Справа № 460/2545/17 Головуючий у 1 інстанції: Карпин І.М.
Провадження № 22-ц/811/1512/18 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар - Юзефович Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Львівського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою позивачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Яворівського районного суду Львівської області від 27 червня 2018 року, постановлене в складі головуючого - судді Карпин І.М., повний текст якого складено 06 липня 2018 року, у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Державного підприємства «Санаторно-курортний лікувальний центр «Шкло», треті особи: Державна судова адміністрація України, Львівська міська рада, Департамент житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради про визнання права на проживання, визнання дій незаконними та зобов'язання вчинити певні дії, стягнення майнової та моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а:

26.06.2017 року позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулись в суд з позовом до Державного підприємства «Санаторно-курортний лікувальний центр «Шкло», треті особи: Державна судова адміністрація України, Львівська міська рада, Департамент житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради про визнання права на проживання, визнання дій незаконними та зобов'язання вчинити певні дії, стягнення майнової та моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначали, що у липні 2014 року Державна судова адміністрація України на своєму офіційному сайті розмістила рішення про надання суддям із зони проведення антитерористичної операції місць для проживання на території Державного підприємства ««Санаторно-курортний лікувальний центр «Шкло», що належить до сфери управління Державної судової адміністрації України. У серпні 2014 року Державне підприємство «Санаторно-курортний лікувальний центр «Шкло» за пропозицією ДСАУ надав їм для проживання безплатно окремий одноповерховий житловий будинок, який за визначенням відповідача рахується як дача № 5. Цей будинок розташований на окремій території Державного підприємства «Санаторно-курортний лікувальний центр «Шкло» та є єдиним їхнім житлом. Порушень правил користування зазначеним жилим приміщенням вони не допускали. Витрати за комунальні послуги відповідачу відшкодовували вчасно та в сумах, які з них витребували. У вересні 2015 року між ними та ДП «Санаторно-курортний лікувальний центр «Шкло» було укладено договір № 74 - 1 від 06.10.2014 року про відшкодування витрат за комунальні послуги, а саме: водопостачання та електропостачання. Для обліку електроспоживання відповідачем був встановлений лічильник. Додатковою угодою від 19.08.2015 року строк дії договору продовжено до 31.12.2016 року, і після закінчення договору вони продовжують проживати та сплачувати кошти за комунальні послуги відповідачу. Вважають, що вказаний договір з додатками діє по сьогоднішній день, оскільки є пролонгованим, відповідач погоджувався з їхнім фактичним проживанням та з розмірами фактичної оплати до квітня 2017 року. Починаючи з травня 2017 року відповідач пред'являє вимоги про сплату коштів не як з внутрішньо переміщених осіб з відшкодуванням витрат за комунальні послуги відповідно до діючого законодавства та договору № 74-1 від 06.10.2014 року з додатками до нього, а як за проживання інших осіб, які відпочивають, проживають та лікуються в санаторії. При невиконанні вказаних вимог відповідач запропонував виселитися та шукати інше житло. Після неодноразового вимагання сплати коштів починаючи з травня 2017 року у більших розмірах ніж тих, що передбачені законодавством та умовами договору, відповідач пригрозив відключенням електро - та водопостачання, а 14.06.2017 року і 23.06.2017 року без попередження відповідач відключив подачу, відповідно, електропостачання та водопостачання до всіх дач, де проживають внутрішньо переміщені особи, у тому числі до дачі № 5. В телефонному режимі відповідач заявив їм вимогу про виселення. Відповідач позбавляє їх права на житло у спосіб самовільного без договірного встановлення плати за житло та постійного її підвищення, всупереч рішення Державної судової адміністрації про надання суддям із зони проведення антитерористичної операції місць для проживання на території Державного підприємства «Санаторно-курортний лікувальний центр «Шкло» та укладеному договору про відшкодування витрат за комунальні послуги № 74-1 від 06.10.2014 року з додатками до закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб». Вважають, що як внутрішньо переміщені особи мають право на проживання у житловому будинку (дача №5), їхнє право на житло нехтується відповідачем. На території підконтрольній України у ОСОБА_2 та ОСОБА_3 немає квартир, нерухомого майна, окрім того, що знаходиться на непідконтрольній території у м. Брянка Луганської області. На даний час не мають змоги придбати житло, оскільки є вимушеними переселенцями, які полишили своє майно, що вимагає значних зусиль для організації їхнього побуту.

