Справа № 338/543/18
Провадження № 22-ц/4808/482/19
Головуючий у 1 інстанції Рибка Л. Я.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

Головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,

суддів: Василишин Л.В., Матківського Р.Й.,

секретаря Петріва Д.Б.,

з участю представників апелянта Сурмачевського Ю.Ю. та Здерко М.М., представника стягувача ОСОБА_3 та представника боржника ОСОБА_4 Горина В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали цивільної справи за поданням головного державного виконавця Богородчанського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції Івано-Франківської області Здерко Марини Мирославівни про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, за апеляційною скаргою Богородчанського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції Івано-Франківської області на ухвалу Богородчанського районного суду Івано-Франківської області, постановлену суддею Рибкою Л.Я. 11 лютого 2019 року в смт. Богородчани Івано-Франківської області, повний текст якої складено 15 лютого 2019 року,

в с т а н о в и в :

В лютому 2019 року Богородчанський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції Івано-Франківської області звернувся з поданням про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, посилаючись на те, що на виконанні у відділі ДВС Богородчанського районного управління юстиції знаходиться виконавче провадження АСВП 57622412 з примусового виконання виконавчого листа №338/543/18 від 02.08.2018 року про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 248753,86 грн боргу. 07.11.2018 року винесена постанова про відкриття виконавчого провадження. Згідно відомостей із реєстру прав власності на нерухоме майно, за боржником ОСОБА_4 зареєстровано житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований на земельній ділянці по АДРЕСА_1, що також належить боржнику. Ухвалою Богородчанського районного суду від 16.05.2018 року з метою забезпечення позову накладено арешт на зазначене майно боржника. 22.11.2018 року державним виконавцем винесено постанову про опис та арешт майна, належного ОСОБА_4 При виїзді на місце знаходження майна з'ясовано, що на належній боржнику земельній ділянці, крім зареєстрованого будинку, знаходиться недобудований та не зареєстрований двоповерховий будинок. Просив звернути стягнення на майно боржника, а саме недобудований двоповерховий будинок, що знаходиться на земельній ділянці з кадастровим номером НОМЕР_1, право власності на який не зареєстроване в установленому законом порядку за ОСОБА_4 (а.с.97-98).

Ухвалою Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 11 лютого 2019 року в задоволенні подання головного державного виконавця Богородчанського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області Здерко М.М. про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, відмовлено(а.с.165-169).

Не погоджуючись із ухвалою суду, Богородчанський районний відділ Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області подав апеляційну скаргу, у якій посилається на її необґрунтованість та безпідставність.

Апелянт зазначає, що на підтвердження того, що недобудований двоповерховий будинок, який знаходиться на земельній ділянці з кадастровим номером НОМЕР_1 в с. Манява Богородчанського району Івано-Франківської області, будувався боржником ОСОБА_4 і беззаперечно являється його майном, є долучені документи, а саме копія будівельного паспорту на реконструкцію індивідуального житлового будинку та господарських будівель, виданого ОСОБА_4; заява на видачу будівельного паспорта, підписана ОСОБА_4; пояснююча записка до ескізного проекту реконструкції індивідуального житлового будинку та господарських будівель і споруд ОСОБА_4, надані відділом містобудування та архітектури Богородчанської районної адміністрації 24.01.2019 року,які являються беззаперечним доказом його власності. Відповідно до п.3 ст.373 ЦК України, право власності на земельну ділянку поширюється на поверхневий шар у межах цієї ділянки, на водні об'єкти, ліси, багаторічні насадження, які на ній знаходяться, а також простір, що є над і під поверхнею ділянки, висотою та глибиною, які необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд.

З цих підстав просить ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою задовольнити подання головного державного виконавця Богородчанського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській в повному обсязі (185-186).

