КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у першій інстанції - ПінкевичН.С.
Номер провадження № 22-ц/824/4953/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Яворського М.А. (суддя-доповідач), КашперськоїТ.Ц., Фінагеєва В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Національного банку України на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_5 до Національного банку України про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2018 року ОСОБА_5 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що з 01 березня 2016 року він працював на посаді Директора Департаменту реєстраційних питань та ліцензування НБУ.

Відповідно до Наказу НБУ № 4169-к від 13.10.2016 р. "Про звільнення ОСОБА_5" його звільнено із займаної посади. Позивач вважає, що звільнення було здійснено з порушенням вимог Кодексу законів про працю України, що підтверджується судовими рішеннями, які набрали законної сили. Тому просив стягнути з НБУ на його користь 130717, 14 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 грудня 2018 року позов задоволено у повному обсязі.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник НБУ Булгаков С.В. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі з підстав пропущення строків позовної давності.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, зазначав, що згідно ст.ст. 233, 235 КЗпП України вимога про виплату середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу пов'язана з вимогою про поновлення на роботі та вирішується у місячний строк із дня вручення копії наказу про звільнення або видачі трудової книжки, тому вважає, що до позовних вимог має застосовуватись строк позовної давності в один місяць.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу в якому посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з дотриманням норм процесуального законодавства, висновки суду щодо обґрунтованості звернення відповідають нормам матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

У відповідності до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 3 ст. 369 ЦПК України, з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки звільнення позивача здійснено з порушенням норм законодавства про працю, то відповідно до норм КЗпП він був поновлений на роботі з виплатою середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, але в межах заявленого позову, а отже слід стягнути на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, який був неохоплений рішення районного суду в сумі 130717,14 грн.

Колегія суддів не погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції, так як він не відповідає обставинам справи і вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що 01 березня 2016 року ОСОБА_5 працював на посаді директора Департаменту реєстраційних питань та ліцензування НБУ.

Наказом НБУ №4169-к від 13 жовтня 2016 року ОСОБА_5 було звільнено з займаної посади.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києві від 08 грудня 2016 року задоволено частково позов ОСОБА_5 до НБУ про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Визнано наказ НБУ №4169-к від 13 жовтня 2016 року про звільнення ОСОБА_5 незаконним. Поновлено ОСОБА_5 на роботі на посаді директора Департаменту реєстраційних питань та ліцензування НБУ з 13 жовтня 2016 року. Стягнуто з НБУ на користь ОСОБА_5 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 986 666,66 грн.

Постановою Апеляційного суду м. Києва від 31 січня 2018 року рішення районного суду залишено без змін.

Відповідно до ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Також судом встановлено, що середній заробіток за час вимушеного прогулу становить 1133383,80 грн., тобто 3908,22 грн. середньоденна заробітна плата за серпень-вересень 2016 року, а 290 грн. - кількість робочих днів за час вимушеного прогулу за період з 13 жовтня 2016 року по 08 грудня 2017 року. Різниця в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи за час вимушеного прогулу складає 1 117 383,80 грн., без врахування відповідних податків й інших обов'язкових платежів (середній заробіток за час вимушеного прогулу складає 1 133 383,80 грн. - 16 000 грн. заробітна плата отримана позивачем за новим місцем роботи після звільнення). Разом з тим, в силу положень ч. 1 ст. 11 ЦПК України, в редакції яка діяла на час розгляду справи, судом першої інстанції стягнуто з НБУ на користь ОСОБА_5 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі заявленому позивачем в сумі 986 666,66 грн., без врахування відповідних податків й інших обов'язкових платежів.

Вказані обставини знайшли своє підтвердження під час розгляду справи судом.

Згідно ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору до суду в тримісячний строк з моменту, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - у місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або вручення трудової книжки.

Відповідно до статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який вирішує трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги стосовно пропуску строку позовної давності, представник відповідача посилався на те, що з новим позовом про стягнення середнього заробітку за той самий час вимушеного прогулу ОСОБА_5 звернувся лише 15 серпня 2018 року, тобто майже через два роки після звільнення його 13 жовтня 2016 року з місця роботи, а у відповідності до норм ст.ст. 233, 235 КЗпП України законодавець пов'язав вимогу про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу з вимогою поновлення його на роботі, тому в силу ст. 266 КЗпП України сплив позовної давності до основної вимоги відбувається разом із спливом позовної давності до додаткової вимоги.

Оцінюючи висновки суду по суті позовних вимог та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд керується наступним.

Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 Кодексу законів про працю України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Водночас структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України "Про оплату праці", за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Крім того, на підставі статті 2 Закону України "Про оплату праці" структуру заробітної плати можна визначити, беручи до уваги положення Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за № 114/8713 (далі - Інструкція № 114/8713), розробленої відповідно до " та " з урахуванням міжнародних рекомендацій у системі статистики оплати праці й стандартів Системи національних рахунків (за змістом преамбули цієї Інструкції).

Відповідно до пункту 1.3 Інструкції № 114/8713 для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників застосовується показник фонду оплати праці. До фонду оплати праці включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат. Фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

При цьому, інші виплати, що не належать до фонду оплати праці, встановлені в розділі 3 Інструкції № 114/8713, згідно з пунктом 3.9 якого до них відносяться суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні.

З наведених норм чинного законодавства вбачається, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні ", тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.

Отже, враховуючи вищевикладене, оскільки середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати, то до позову ОСОБА_5 має застосовуватися строк позовної давності в один місяць, передбачений частиною першою статті 233КЗпП України, так як ОСОБА_5 в позові не зазначає причини пропуску звернення до суду та клопотань про його поновлення не заявляє.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Аналізуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що оскільки виплата середнього заробітку є похідною від вимоги про поновлення на роботі та не може здійснюватися окремо, без попереднього визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі, таким чином, зазначена виплата, яка вираховується виходячи із середньомісячного заробітку працівника, не може вважатися оплатою праці, тому до даного позову застосовується строк позовної давності в один місяць.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції не відповідає обставинам справи, не ґрунтується на засадах верховенства права, не є законним та обґрунтованим, тому апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення суду першої інстанції скасуванню з відмовою.

Керуючись ст. ст. 12, 81, 82, 89, 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Національного банку України задовольнити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 грудня 2018 року скасувати.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_5 до Національного банку України про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді :

_______________ ________________ ______________

М.А.Яворський Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв