ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 759/10051/17
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/1106/2019
Головуючий у суді першої інстанції: Миколаєць І.Ю.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Крижанівська Г.В.
12 лютого 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача КрижанівськоїГ.В.,

суддів Шебуєвої В.А., Чобіток О.А.,

при секретарі Заліській Г.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20 серпня 2018 року, ухваленого у складі судді Миколаєць І.Ю., -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2017 року позивач звернулася до Святошинського районного суд м. Києва з позовом до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що ОСОБА_3 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1. Право власності на зазначене жиле приміщення позивач набула на підставі договору іпотеки, укладеним між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 26.10.2017, який посвідчений приватним нотаріусом КМНО Дуленко О.О. за № 1436.

ОСОБА_4 користується вказаним жилим приміщенням як член сім'ї колишнього власника ОСОБА_5, яка втратила право власності на квартиру.

Вказувала, що користування відповідачем належною позивачу квартирою створює їй перешкоди у розпорядженні майном, тягне додаткові витрати, пов'язані з утриманням житла.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 20 серпня 2018 року в задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач звернулася до суду з апеляційною скаргою в якій вказувала на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Зазначала, що суд безпідставно не взяв до уваги доказ на підтвердження державної реєстрації права власності позивача на нерухоме майно, а саме: копію витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №89406053 від 13.06.2017.

Висновки суду про належність квартири іпотекодавцю ОСОБА_5 на підставі договору іпотеки на дату подачі позову не відповідають обставинам справи та наданим доказам, а посилення суду на договір іпотеки, як доказ наявності права власності іпотекодавця, є невірним застосуванням норм матеріального права.

Вказувала, що суд відмовив у позові, посилаючись на відсутність доказів, які не стосуються підстав та предмету позову, та відповідно, не мають правового значення для вирішення справи по суті.

Посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції просила його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В судовому засіданні представник відповідача проти доводів апеляційної скарги заперечував, просила відхилити,а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Від ОСОБА_3 надійшла заява про розгляд справи без її участі. В заяві позивач зазначила, що апеляційну скаргу підтримує та просить задовольнити її у повному обсязі.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з'явилися в судове засідання.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 є власником трикімнатної квартири АДРЕСА_1, що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №89406053 від 13.06.2017 (а.с. 10).

ОСОБА_4 з 01.11.2007 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 13).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції зазначав, що позивачем не було належними доказами доведено набуття ним права власності на спірне жиле приміщення, а посилання ОСОБА_3 на договір іпотеки є безпідставним, оскільки у позовній заяві відсутнє як посилання на таку обставину як звернення стягнення на предмет іпотеки, так і докази про це. Іпотекодержатель потенційно може стати власником предмету іпотеки, а саме після здійснення процедури звернення стягнення на предмет іпотеки.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду з огляду на наступне.

За змістом ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно ч. 1, 4 ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Згідно ст. 150, 156 ЖК громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі, шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Встановлюючи обставини справи, суд першої інстанції належним чином не дослідив матеріали справи та не надав оцінку доказам у справі.

Зокрема, звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 на підтвердження права власності у набувача майна надала до суду копію договору іпотеки від 26.10.2017, тавитяг № 89406053 від 13.06.2017 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Проте, суд залишив поза увагою наданий позивачем витяг № 89406053 від 13.06.2017 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та дійшов помилкового висновку про те, що власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_5

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної карги, що судом першої інстанції не було враховано положення ч 2 ст. 3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» де вказано, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Крім того, Державний реєстр речових прав на нерухоме майно це єдина державна інформаційна система, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об'єкти та суб'єктів таких прав, таким чином відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно є достатнім, належним та допустимим доказом права власності особи на нерухоме майно.

Як вбачається з положень ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України право користування квартирою особи, яка не є членом сім'ї власника квартири, не передбачено чинним житловим законодавством. Таке право користування зберігається лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, за умови збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна.

Згідно роз'яснень викладених у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01.11.1996 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» наявність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала.

Аналіз вищезазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника квартири користуватися цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на квартиру в особи, членами сім'ї якої вони є. Із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Оскільки право відповідача користуватися квартирою за адресою: АДРЕСА_1 ґрунтувалося на праві власності його матері ОСОБА_5, після переходу права власності до ОСОБА_3 він втратив правові підстави для користування зазначеним житловим приміщенням.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_3

Керуючись ст. 268, 367, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20 серпня 2018 року - скасувати.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 25.02.2019.

Суддя-доповідач

Судді