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_4 Горин В.М. зазначає, що вимоги апеляційної скарги є заздалегідь спланованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Про прийняте Богородчанським районним судом заочне рішення від 02.07.2018 року по справі № 338/543/18 та будь-які виконавчі дії, які могли б вчинятися, ОСОБА_4 дізнався в кінці січня зі слів односельчан під час спілкування по телефону, оскільки на той час перебував за кордоном. Із зазначеним судовим рішенням представник ОСОБА_4 адвокат Горин В.М. ознайомився 05 лютого 2019 року після того, як уклав договір про надання правової допомоги з клієнтом. Тому 20.02.2019 року представником відповідача подана заява про перегляд заочного рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 02.07.2018 року. Достовірно знаючи про те, що в справі вже є представник відповідача, стягувач ОСОБА_6 через свого представника за своїми клопотаннями через Богородчанський відділ ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області ініціювали подання державного виконавця про звернення стягнення на майно. При цьому ні відповідачі по справі, ні їхні представники жодним чином не повідомлялися. Відповідно до положень норм статей 16, 386, 391 ЦК України, власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який враховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право, у томі числі шляхом захисту, за яким звернувся до суду відповідач ОСОБА_4 із заявою про перегляд заочного рішення суду. Просить апеляційну скаргу Богородчанського відділу ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області залишити без задоволення, а ухвалу Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 11.02.2019 року без зміни.

Правом на подання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_6 не скористався.

Приймаючи до уваги, що неявка осіб (стягувача та боржників), які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає апеляційному розгляду справи, апеляційним судом виконаний обов'язок щодо повідомлення осіб, які беруть участь у справі, про день, місце та час судового засідання, тому колегія суддів розглянула справу за їх відсутності.

Вислухавши представників апелянта Сурмачевського Ю.Ю. та Здерко М.М., представника стягувача ОСОБА_3, представника боржника ОСОБА_4 Горина В.М.,

доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши, відповідно до ст.367 ЦПК України, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

В силу ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, але апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

З матеріалів справи встановлено, що на виконанні у Богородчанському районному відділ Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області знаходиться виконавчий лист № 338/543/18, виданий Богородчанським районним судом 02.08.2018 року про стягнення з ОСОБА_4 та ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 248753,86 грн боргу за договором позики та 37957,66 грн процентів за прострочення виконання зобов'язання, а також 2809 грн сплаченого судового збору на підставі рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 02 липня 2018 року, яке набрало законної сили 01 серпня 2018 року (а.с.102).

Головним державним виконавцем Богородчанського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області Здерко М.М. 07 листопада 2018 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №57622412 з виконання виконавчого листа № 338/543/18, виданого 02.08.2018 року Богородчанським районним судом (а.с.99).

Із довідки, виданої Манявською сільською радою 13.07.2017 року за №1409 встановлено, що ОСОБА_4 зареєстрований АДРЕСА_1. Згідно погосподарської книги будинок збудований у 1964 році (а.с.104).

Місцем проживання боржника ОСОБА_4 у виконавчому листі та постанові про відкриття виконавчого провадження зазначено АДРЕСА_2 (а.с.99, 102).

Як вбачається з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 5 лютого 2019 року, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, боржнику ОСОБА_4 на праві власності належить житловий будинок площею 80, 5 кв.м з господарськими будівлями та спорудами, розташований по АДРЕСА_1, а також земельна ділянка площею 0,0923 га за кадастровим номером НОМЕР_2 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (а.с.107).

Постановою головного державного виконавця Богородчанського районного відділу ДВС від 22 листопада 2018 року на виконання зазначеного виконавчого листа описано та накладено арешт на належне на праві власності майно боржника, а саме житловий будинок площею 80,5 кв.м з господарськими будівлями та спорудами, розташованого по АДРЕСА_1, та земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, площею 0,0923 га за кадастровим номером НОМЕР_1, що розташована по АДРЕСА_1 (а.с.105-106).

Відділом містобудування та архітектури Богородчанської районної державної адміністрації 24.01.2019 року направлено копію архівного примірника будівельного паспорта на забудову земельної ділянки в АДРЕСА_1, виданого ОСОБА_4 Встановлено, що на належній боржнику земельній ділянці знаходиться також недобудована та не зареєстрована за ОСОБА_4 двоповерхова будівля (а.с.110, 111-118). Згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 05.02.2019 право власності на зазначене майно в установленому законом порядку за ОСОБА_4 не зареєстровано.

