Справа № 127/2474/18
Провадження № 22-ц/801/327/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Воробйов В. В.
Доповідач:Панасюк О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2019 рокуСправа № 127/2474/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Панасюка О. С. (суддя - доповідач),

суддів Шемети Т. М., Зайцева А. Ю.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області у складі судді Воробйова В. В. від 26 листопада 2018 року (повний текст рішення складено 30 листопада 2018 року) в цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_3 про стягнення боргу за кредитним договором та зустрічним позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» про визнання кредитного договору недійсним, -

встановив :

05 лютого 2018 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», банк) звернулось з позовом до ОСОБА_3, за яким просило стягнути на його користь 34389 грн 30 к. заборгованості за кредитом без номера від 29 вересня 2008 року, яка складається з:

-1603 грн 58 к. борг по тілу кредиту;

-27860 грн 04 к. борг по процентах за користування кредитом;

-3030 грн 00 к. пеня та комісія;

-250 грн 00 к. - штраф (фіксована частина);

-1625 грн 68 к. - штраф (процентна складова).

На обґрунтування позовних вимог посилалось на те, що 29 вересня 2008 року ОСОБА_3 отримала кредит в розмірі 2500 грн 00 к. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 36 % річних. В подальшому кредитний ліміт змінювався відповідно до Умов та Правил надання банківських послуг. ОСОБА_3 свої зобов'язання за кредитним договором виконувала неналежним чином, в зв'язку з чим станом на 30 листопада 2017 року утворилась заборгованість у зазначеному розмірі.

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 16 квітня 2018 року позов було задоволено повністю. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» 34389 грн 30 к. заборгованості за кредитним договором та 1762 грн 00 к. у відшкодування судового збору, сплаченого за подання позовної заяви.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 12 червня 2018 року це заочне рішення скасовано, а справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.

25 червня ОСОБА_3 подала зустрічну позовну заяву до ПАТ КБ «ПРИВАТБАК», за якою просила визнати недійсним кредитний договір без номера, укладений між нею та ПАТ КБ «ПРИВАТБАК» 29 вересня 2008 року.

Посилалась на те, що договір, укладений у формі заяви-анкети про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг ПАТ КБ «ПРИАВТБАНК» за своїм змістом не відповідає вимогам, встановленим частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у чинній на час його укладення редакції, містить несправедливі умови щодо нарахування неустойки, зокрема встановлює два види відповідальності - пеню і штраф за одне і теж порушення - прострочення виконання зобов'язання за договором, а також встановлює комісію, яка не є послугою у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів» у тій же редакції.

Повторним заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 26 листопада 2018 року позов ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» 30488 грн 62 к. боргу, з яких: 1603 грн 58 к. борг по тілу кредиту, 27860 грн 04 к. борг по процентах за користування кредитом та 1025 грн 00 к. пеня. У зустрічному позові ОСОБА_3 відмовлено. Вирішено питання про судові витрати у справі.

Задовольняючи частково позовні вимоги ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 неналежним чином виконувала умови кредитного договору, у зв'язку з чим допустила заборгованість по тілу кредиту та процентах за користування ним в зазначеному розмірі, суму пені в розмірі 3050 грн 00 к. вважав не співмірною із сумою заборгованості по кредиту, до якої відніс лише борг по тілу кредиту в розмірі 1603 грн 58 к., відповідно до пункту 5 частини 3 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови її нарахування визнав несправедливими, оскільки сума компенсації перевищує 50 % суми основного боргу, а тому вважав за необхідне зменшити розмір пені до 1025 грн 00 к. (при цьому зазначив, що це становить 50 % від суми боргу - 3050 грн 00 к.). У стягненні штрафів відмовив, тому що визнав їх іншим видом відповідальності за одне й теж правопорушення - порушення строків виконання зобов'язання, що є неприпустимим з огляду на приписи статті 61 Конституції України.

Відмову в зустрічному позові суд обґрунтував тим, підписавши анкету-заяву ОСОБА_3 уклала договір кредиту шляхом приєднання відповідно до статті 634 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), договір укладено у письмовій формі.

Решта мотивувальної частини рішення суду щодо зустрічного позову ОСОБА_3 є цитуванням процесуальних норм, які встановлюють обов'язок доказування в цивільних справах, і жодних висновків, які б логічно узгоджувались із зацитованими нормами Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) і обставинами справи, не містить.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у позові ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та задоволення її зустрічного позову.

