рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 листопада 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» заборгованість за договором кредиту № б/н від 14 березня 2014 року в розмірі 4873 гривні 02 копійки та судові витрати в розмірі 123 гривні 34 копійки.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник АТ КБ «ПриватБанк» - Литвиненко О.Л. подала апеляційну скаргу в якій просить змінити рішення, скасувавши його в частині відмови в стягненні заборгованості з частини процентів, пені та штрафів та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення даних вимог. В іншій частині просить залишити рішення без змін.

Зазначає, що відсутність підпису позичальника на Умовах та Правилах не свідчить про те, що відповідач не була ознайомлена з ними, не означає відсутність договірних правовідносин та відсутність заборгованості.

Крім того, відповідач не оспорювала факт укладання кредитного договору, не спростувала розрахунок заборгованості, зустрічних позовних вимог не заявляла, тому судом помилково відмовлено в частині позовних вимог.

В судовому засіданні представник позивача Штронда А.М. підтримав апеляційну скаргу та просив задовольнити.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась, про день та час розгляду справи повідомлялась належним чином у встановленому законом порядку, тому колегія суддів вважала можливим розглянути справу за її відсутності відповідно до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 14 березня 2014 року ОСОБА_1 , відповідно до укладеного між нею та АТ КБ «Приватбанк» договору, отримала кредит у вигляді кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом.

В анкеті-заяві про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, підписаній ОСОБА_1 , зазначено, що відповідач підтвердила свою згоду на те, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилась та погодилась з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані для ознайомлення в письмовому вигляді.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку станом на 01 травня 2018 року утворилась заборгованість на загальну суму 69034 грн. 09 коп., що складається із тіла кредиту - 2866 грн. 05 коп., заборгованості по процентах за користування кредитом - 58530 грн. 44 коп., пені та комісії - 3874 грн. 07 коп., штрафу (фіксована частина) - 500 грн., штрафу (процентна складова) - 3263 грн. 53 коп.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині відсотків за користування кредитом, пені, комісії та штрафу, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено, що між сторонами досягнуто згоди щодо розміру відсотків за користування кредитом, пені, комісії та штрафу. Суд зазначив, що матеріали справи не містять доказів, які підтверджують факт ознайомлення позичальника з усіма істотними умовами договору. Відсутність підпису відповідача на умовах та правилах надання споживчого кредиту фактично надає можливість банку надавати умови в будь-якій редакції та стверджувати, що зазначені умови погоджені з відповідачем. Зазначення в заяві на видачу кредиту про ознайомлення відповідача з умовами надання кредиту без ідентифікації самих умов, як таких, що погоджені підписом відповідача, не може бути належним доказом ознайомлення та погодження відповідача саме з тією редакцією умов, на якій наполягає банк.

Позивач не надав доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення суми кредиту та відсотків за користування кредитом, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності заборгованості по тілу кредиту в сумі 2866 грн. 05 коп. та власного розрахунку заборгованості по відсотках на рівні облікової ставки НБУ за період з 14 березня 2014 року по 24 травня 2018 року на суму 2006 грн. 97 коп.

Однак з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно зі ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, представник позивача АТ КБ «ПриватБанк» зазначав, що відповідно до укладеного договору № б/н від 14.03.2014 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 2900 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Як вбачається з анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, що додана представником до позовної заяви, вказана анкета-заява підписана ОСОБА_1 14.03.2014 року, в якій вона заявила, що ознайомилась із Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами ПриватБанку.

Проте заяв про оформлення на своє ім`я будь-якої із платіжних карток ( карта «Універсальна», зарплатний пакет чи будь-якої іншої картки) вищевказана заява-анкета не містить. Будь-яких даних про бажаний кредитний ліміт в анкеті-заяві також не зазначено.

Отже, анкета-заява про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в Приват-Банку не містить відомостей, яку саме кредитну картку та за яким тарифом з обслуговування кредитних карток просила надати відповідач.

Відтак, жоднихналежних доказів тих обставин, про які заявляє позивач у позовній заяві, а саме - що відповідач отримала кредит у розмірі 2900 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, матеріали справи не містять.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає безпідставним висновок суду першої інстанції про отримання ОСОБА_1 кредиту у вигляді кредитного ліміту на платіжну картку, оскільки доказів укладення між сторонами саме кредитного договору матеріали справи не містять, адже в Анкеті-заяві про приєднання до умов та правил надання банківських послуг відсутня позначка про видачу кредитної картки «Універсальна», а будь-які інші докази про фактичне отримання кредитної картки, строк її дії, розмір встановленого кредитного ліміту - позивачем не надавались.