Залишаючи без задоволення подання головного державного виконавця, суд виходив з того, що сам по собі факт розміщення будівлі на земельній ділянці, яка належить на праві власності боржнику, не є підтвердженням факту виникнення та наявності права власності боржника на таку будівлю як на нерухоме майно.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується апеляційний суд, виходячи з таких підстав.

Згідно статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами., прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною 3 статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі звернення стягнення на об'єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з'ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом.

Відповідно до частини 4 статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо право власності на нерухоме майно боржника не зареєстровано в установленому законом порядку, виконавець звертається до суду із заявою про вирішення питання про звернення стягнення на таке майно.

Згідно частини 10 статті 440 ЦПК України питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, під час виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішуються судом за поданням державного виконавця, приватного виконавця.

Частиною 11 статті 440 ЦПК України передбачено, що суд негайно розглядає подання державного виконавця, приватного виконавця без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця, приватного виконавця.

Визначальним при розгляді подання державного виконавця про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, є лише факт невиконання рішення.

Згідно з ч.5 ст.48 Закону України «Про виконавче провадження» у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення.

У боржника станом на час звернення державним виконавцем з поданням до суду відсутні грошові кошти чи рухоме майно, за рахунок яких можна було б задовольнити вимоги стягувача. Вказана обставина підтверджується інформаційними довідками з державної фіскальної служби України, Пенсійного фонду України, Національної автоматизованої інформаційної системи Державної автомобільної інспекції МВС України (а.с. 154-158).

Боржнику ОСОБА_4 на праві власності належить будинок. Технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок, збудований в 1964 році, в АДРЕСА_1, площею 80,5 кв.м, який зареєстрований в установленому законом порядку за боржником ОСОБА_4, міститься у матеріалах справи (а.с.111-118).

30 березня 2018 року на ім'я ОСОБА_4 виготовлений будівельний паспорт, виданий відділом містобудування та архітектури Богородчанської РДА, для реконструкції індивідуального житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 з додатками та пояснювальна записка до нього, схема генплану реконструкції будинку, копії фотографій, які додані до матеріалів подання (а.с.127-152).

Стаття 328 ЦК України визначає, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Частина 2 статті 331 ЦК України регламентує, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Поняття нерухомого майна визначене статтею 1 Закону України "Про іпотеку", відповідно до якої нерухоме майно (нерухомість) це земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці і невід'ємно пов'язані з нею, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Також згідно із статтею 181 ЦК України, до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Режим нерухомої речі може бути поширений законом на повітряні та морські судна, судна внутрішнього плавання, космічні об'єкти, а також інші речі, права на які підлягають державній реєстрації. Рухомими речами є речі, які можна вільно переміщувати у просторі.

У відповідності до частини 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Відповідно до ч. 3 ст. 331 ЦК України до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Отже, моментом виникнення права власності на новостворене нерухоме майно є державна реєстрація.

Згідно частини першої статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на майно та їх обтяжень» у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об'єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення.

Відповідно до розділу 1 Методичних рекомендацій стосовно об'єктів нерухомого майна, права на які підлягають державній реєстрації, схвалених протоколом № 3 Колегії Державної реєстраційної служби України від 11 грудня 2012 року низка інших нормативно-правових актів також містять визначення "нерухоме майно" та встановлюють його правовий статус. Однак, наведене у ЦК України визначення є узагальненим та характеризує нерухоме майно за трьома основними ознаками, які повинні бути притаманні тому чи іншому об'єкту при визначенні його належності до нерухомого майна, а саме: розташування на земельній ділянці; переміщення неможливе без його знецінення; переміщення неможливе без зміни його призначення.