Мотиви апеляційної скарги збігаються із мотивами зустрічного позову ОСОБА_3 Крім того, вона зазначила, що ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» не мав підстав здійснювати підвищення процентної ставки під час дії договору, а суд першої інстанції, відповідно, стягувати проценти у визначеному банком розмірі, оскільки сторони такого підвищення не погоджували. ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» в односторонньому порядку змінив також порядок нарахування процентів, оскільки починаючи з 30 квітня 2014 року почав нараховувати проценти не лише на суму боргу по кредиту (тіло кредиту), але й на прострочену суму процентів. Просила застосувати наслідки спливу позовної давності, вказуючи, що про застосування позовної давності заявила у заяві про перегляд заочного рішення, останній платіж за кредитом здійснила 24 грудня 2014 року, а з позовом банк звернувся лише 30 січня 2018 року. Зазначені у розрахунку заборгованості платежі, зокрема 31 січня 2015 року та 14 квітня 2016 року вона не здійснювала.

Відзив на апеляційну скаргу від ПАТ КБ «ПриватБанк» не надходив.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

Частинами першою та четвертою статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду скарги буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини першої статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цим вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що 29 вересня 2008 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_3 шляхом приєднання був укладений кредитний договір без номеру, відповідно до якого ОСОБА_3 отримала кредит у розмірі 2500 грн 00 к. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 36 % річних. ОСОБА_3 неналежно виконувала умови договору, у зв'язку з чим допустила заборгованість по сплаті тіла кредиту та процентів.

Згідно з частиною першою статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому.

Отже, підписавши анкету-заяву ОСОБА_3 погодилась на отримання кредиту відповідно до умов та правил надання банківських послуг.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

За загальними принципами цивільного судочинства змагальності та диспозитивності (статті 12, 13 ЦПК України) сторони є рівними у своїх правах щодо подання доказів та вільними у виборі способів доказування.

Проте, жодних доказів на спростування того, що при підписанні анкети-заяви ОСОБА_3 погоджувалась на інші, ніж викладені в доданих позивачем Умовах і Правилах надання банківських послуг ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», умови вона не надала, на які саме умови кредитного договору ОСОБА_3 погоджувалась при отриманні кредиту не вказувала, а тому доводи апеляційної скарги про недоведеність вимог позивача через відсутність підпису відповідачки в Умовах і Правилах надання банківських послуг на увагу не заслуговують.

Апеляційний суд відхиляє також доводи апеляційної скарги про незастосування судом наслідків спливу позовної давності за вимогами ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», про застосування якої вона заявила у заві про перегляд заочного рішення, з огляду на таке.

За змістом статтей 256, 257 ЦК України загальна позовна давність - строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, - встановлюється тривалістю у три роки.

У відповідності до частин першої, третьої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Як видно з належним чином завіреного, виконаного шляхом роздрукування із відповідної комп'ютерної програми розрахунку заборгованості, наданого ПАТ КБ «ПРИВАТБАКН», останній платіж ОСОБА_3 здійснила 14 квітня 2016 року, а з позовом банк звернувся 05 березня 2018 року, тобто в межах загальної позовної давності.

Апеляційний суд не бере до уваги доводи ОСОБА_3 про те, що вона такого платежу не здійснювала, тому що всупереч приписам частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України жодних доказів на спростування цієї сплати, зокрема щодо несанкціонованого втручання у її персональні рахунки, відкриті в ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», вона не надала.

Разом з тим, як видно з матеріалів справи після скасування заочного рішення відповідачка за первісним позовом, вона ж позивачка за зустрічним позовом ОСОБА_3 та її представник - адвокат Мазур О. В., які належним чином були повідомлені про час і місце судового розгляду двічі поспіль 11 жовтня 2018 року та 26 листопада 2018 року не з'явились в судові засідання. В обох випадках адвокат Мазур О. В. подавав заяви про відкладення розгляду справи через зайнятість в інших судових засіданнях.

Згідно з частиною п'ятою статті 223 ЦПК України у разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його нез'явлення не перешкоджає вирішенню спору.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення заяви без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з'явився в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез'явлення не перешкоджає розгляду справи.

Отже, чинне цивільне процесуальне законодавство місить імперативний припис суду щодо постановлення ухвали про залишення без розгляду позовної заяви в разі повторної, тобто другої поспіль неявки в судове засідання належним чином повідомленого позивача, за виключенням випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез'явлення не перешкоджає розгляду справи.

Натомість, причини повторної неявки позивача (його представника), як і наявність чи відсутність заяви із повідомленням про такі причини правового значення для вирішення питання про залишення позовної заяви без розгляду на підставі пункту 3 частини першої статті 257 ЦПК України не мають.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Дії суду, як особливого суб'єкта владних повноважень, регламентовані процесуальним кодексом та не допускають аналогії закону, чи аналогії права. Дискреція суду на обрання варіантів дій має бути прямо передбачена в процесуальному законі.

Згідно з граматичним (мовним, текстовим) аналізом частини п'ятої статті 223 ЦПК України та пункту 5 частини першої статті 257 ЦПК України терміни «може», «має право», «за власної ініціативи» та інші законодавцем не застосовані.

Не передбачається у частині п'ятій статті 223 ЦПК України та пункті 5 частини першої статті 257 ЦПК України можливість для суду інших варіантів дій, окрім залишення позовної заяви без розгляду.

З огляду на це, повноваження суду залишити позовну заяву без розгляду не є дискреційним.

Відтак, за змістом зазначених вище норм в разі повторної неявки позивача в судове засідання за умови, що він був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, суд безальтернативно зобов'язаний залишити позовну заяву без розгляду.

Таким чином, встановивши, що належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи позивачка за зустрічним позовом ОСОБА_3 та її представник - адвокат Мазур О. В. повторно не з'явились в судове засідання, суд першої інстанції не мав правових підстав розглядати по суті зустрічні позовні вимоги, а зобов'язаний був залишити зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 без розгляду.

Не можна погодитись з рішенням суду першої інстанції і в частині визначення розміру заборгованих відповідачкою процентів за користування кредитом та пені.

Згідно з частиною 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини 2 статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів.

За змістом частини 1 статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, у визначений у ньому строк.

Згідно зі статтею 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1056-1 ЦК України (в редакції, чинній на час підписання анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг) процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Згідно із частиною третьою цієї статті фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

У частині четвертій указаної статті передбачено, що в разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов'язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов'язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов'язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника.

Відповідно до пункту 3 Правил надання послуг поштового зв'язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17 серпня 2002 року № 1155 (далі - Правила), рекомендоване поштове відправлення - це поштове відправлення (лист, поштова картка, бандероль, секограма, дрібний пакет, мішок «M»), що приймається для пересилання без зазначення суми оголошеної цінності вкладення з видачею відправникові розрахункового документа про прийняття і доставляється (вручається) адресатові (одержувачу) під розписку.

Згідно з пунктом 114 Правил адресовані фізичним особам рекомендовані поштові відправлення, рекомендовані повідомлення про вручення реєстрованих поштових відправлень (поштових переказів), повідомлення про надходження переказів, що пересилаються телеграфом або електронною поштою, а також усі повторні повідомлення про надходження поштових відправлень (поштових переказів) вручаються особисто адресату (одержувачу), а в разі його відсутності - повнолітнім членам сім'ї за умови пред'явлення ними документа, що посвідчує особу.

У разі підвищення банком процентної ставки з'ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.

З огляду на вищенаведене боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.

Саме такі висновки містяться в постанові Верховного Суду України від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1374цс17.

Однак суд першої інстанції залишив поза увагою відсутність доказів повідомлення ОСОБА_3 про зміну розміру процентної ставки за користування кредитом, а тому дійшов помилкового висновку про правильність нарахування банком процентів за користування кредитом.

Як видно з наданого ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» розрахунку заборгованості процентна ставка була збільшена до 43,20 % річних починаючи з 01 квітня 2015 року. Станом на цю дату борг по тілу кредиту становив 1603 грн 58 к. (1314 грн 39 к. сальдо поточної заборгованості за кредитом + 289 грн 19 к. сальдо простроченої заборгованості за кредитом). Також, станом на 31 березня 2015 року існувала прострочена заборгованість по сплаті процентів за користування кредитом в розмірі 847 грн 49 к. (при цьому ця заборгованість нараховувалась як з процентної ставки, визначеної умовами договору - 36 % річних, так і ставки, яка була зменшена банком до 30 % річних з 01 січня 2013 року, а з 01 вересня 2014 року - збільшена до 34,80 % річних, але оскільки таке зменшення процентної ставки порівняно із встановленою договором є зменшенням розміру зобов'язання боржника, що є безумовним правом кредитора, то суд не бере його до уваги). Крім того, за період з початку запровадження підвищеної процентної ставки в розмірі 43,20 % річних - 01 квітня 2015 року, 14 квітня 2016 року ОСОБА_3 внесла 450 грн 00 к. на погашення кредиту, а тому розмір процентів підлягає зменшенню на цю суму.