03.07.2017 року відповідач видав наказ № 20 «Про закриття спальних корпусів № 12 - 12 а, 11, 9, 5, 10, 8 і С та виселення всіх «тимчасово розміщених осіб». Будівля під літерою Ч -1, з якої відповідач виселяє їх в наказі вказана як спальний корпус № 5. Як підставу для виселення відповідач в своєму наказі визначає надумане майже побутове словосполучення «вихід з ладу» системи подачі електроенергії. При цьому відповідач не вказує конкретну технічну причину псування або поломки системи подачі електроенергії. Виселяючи їх відповідач не згадує про надання їм іншого жилого приміщення. Будучи капітально відремонтованою, приведеною до стану жилого приміщення, призначеного для постійного проживання громадян, будівля під літерою Ч-1 була передана їм для проживання, де вони проживали протягом 3 років, підтримуючи її жилий стан. Будівля автономна, за наявності електро, водопостачання експлуатувалася ними круглий рік, незалежно від консервації всього санаторію в період з осені до весни. Будівля має задовільний жилий стан на час розгляду та була для них єдиним житлом.

Незаконним діями відповідача, пов'язаними з самоуправним виселенням їх з вказаної житлової будівлі, їм спричинено значної майнової та моральної шкоди. В серпні 2017 року через незаконне виселення вони вимушені були найняти та оплачувати житло з оплатою 4 000 грн. в місяць без врахування комунальних платежів. Витрати, які вони зробили для відновлення свого права станом на лютий 2018 року становлять 32 000 грн. Крім того, незаконним виселенням відповідач спричинив їм моральну шкоду, оскільки з травня 2017 року, вимагаючи надумані борги за минулий час та сплату незаконно підвищеної поточної оплати за проживання, більше місяця чинив щодо них психологічне насильство, погрожуючи по телефону та через робітників санаторію виселенням. Відповідач розповсюджував по санаторію та по селу брехливі чутки, що в них є борги перед підприємством, а також те, що їх виселяють через борг. Термінове неочікуване виселення створило їм інші негативні наслідки, мав місце ускладнений пошук необхідного житла, виникли фінансові складнощі по первинній оплаті за проживання. Вони переживали складнощі по переїзду, по перевозу майна. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди враховують характер беззаконних дій відповідача, глибину та тривалість фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей, а тому вважають, що моральна шкода підлягає до відшкодування в розмірі 50 000 грн.

З урахуванням уточнень, поданих 19.09.2017 року, та заяви по збільшення позовних вимог від 21.02.2018 року, позивачі просять:

- визнати будівлю під літерою Ч-1 за адресою: АДРЕСА_1 ДП «Санаторно-курортний центр «Шкло» пристосованою для житла (житловою будівлею);

- визнати договір № 74 - 1 від 06.210.2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, з одного боку, та Державним підприємством «Санаторно-курортний лікувальний центр «Шкло», з другого боку, пролонгованим (продовженим) на строк до отримання ними іншого житла або зобов'язати відповідача заключити аналогічний договір на такий же строк;

- визнати за ними право на користування будівлею під літерою Ч-1 за адресою: АДРЕСА_1 ДП «Санаторно-курортний центр «Шкло» на умовах, які передбачені договором № 74-1 від 06.10.14 р., Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» зі змінами, а саме: безоплатного проживання з оплатою вартості комунальних послуг, електричної енергії, водопостачання за відповідними тарифами, встановленими на такі послуги та товари для населення, зобов'язавши відповідача зробити перерахунок оплати за попередній рік за відповідними тарифами, встановленими на такі послуги та товари для населення;

- визнати протиправним та скасувати наказ директора ДП «Санаторно-курортний центр «Шкло» № 20 від 03.07.2017 р. про закриття спального корпусу, житлової будівлі під літерою 4-1 (дача № 5), за адресою: АДРЕСА_1;

- зобов'язати ДП «Санаторно-курортний центр «Шкло» за власний рахунок підключити електропостачання, водопостачання до будівлі під літерою Ч-1, за адресою: АДРЕСА_1, припинити дії по створюванню умов для неможливого проживання та не обмежувати внутрішньо переміщених осіб ОСОБА_2, ОСОБА_3 у праві користування будівлею під літерою Ч-1 ДП «Санаторно-курортний центр «Шкло», або зобов»язати відповідача надати дозвіл на постачання електроенергії безпосередньо постачальником ТОВ НВП «Енергія-Новояворівськ» за окремим субдоговором з ними;

- стягнути з Державного підприємства «Санаторно-курортний лікувальний центр «Шкло» на їх користь у відшкодування матеріальної шкоди 32 000 грн. 00 коп. та у відшкодування моральної шкоди 50 000 грн. 00 коп.

Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 27 червня 2018 року в позові ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Державного підприємства «Санаторно-курортний лікувальний центр «Шкло», треті особи: Державна судова адміністрація України, Львівська міська рада, Департамент житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради про визнання права на проживання, визнання дій незаконними та зобов'язання вчинити певні дії, стягнення майнової та моральної шкоди - відмовлено.

Рішення Яворівського районного суду Львівської області від 27 червня 2018 року оскаржили позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3

В обґрунтування апеляційної скарги покликаються на те, що судом першої інстанції порушено та неправильно застосовано норми матеріального і процесуального права. Зазначають, що судом неправильно встановлені фактичні обставини у даній справі. Зокрема, суд першої інстанції не врахував, що у спірне приміщення вони вселились ще у липні 2014 року, тобто до прийняття ЗУ «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20 жовтня 2014 року, а відтак, невірно застосував до спірних правовідносин норми цього закону в частині забезпечення тимчасового безоплатного проживання.

Невірним є і висновок суду про те, що їх житлом не є будівля відповідача під літерою Ч-1, а є гуртожиток на АДРЕСА_2. З таким висновком суду не погоджуються, оскільки з матеріалів справи та досліджених доказів вбачається, що вони з моменту вселення в будівлю відповідача, а саме з 25 серпня 2014 року постійно, осіло протягом 3 років проживали в цій будівлі до моменту виселення у серпні 2017 року. Посилаються на наявність достатньо триваючих зв'язків із контрактним місцем їх проживання.

Вважають, що судом також неправильно встановлені дані про нарахування оплати вартості їх помешкання, як відпочиваючим санаторію, оскільки така проводилася відповідно до договору № 74-1 від 06.10.2014 року. Зазначають, що розглядаючи справу, судом не було враховано інтереси сторін, а також того, що внаслідок їх виселення без надання іншого жилого приміщення порушується їх право на житло.

Судом також не враховано, що суддя Рудаков І.П. був переведений з одного суду до іншого, що в іншому регіоні і не був забезпечений житлом.

При вирішенні даного спору суд першої інстанції не застосував норми Конституції України, Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 року, вимоги ст. ст. 310, 311 ЦК України, ст. 109 ЖК України, не врахував рішення ЕСПЛ, та, в той же час, помилково керувався приписами ГК України.

Просять рішення Яворівського районного суду Львівської області від 27 червня 2018 року скасувати частково та ухвалити нове рішення, яким:

- визнати будівлю під літерою Ч-1 за адресою: АДРЕСА_1 ДП «Санаторно-курортний центр «Шкло» пристосованою для житла (житловою будівлею).

- визнати за ними право на користування будівлею під літерою Ч-1 за адресою: АДРЕСА_1 ДП «Санаторно-курортний центр «Шкло» на умовах, які передбачені договором № 74-1 від 06.10.14 р., Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» зі змінами, а саме: безоплатного проживання з оплатою вартості комунальних послуг, електричної енергії, водопостачання за відповідними тарифами, встановленими на такі послуги та товари для населення, зобов'язавши відповідача зробити перерахунок оплати за попередній рік за відповідними тарифами, встановленими на такі послуги та товари для населення.

- визнати протиправним та скасувати наказ директора ДП «Санаторно-курортний центр «Шкло» № 20 від 03.07.2017 р. про закриття спального корпусу, житлової будівлі під літерою 4-1 (дача № 5), за адресою: АДРЕСА_1.

- зобов'язати ДП «Санаторно-курортний центр «Шкло» за власний рахунок підключити електропостачання, водопостачання до будівлі під літерою Ч-1, за адресою: АДРЕСА_1, припинити дії по створюванню умов для неможливого проживання та не обмежувати внутрішньо переміщених осіб ОСОБА_2, ОСОБА_3 у праві користування будівлею під літерою Ч-1 ДП «Санаторно-курортний центр «Шкло».

- стягнути з Державного підприємства «Санаторно-курортний лікувальний центр «Шкло» на користь ОСОБА_2, ОСОБА_3. у відшкодування моральної шкоди 50 000 грн.

19 листопада 2018 року представник третьої особи ДСА України О. Приступа подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що відповідач забезпечив внутрішньо переміщеним особам лише безоплатне тимчасове проживання, у зв'язку з яким особи не могли мати право на постійне користування майном підприємства, яке належить державі. Посилається на те, що позивачі мають зареєстроване місце проживання у гуртожитку на АДРЕСА_2, а тому відповідач не позбавив їх права на житло. Просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Яворівського районного суду Львівської області від 27 червня 2018 року без змін.

05 березня 2019 року відповідач Державне підприємство «Санаторно-курортний лікувальний центр «Шкло» подало відзив на апеляційну скаргу, яку вважає безпідставною та необґрунтованою. Вважає, що в апеляційній скарзі не наведено жодних нових доказів, підстав, обґрунтувань, які б могли пояснити законність вимог позивачів. Просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Яворівського районного суду Львівської області від 27 червня 2018 року без змін.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.Таким чином, дана справа розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий - Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 ЦПК України, розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Ураховуючи, що згідно з ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, колегія суддів інформувала учасників справи окрім направлення повідомлень, також і шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.

Сторони, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи в судове засідання не з'явились.

Позивачі подали до суду заяви про розгляд справи у їх відсутності.

Оскільки колегією суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, колегія суддів прийшла до висновку про можливість розгляду справи у їх відсутності. Справа розглядається з повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами, а копія судового рішення у такому разі надсилається в порядку передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п. п. 1 - 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегією суддів справа переглядається в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що ДП «Санаторно-курортний лікувальний центр «Шкло» є державним підприємством, що належать до сфери управління Державної судової адміністрації України та здійснює діяльність як лікарняний заклад, а також займається спеціалізованою медичною практикою.

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 30.11.2005 року власником цілісного майнового комплексу Державного підприємства «Санаторно-курортний лікувальний центр «Шкло» є держава в особі Державної судової адміністрації.

Державне підприємство «Санаторно-курортний лікувальний центр «Шкло» є комерційним підприємством, засноване на державній власності та належить до сфери управління Державної судової адміністрації України. Майно підприємства є державною власністю. Майно підприємства є цілісним майновим комплексом. Підприємство не має права безоплатно передавати належне йому майно іншим юридичним та фізичним особам.

Згідно з ч.1 ст. 74 ГК України державне комерційне підприємство є суб'єктом підприємницької діяльності, діє на основі статуту або модельного статуту і несе відповідальність за наслідки своєї діяльності усім належним йому на праві господарського відання майном згідно з цим Кодексом та іншими законами, прийнятими відповідно до цього Кодексу.

Позивач ОСОБА_2 та члени його сім'ї, як внутрішньо переміщені особи, відповідно до Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» були тимчасово безоплатно розміщені у приміщеннях спальних корпусів санаторію, відповідно до умов договору проводили оплату вартості комунальних послуг, що підтверджується долученими копіями платіжних квитанцій. Договір між сторонами було укладено на строк до 31.12.2015 року, в подальшому додатковою угодою строк дії договору було продовжено до 31.12.2016 року. Після закінчення строку дії договору ДП «Санаторно-курортний лікувальний центр «Шкло» нараховував оплату вартості проживання ОСОБА_2 та членів його сім'ї як відпочиваючим санаторію, проти чого позивач не заперечував в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 5 ст. 75 ГК України державне комерційне підприємство не має права безоплатно передавати належне йому майно іншим юридичним особам чи громадянам, крім випадків, передбачених законом. Відчужувати майнові об'єкти, що належать до основних фондів, державне комерційне підприємство має право лише за попередньою згодою органу, до сфери управління якого воно належить, і лише на конкурентних засадах, якщо інше не встановлено законом. Розпоряджатися в інший спосіб майном, що належить до основних фондів, державне комерційне підприємство має право лише у межах повноважень та у спосіб, що передбачені цим Кодексом та іншими законами.

Відчуження нерухомого майна, а також повітряних і морських суден, суден внутрішнього плавання та рухомого складу залізничного транспорту здійснюється за умови додаткового погодження в установленому порядку з Фондом державного майна України.

