РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/19488/18

пр. № 2/759/2691/19

21 травня 2019 року суддя Святошинського районного суду м. Києва Коваль О.А., розглянувши в приміщенні суду в м. Києві у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Барви-Україна» до ОСОБА_1 про відшкодування збитків,

ВСТАНОВИВ:

Представник ТОВ «Барви-Україна» звернувся у грудні 2018 р. до суду із позовом до ОСОБА_1 про відшкодування збитків, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що відповідач працюючи з 16.03.2011 по 31.03.2015 на посаді заступника директора/директора ТОВ «Барви-Україна» за посадою мав доступ до комерційної таємниці, зокрема до відомостей пов`язаних із виробництвом, технологічної інформацією, управлінням, фінансами та іншою діяльністю ТОВ, розголошення якої може завдати шкоду товариству. 06.04.2015 р. відповідачі добровільно та усвідомлюючи значення своїх дій підписав Зобов`язання із збереження комерційної таємниці згідно Переліку відомостей, які становлять комерційну таємницю підприємства і обслуговуючих організацій (зокрема, щодо виробництва, партнерів, контрактів, цін тощо). Однак, всупереч взятих на себе зобов`язань ОСОБА_1 діючи у власних корисних інтересах неодноразово здійснював розголошення комерційної таємниці, що належить позивачу, що завдало йому суттєву майнову шкоду. Так, володіючи інформацією щодо клієнтської бази ТОВ «Барви-Україна», зокрема укладених останнім господарських договорів, ОСОБА_1 , який до цього працював на цьому підприємстві керівником і був безпосереднім учасником переговорів, після звільнення з підприємства звертався до діючих контрагентів позивача (ТОВ «КИЙ АВТО ХОЛДИНГ», ТОВ «МЕДІКОР») з метою ухилення ними від виконання зобов`язань за договорами із Товариством. Спонукав до укладення договорів із іншими суб`єктами господарювання на більш вигідних умовах у власних інтересах, повідомляючи неправдиві відомості про господарську неспроможність позивача та відсутність у нього статусу офіційного дистриб`ютора товарів («PPG») тощо.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 12.12.2018 р. відкрито провадження у справі, яке постановлено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Згідно поданого ОСОБА_1 відзиву, відповідач позовні вимоги не визнав повністю. Суду зазначив, що позивачем не надано жодних обґрунтованих та документально підтверджених доказів щодо порушення ним Зобов`язання зі збереження комерційної таємниці. Крім того, останнє було ним добровільно підписано 06.04.2015 р., тобто після припинення трудових відносин із ТОВ «Барви-Україна». Також вказав, що позивачем безпідставно розцінено порушення контрагентами Товариства договірних зобов`язань як вчинених під його впливом. Описані в позовній заяві дані вказують на те, що ТОВ «КИЙ АВТО ХОЛДИНГ» перестало виконувати зобов`язання коли він був керівником ТОВ «Барви-Україна», що не пов`язано із його діями, і відповідальність за його невиконання несуть договірні сторони, а не відповідач. Крім того, позивачем не надано належних розрахунків збитків, заподіяних неправомірними діями відповідача. Наданий розрахунок збитків із відносинами з ТОВ «Медікор» абсолютно необґрунтований і недеталізований, розрахунок збитків від невиконання зобов`язань ТОВ «КИЙ АВТО ХОЛДИНГ» не долучено взагалі. Також висловлено ряд зауважень відносно листів контрагентів Товариства, що не містять ознак офіційного документа, мають абсолютно ідентичні речення. У зв`язку з наведеним, відповідач оцінив доводи позивача надуманими, необґрунтованими, і тому його дії, в цілому, не можуть бути кваліфіковані як розголошення комерційної таємниці.

Суд, дослідивши матеріали справи, оглянувши надані сторонами докази у їх сукупності та співставленні, встановивши обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, оцінивши відомості, на яких ґрунтуються заяви учасників по суті справи, дійшов наступних висновків.

Згідно ст. 1 ЦПК України, останній визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.

У відповідності зі ст. 19 цього Кодексу суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 16.03.2011 по 31.03.2015 р. працював у ТОВ «Барви-Україна».

Склад і обсяг відомостей, що становлять комерційну таємницю, спосіб їх захисту визначаються суб`єктом господарювання відповідно до закону. Судом встановлено, що Зобов`язання зі збереження комерційної таємниці із Переліком відомостей, що становлять комерційну таємницю підприємства і обслуговуючих організацій були затверджені ТОВ «Барви-Україна», про що ОСОБА_1 був повідомлений під підпис 06.04.2015 р.

Відповідно до Зобов`язання про збереження комерційної таємниці відповідач зобов`язався дотримуватись режиму конфіденційної інформації протягом трьох років після закінчення відносин із ТОВ «Барви-Україна», а саме: не розголошувати відомості, що становлять комерційну таємницю підприємства, не передавати третім особам і не розкривати публічно відомості, що становлять комерційну таємницю без згоди дирекції підприємства, не використовувати комерційні підприємства для зайняття будь-якою діяльністю, яка може завдати шкоду підприємства.

Наказом № 10 від 31 березня 2015 року ОСОБА_1 звільнено на підставі ст. 38 КЗпП за власним бажанням.

Відповідно до положення статті 505 ЦК України, комерційною таємницею є інформація яка є секретною, в тому розумінні що вона в цілому чи в певній формі та сукупності її складових є невідомою, та не є легкодоступною для осіб які звичайно мають справу з тим видом інформації, до якого вона належить, у зв`язку з цим має комерційну цінність, та була предметом адекватних, існуючим обставинам, заходів щодо збереження її секретності, вжитих особою яка законно контролює цю інформацію. Комерційною таємницею можуть бути відомості технічного, організаційного, комерційного, виробничого та іншого характеру, за винятком тих, які відповідно до закону не можуть бути віднесені до комерційної таємниці.