Відтак, виходячи із умов договору заборгованість по процентах за користування кредитом становить: 1603 грн 58 к. Х 36 % / 365 днів Х 974 дні прострочення + 847 грн 49 к. боргу, який існував на час збільшення процентної ставки - 450 грн 00 к., сплачених 14 квітня 2016 року = 1937 грн 98 к.

При визначенні розміру пені із застосуванням пункту 5 частини 3 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», яка визначає несправедливими умови договору про споживчий кредит, що встановлюють вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором, суд першої інстанції помилково визнав порушенням основного зобов'язання лише заборгованість по сплаті кредиту (тіло кредиту).

Як було зазначено вище, за змістом частини першої статті 1054, частин першої - четвертої статті 1056-1 ЦК України кредитний договір - це договір, за яким банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти, розмір яких, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати визначаються в договорі.

Частина перша статті 509 ЦК України визначає зобов'язання як правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Тобто, обов'язок позичальника сплачувати проценти входить до основного зобов'язання за кредитним договором, виконання якого обумовлюється змістом договору і не залежить від виконання позичальником інших його умов.

Таким чином, сума основного зобов'язання становить: 1603 грн 58 к. боргу по сплаті кредиту + 1937 грн 98 к. боргу по процентах за користування кредитом = 3541 грн 56 к., а тому сума пені не повинна перевищувати 1770 грн 78 к. (50 % від 3541 грн 56 к.), натомість суд першої інстанції помилково зазначив суму боргу зі сплати кредиту у розмірі нарахованої банком пені - 3050 грн 00 к. і зменшив її на 50 % до 1025 грн 00 к.

За таких обставин апеляційний суд прийшов до висновку, що рішення суду першої інстанції необхідно скасувати, зустрічний позов ОСОБА_3 до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» залишити без розгляду, а в частині позовних вимог ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_3 ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову.

Оскільки суд першої інстанції неправильно визначив суму боргу, яка підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача, то відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України необхідно здійснити перерахунок суми судового збору, що була стягнута судом з ОСОБА_3 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» за подання позовної заяви пропорційно до розміру задоволених вимог з розрахунку: 5312 грн 34 к. (сума, яка підлягає стягненню) / 34389 грн 30 к. (ціна позову) Х 1762 грн 00 к. (судового збору) = 272 грн 17 к.

За цими ж правилами на підставі підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України розраховується і сума судового збору, що підлягає відшкодуванню АТ КБ «ПРИВАТБАНК» ОСОБА_3 за подання апеляційної скарги: 2643 грн 00 к. - 15,45 % (розміру позовних вимог банку, який задоволено судом апеляційної інстанції) = 2246 грн 55 к.

Таким чином, відповідно до частини 10 статті 141 ЦПК України з ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», як зі сторони, на яку покладено більшу суму судових витрат, на користь ОСОБА_3 необхідно стягнути різницю, що становить 1974 грн 38 к. (2246 грн 55 к. - 272 грн 17 к.)

Керуючись статтями 367, 369, 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26 листопада 2018 року скасувати.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» про визнання кредитного договору недійсним залишити без розгляду.

Позов Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_3 про стягнення боргу за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК», 01001, м. Київ вул. Грушевського, 1Д, , заборгованість за договором кредиту від 29 вересня 2008 року в розмірі 5312 (п'ять тисяч триста дванадцять) грн 34 к., з яких 1603 (одна тисяча шістсот три) грн 58 к. - борг по тілу кредиту, 1937 грн (одна тисяча дев'ятсот тридцять сім) грн 98 к. - борг по процентах за користування кредитом, 1770 грн (одна тисяча сімсот сімдесят) грн 78 к. - пеня.

У решті позову відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК», 01001, м. Київ вул. Грушевського, 1Д, , на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, 1974 (одну тисячу дев'ятсот сімдесят чотири) грн 38 к. різниці між сумою судового збору, що підлягає стягненню з позивача на користь відповідачки, та сумою судового збору, яка підлягала стягненню з відповідачки на користь позивача.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий О. С. Панасюк

Судді: Т. М. Шемета

А. Ю. Зайцев