Таким чином відповідач ДП «Санаторно-курортний лікувальний центр «Шкло» відповідно до ч.1 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» забезпечив внутрішньо переміщеним особам лише безоплатне тимчасове проживання, у зв'язку з яким особи не могли набути права постійного користування майном підприємства, яке належить державі.

Крім того, позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 мають зареєстроване місце проживання у гуртожитку по АДРЕСА_2, а тому суд не погоджується з твердженнями позивачів, що відповідач позбавив їх права на житло.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції зважаючи на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є внутрішньо переміщеними особами, ОСОБА_3 є інвалідом ІІІ групи.

Відповідно до ч.1 ст. 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», який набрав чинності 22.11.2014 року, факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Згідно з довідками № 226 та № 227 від 10.03.2016 року про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції ОСОБА_2 та ОСОБА_3 постійно проживали в м. Брянка Луганської області та 25 серпня 2014 року перемістилися з тимчасово окупованої території в Яворівський район Львівської області, АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 19, 21).

Відповідно до ч.1 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщена особа має право на забезпечення органами державної виконавчої влади, органами місцевого самоврядування та суб'єктами приватного права можливості безоплатного тимчасового проживання (за умови оплати особою вартості комунальних послуг) протягом шести місяців з моменту взяття на облік внутрішньо переміщеної особи; для багатодітних сімей, осіб з інвалідністю, осіб похилого віку цей термін може бути продовжено.

Ще до набрання чинності Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», а саме, 06.10.2014 року між Державним підприємством «Санаторно-курортний лікувальний центр «Шкло» (балансоутримувачем) та ОСОБА_2 (користувачем) укладено договір про відшкодування комунальних витрат № 74 - 1 (т. 1 а.с. 23).

Згідно п. 1 зазначеного договору балансоутримувач безоплатно розміщує в приміщеннях спальних корпусів користувача та членів його сім'ї. Користувач відшкодовує понесені балансоутримувачем комунальні витрати, а саме: електроенергію, холодну воду, водовідведення.

Пунктом 7.1 договору встановлено, що даний договір вступає в силу з моменту його підписання і діє до повного виконання своїх зобов'язань сторонами до 31.12.2015 року (т. 1 а.с. 24).

Після набрання чинності Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», а саме 23.06.2015 року державне підприємство «Санаторно-курортний лікувальний центр «Шкло» та ОСОБА_2 уклали додаткову угоду № 1 до Договору про відшкодування комунальних витрат № 74-1 від 06.10.2014 року, якою внесено зміни до п. 9 Договору «Юридичні адреси сторін» (т. 1 а.с. 26).

В подальшому, вже 19.08.2015 року між вказаними сторонами було укладено додаткову угоду № 2 до Договору про відшкодування комунальних витрат № 74-1 від 06.10.2014 року, якою підтверджено дійсність умов Договору про відшкодування комунальних витрат № 74-1 від 06.10.2014 року терміном до 31.12.2016 року, у зв'язку з чим п.7.1 Договору викладено в новій редакції (т. 1 а.с. 27).

Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

Враховуючи те, що договір між сторонами було укладено на строк до 31.12.2015 року, в подальшому додатковою угодою строк дії договору було продовжено до 31.12.2016 року, колегія суддів вважає його припиненим, з огляду на настання дати, до якої визначений строк дії договору та відсутність у ньому умов щодо пролонгації такого. Також матеріали справи не містять доказів направлення відповідачу пропозиції про укладення договору згідно ст. 641 ЦК України.

Укладення між позивачем та відповідачем договору про безоплатне розміщення в приміщеннях спальних корпусів позивача та членів його сім»ї, не породжує права на проживання в таких поза межами строку дії договору.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає вірними висновку суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про визнання договору № 74-1 від 06.10.2014 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, з одного боку, та Державним підприємством «Санаторно-курортний лікувальний центр «Шкло», з другого боку, пролонгованим (продовженим) на строк до отримання ними іншого житла або зобов'язання відповідача заключити аналогічний договір на той же строк, а відтак і визнання права користування будівлею, а саме безоплатного проживання в такій.