В позовній заяві позивач стверджує, що відповідач підтвердила згоду про те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, затверджених наказом № СП-2010-256 від 06.03.2010 року та тарифами банку, які викладені на банківському сайті, складає між відповідачем та банком договір.

Проте зазначені посилання представника позивача не відповідають змісту анкети-заяви, в якій зазначено лише загальну назву Умов та Правил, без їх ідентифікації відповідно до дати, коли вони були затверджені, або станом на яку вони були чинні.

До позовної заяви позивачем додано витяг з Умов та правил надання банківських послуг затверджених наказом № СП-2010-256 від 06.03.2010 року, проте колегією суддів з редакцій Умов та правил надання банківських послуг, розміщених на сайті https://privatbank.ua/terms встановлено, що «Умови та Правила надання банківських послуг в Приватбанку» станом на час підписання відповідачем анкети-заяви від 14.03.2014 року існували в редакції від 01.03.2014 року, а в подальшому - в редакціях від 01.04.2014 року, 01.05.2014 року та багатьох інших.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування.

Однак матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент підписання анкети-заяви взагалі містили умови щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка витягу з Тарифів із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування ( постанова Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) .

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Таким чином, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо досягнення сторонами усіх істотних умов договору, оскільки вони спростовуються вищевикладеним та не містять обґрунтованих посилань на докази, які б підтверджували факт укладення між сторонами кредитного договору, отримання кредитної картки , встановлення кредитного ліміту, строк дії картки, строк повернення кредиту, досягнення згоди щодо процентної ставки за користування кредитом, встановлення відповідальності у вигляді пені та штрафних санкцій.

Посилання представника позивача на розрахунок заборгованості як належний та допустимий доказ усіх вище перелічених обставин колегія суддів вважає безпідставними, оскільки сам по собі розрахунок заборгованості за договором без номеру від 14.03.2014 року не свідчить про укладення між сторонами кредитного договору та досягнення згоди щодо вищевикладених істотних умов. Виписка по картковому рахунку, на яку також посилається представник позивача, в матеріалах справи відсутня і представником позивача не надавалась.

Доводи апеляційної скарги позивача зводяться до незгоди з рішенням суду лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків за користування кредитом, пені, штрафів та комісії, проте враховуючи, що зазначені платежі залежать від доведеності факту укладення кредитного договору та його умов, та що при встановленні даних обставин судом були допущені порушення норм процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права, колегія суддів вважає за необхідне не обмежуватись доводами апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Отже, правильно встановивши відсутність в матеріалах справи доказівщодо розміру відсотків за користування кредитом, пені, комісії та штрафу, суд першої інстанції зробив помилковий висновок про наявність підстав для стягнення відсотків за користування кредитом ОСОБА_1 з 14.03.2014 року по 01.05.2018 року на рівні облікової ставки НБУ,при цьому визначивши такі відсотки як за несвоєчасне виконання зобов`язання, а не за користування кредитом, про що заявляв позивач у позовній заяві.

Крім того, що укладення кредитного договору між сторонами є недоведеним, а відтак і відсутні підстави для стягнення відсотків за користування кредитом за ставкою, яку позивач визначає як договірну, також відсутні правові підстави для стягнення відсотків за обліковою ставкою НБУ, оскільки така ставка встановлена актами законодавства ( ст. 1048 ЦК України), проте позовних вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах, встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України, позивач не пред`являв.

Враховуючи викладене та висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 року у справі № 342/180/17, суд першої інстанції помилково вважав доведеним факт укладення між сторонами кредитного договору, наявність підстав для стягнення з відповідача ОСОБА_1 заборгованості за тілом кредиту 2866 грн. 05 коп. та підстав для стягнення відсотків за обліковою ставкою НБУ на суму 2006 грн. 97 коп.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі викладеного колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення у повному обсязі та прийняття постанови про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови у позові покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374- 376, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Комерційний Банк «Приватбанк», яка подана представником Литвиненко Оленою Леонідівною - задовольнити частково.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 листопада 2018 року - скасувати та прийняти постанову:

У задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 06 вересня 2019 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Немировська О.В.

Чобіток А.О.