Розголошенням комерційної таємниці за ст. 17 Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції» є ознайомлення іншої особи без дозволу особи, уповноваженої на те, з відомостями, що відповідно до законодавства України становлять комерційну таємницю, особою, якій ці відомості були довірені або стали відомі у зв`язку з виконанням відповідних обов`язків, якщо це завдало чи могло завдати шкоди суб`єкту господарювання.

Згідно ст. 506 ЦК України майновими правами інтелектуальної власності на комерційну таємницю є: 1) право на використання комерційної таємниці; 2) виключне право дозволяти використання комерційної таємниці; 3) виключне право перешкоджати неправомірному розголошенню, збиранню або використанню комерційної таємниці; 4) інші майнові права інтелектуальної власності встановлені законом.Поняття комерційної таємниці, яке міститься в коментованій статті, вказує на юридично значущі ознаки комерційної таємниці. Ознаками комерційної таємниці є: а) інформаційність комерційної таємниці (в тому розумінні, що комерційна таємниця - це інформація 2); б) конфіденційність; в) комерційна цінність та г) захищеність інформації, яка становить комерційну таємницю. Ці ознаки комерційної таємниці є істотними, необхідними та невіддільними.

Слід вказати, що конфіденційність комерційної таємниці полягає в тому, що інформація, яка становить комерційну таємницю, в цілому чи в певній формі та сукупності її складових має бути невідомою та не бути легкодоступною для осіб, які звичайно мають справу з видом інформації, до якого вона належить. Комерційну цінність інформації, яка становить комерційну таємницю, розуміють таким чином, що її використання надає володільцю інформації певні економічні переваги в силу того, що його конкуренти або інші особи такою інформацією не володіють. Комерційна цінність може виражатися в отриманні більших прибутків від реалізації продукції, виробленої з використанням конфіденційних технологій, від розширення ринків збуту тощо. Відповідно до ч. 2 ст. 505 ЦК Україникомерційною таємницею можуть бути відомості технічного, організаційного, комерційного, виробничого та іншого характеру, за винятком тих, які відповідно до закону не можуть бути віднесені до комерційної таємниці. Не може бути віднесена до комерційної таємниці інформація, яка згідно з Законом України "Про інформацію"підпадає під режим таємної (державна таємниця) або, навпаки, відкритої інформації. Так само не можуть становити комерційної таємниці відомості, які підлягають обов`язковому опублікуванню, наданню на запит необмеженого кола заінтересованих осіб, а також відомості, щодо яких в законодавстві міститься пряма заборона на поширення на них режиму обмеженого доступу. Обмеження на застосування режиму комерційної таємниці встановлені також постановою Кабінету Міністрів України від 9 серпня 1993 р. N 611 "Про перелік відомостей, що не становлять комерційної таємниці". Так, комерційну таємницю не становитимуть: 1) установчі документи, документи, що дозволяють займатися підприємницькою діяльністю та її окремими видами; 2) інформація за всіма встановленими формами державної звітності; 3) дані, необхідні для перевірки обчислення і сплати податків та інших обов`язкових платежів; 4) відомості про чисельність і склад працюючих, їхню заробітну плату в цілому та за професіями й посадами, а також наявність вільних робочих місць; 5) документи про сплату податків і обов`язкових платежів; 6) інформація про забруднення навколишнього природного середовища, недотримання безпечних умов праці, реалізацію продукції, що завдає шкоди здоров`ю, а також інші порушення законодавства України та розміри заподіяних при цьому збитків; 7) документи про платоспроможність; 8) відомості про участь посадових осіб підприємства в кооперативах, малих підприємствах, спілках, об`єднаннях та інших організаціях, які займаються підприємницькою діяльністю; 9) відомості, що відповідно до чинного законодавства підлягають оголошенню. Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Для відшкодування шкоди за правилами ст. 1166 ЦК України необхідно довести такі факти: а) неправомірність поведінки особи. Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії; б) наявність шкоди. Під шкодою слід розуміти, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки ст. 22 ЦК України); в) причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; г) вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. Однак позивачем не надано належних та допустимих доказів розголошення відповідачем відомостей, що становлять саме комерційну таємницю, а також доказів спричинення відповідачем матеріальної шкоди. Встановлені у ході розгляду зазначеної справи факти, що мають юридичне значення у своїй сукупності не дозволяють стверджувати про порушення відповідачем права на комерційну таємницю, що заподіяла збитків позивачу, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити. Посилання позивача на листи контрагентів по договорам укладених з ТОВ "Барви-Україна" оцінюються судом кретично, оскільки не містять в повній мірі доказавого змісту порушення саме відповідачем прав позивача. Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (ч. 6,7 ст.81 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.1, 2 ст. 77 ЦПК України). Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.1, 2 ст. 78 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Тоді як, враховуючи вищенаведені норми законодавства, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи встановленні в судовому засіданні обставини, суд дійшов висновку про відсутність достатніх підстав для задоволення позовних вимог позивача. Керуючись ст. ст. 13, 16, 22, 506, 507, 610, ЦК України, ст. 1, 10, 19, 71-79, 88, 141, 209, 259, 263-265, 273, 279, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю Барви-Україна» до ОСОБА_1 про відшкодування збитків - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Святошинський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складання.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Текст рішення складено 21.05.2019 року.

Суддя О.А. Коваль