При цьому, колегія суддів також враховує те, що ЗУ «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» який, на думку апелянта не підлягає застосуванню до даних правовідносин, станом на дату укладення договору про відшкодування комунальних витрат № 74-1 від 06.10.2014 року дійсно не набрав чинності. Однак, такий набрав чинності 22.11.2014 року, тобто після укладення первинного договору і продовжує діяти до даного часу, тобто на час дії договорів. Відтак, суд першої інстанції вірно застосував норми даного закону до спірних правовідносин.

Також колегія суддів звертає увагу і на те, що згідно вимог цього Закону внутрішньо переміщена особа має право на забезпечення органами державної виконавчої влади, органами місцевого самоврядування та суб'єктами приватного права можливості безоплатного тимчасового проживання (за умови оплати особою вартості комунальних послуг) протягом шести місяців з моменту взяття на облік внутрішньо переміщеної особи; для багатодітних сімей, осіб з інвалідністю, осіб похилого віку цей термін може бути продовжено.

Відповідач надав таке право позивачам і останні, на умовах відшкодування витрат на комунальні послуги, за договорами в часі дії цього Закону прожили в Державному підприємстві «Санаторно-курортний лікувальний центр «Шкло» більше шести місяців і їм було такий термін продовжено. Загалом час їхнього проживання у відповідача складає за договорами понад два роки.

Інші позовні вимоги є похідними від вимоги про визнання договору № 74-1 від 06.10.2014 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, з одного боку, та Державним підприємством «Санаторно-курортний лікувальний центр «Шкло», з другого боку, пролонгованим (продовженим) на строк до отримання ними іншого житла або зобов'язання відповідача заключити аналогічний договір на той же строк, та визнання права на користування будівлею, а відтак судом першої інстанції вірно відмовлено і у їх задоволенні.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянтів на порушення судом першої інстанції вимог ст. 47 Конституції України, ст. 109 ЖК України та Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 року і неврахування практики Європейського суду з прав людини.

За приписами ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частинами 1 та 2 статті 109 ЖК України передбачено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом.

Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Жиле приміщення, що надається виселюваному, повинно бути зазначено в рішенні суду або постанові прокурора.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв'язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв'язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві

Судом встановлено, що позивачі більше двох років проживали у будівлі санаторію, належній відповідачу. Однак, ще 19.08.2015 року позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали договора оренди житлової площі за №140515/12 та №140515/12-01 з ПАТ «Іскра», згідно яких їм надано у строкове користування для проживання житлове приміщення, а саме: кімнати АДРЕСА_2. Розмір орендної плати в місяць за одну кімнату становить 76 грн. 40 коп. Строк дії договору до 18.08.2016 року. Якщо жодна із сторін протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору не заявить про намір його розірвати, даний договір автоматично пролонговується на термін, який був раніше встановлений договором.

Як вбачається із долучених копій паспортів позивачів місцем проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровано АДРЕСА_2.

Тому колегія суддів приходить до висновку, що житлові права позивачів не порушені, а відтак і не підлягають захисту на підставі статті 47 Конституції України, статті 109 ЖК України, пункту 1 статті 8 Конвенції, оскільки хоч і існують достатні триваючі зв'язки позивачів з конкретним місцем проживання в санаторії, однак позову про виселення позивачів відповідач до суду не пред'являв, строк дії договору та додатків до нього, які давали позивачам право на користування будівлею санаторію, як тимчасовим житлом, закінчився, згідно національного права гуртожиток, у якому зареєстровані позивачі і у якому, відповідно, мають право проживати, однак не використовують таке право, - є житлом, а спальне приміщення санаторію, про користування яким заявлено позов, до такого не віднесено.

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов'язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов'язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив правильне по суті і справедливе рішення, дійшовши його на підставі повно з'ясованих обставин, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами. Всупереч обов'язку доказування позивачі не довели обставин, на які посилалися як на підставу своїх вимог.

Належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 76, 77, 78 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування рішення, відповідно до ст. 376 ЦПК України, апелянтами не представлено.

За приписами п. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції, дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з'ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом, а відтак підстав для скасування ухваленого у справі рішення апеляційний суд не вбачає.

У відповідності до вимог абзацу 2 ч.5 ст. 268 ЦПК України в редакції 2017 року, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Повний текст даного судового рішення складено 09 квітня 2019 року.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Яворівського районного суду Львівської області від 27 червня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 09 квітня 2019 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.