При цьому слід звернути увагу на те, що норми ЦК України не встановлюють як обов'язкову ознаку нерухомого майна наявність фундаменту. Оскільки за своєю природою фундаменти є досить різноманітними і більшість з них можна без труднощів переміщувати у просторі. У зв'язку з цим, не завжди можна погодитися з твердженням, що наявність фундаменту є одним з основних критеріїв для визнання майна нерухомим.

Статтею 380 ЦК України передбачено, що житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання.

Аналогічне визначення міститься в Податковому кодексі Україні.

Так, можна виділити такі основні ознаки, сукупність яких визначає будівлю як житловий будинок, а саме: будівля капітального типу; споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами; призначена виключно для постійного у ній проживання фізичних осіб.

Введеними у дію з 1 січня 2006 року Державними будівельними нормами України. Будинки і споруди. Житлові будинки. Основні положення ДБН В.2.2-15-2005, затвердженими наказом Державного комітету України з будівництва та архітектури від 18.05.2005 № 80, житлові будинки класифіковано на одноквартирні та багатоквартирні (Додаток Б).

Одноквартирним житловим будинком є індивідуальний житловий будинок, що має прибудинкову ділянку.

Так, Порядком прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків I та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженим наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства від 24.06.2011 № 91, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 11.07.2011 за № 830/19568, передбачено, що індивідуальний (садибний) житловий будинок - будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, поверховість якої не повинна перевищувати чотирьох поверхів, призначена для постійного у ній проживання та яка складається із житлових та допоміжних (нежитлових) приміщень.

Зважаючи на вищенаведені положення чинного законодавства, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що заява державного виконавця про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, а саме на двоповерховий будинок може бути задоволено судом, а в подальшому виконавцем може бути звернуто стягнення на таке майно за наявності наступних умов у їх сукупності:

- на момент звернення державного виконавця до суду із вказаним поданням майно повинне мати статус нерухомого майна (нерухомості), яке прийняте в експлуатацію в установленому законом порядку;

- на момент звернення державного виконавця до суду із вказаним поданням таке нерухоме майно повинне належати на праві власності боржнику за виконавчим провадженням, тобто у боржника на цей момент має виникнути право власності на таке нерухоме майно;

- належність боржнику на праві власності такого об'єкта нерухомого майна має бути документально підтверджена;

- право власності боржника на таке майно не зареєстровано в установленому законом порядку.

Оскільки державний виконавець у своїй заяві просить звернути стягнення на майно боржника, а саме на недобудований двоповерховий будинок, право власності на яке не зареєстровано, а споруда, яка розташована на земельній ділянці, не набула ознак двоповерхового будинку, оскільки не прийнята в експлуатацію в установленому законом порядку, тому заява не підлягає задоволенню.

Крім того, слід звернути увагу на те, що будівельний паспорт на забудову земельної ділянки стосується реконструкції індивідуального житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 (забудовник ОСОБА_4) (а.с.127), а не будівництва іншого (нового будинку).

Технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок по АДРЕСА_1 наявний, як і наявний сам житловий будинок 1964 року забудови. Саме для обслуговування цього житлового будинку виділялася земельна ділянка.

Функціональне призначення споруди незавершеного будівництва і її роль після реконструкції житлового будинку не визначена.

Водночас, статтею 381 ЦК України як об'єкт права власності окремо виділено садибу та передбачено, що садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями.

У разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба, якщо інше не встановлено договором або законом.

Сам по собі факт розміщення незавершеної будівництвом споруди на земельній ділянці, яка належить на праві власності боржнику, є безсумнівним. Однак ця споруда не набула статусу нерухомого майна. Крім того, усе майно боржника ОСОБА_4 може належати на праві спільної сумісної власності іншим особам, частка яких у майні не виділена.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Таким чином, ухвалу суду першої інстанції постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для її скасування після перегляду в апеляційному порядку не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Богородчанського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції Івано-Франківської області залишити без задоволення, а ухвалу Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 11 лютого 2019 року - без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 16 квітня 2019 року.

Головуючий І.О. Максюта

Судді: Л.В. Василишин

Р.Й. Матківський