ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2019 року

м. Харків

справа № 643/4430/18

провадження № 22-ц/818/985/19

Харківський апеляційний суду складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Коваленко І.П.,

суддів: Овсяннікової А.І., Сащенко І.С.,

за участі секретаря: Дмитренко А.Ю.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1,

відповідач: Харківська міська рада,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради про встановлення факту перебування на утриманні та визнання права власності в порядку спадкування за законом за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 07 листопада 2018 року (в складі судді Погасій О.Ф.),

встановив:

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Харківської міської ради,в якому просив встановити факт перебування його на утриманні ОСОБА_2 з грудня 1989 року по день смерті ОСОБА_2, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 та про визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2

Позов мотивований тим, що квартира АДРЕСА_1 зареєстрована на праві спільної сумісної власності за ним, його дружиною ОСОБА_3 та його дядьком ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 24.05.1993 року, реєстраційний № 5А-93-10513, виданого Харківським міським центром приватизації державного фонду, зареєстрованого в КП «ХМБТІ» за № П-5-586 від 24.05.1993 року. У вищезазначеній квартирі вони, ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 проживали з 19.12.1986 року.

ІНФОРМАЦІЯ_2 його дядько ОСОБА_2 помер. Після його смерті відкрилась спадщина на 1/3 частину вищевказаної квартири. Інших родичів крім нього у померлого не було, заяви про прийняття спадщини, відмову від спадщини та про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_2 не надходили, свідоцтво про право на спадщину не видавалось. Він здійснив поховання померлого дядька та фактично прийняв у володіння та користування майно померлого, а саме, належну йому 1/3 частину квартири АДРЕСА_1. Також зазначав, що з грудня 1989 року він знаходився на утриманні померлого ОСОБА_2 до його смерті. З 07.12.1989 року він пішов на пенсію, розмір якої становив 132,00 крб., а з 01.01.1991 року - 137,00 крб. Його дружина ОСОБА_3 не працювала. На той час ОСОБА_2 отримував значно більшу пенсію, ніж він, у розмірі 160,00 крб., і він фактично знаходився на утриманні померлого.

У червні 2018 рокувід відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що позивачем не надані документи які довели факт його перебування на утриманні померлого ОСОБА_2 та матеріальна допомога, яку він отримував від свого померлого родича, була постійним і основним джерелом його засобів до існування.

05 липня 2018 року позивачем надана до суду відповідь на відзив, в якій позивач зазначав, що твердження відповідача про необхідність доведення знаходження позивача на повному утриманні померлого ОСОБА_2 та що допомога від нього була для позивача основним джерелом засобів існування є хибним та таким, що суперечить діючому на той час законодавству. Позивач зазначав, що з 07.12.1989 року він став непрацездатним, отримував невелику пенсію у розмірі 137,00 крб. та утримував свою дружину. На той час ОСОБА_2 отримував значно більшу пенсію, розмір якої становив 160,00 крб.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити, посилаючись на обставини, що викладені у позовній заяві.

Відповідач у судове засідання повторно не з'явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 07.11.2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись із зазначеним рішенням, ОСОБА_1звернувся з апеляційною скаргою, в якій, з посиланнями на незаконність та необґрунтованість рішення, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким встановити факт знаходження на утриманні ОСОБА_2 з грудня 1989 року по день смерті ОСОБА_2, померлого 13 березня 1994 року та визнати за ним право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновок щодо ненадання належних та достовірних доказів на підтвердження обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги, зроблений судом першої інстанції з викривленням обставин, які мають значення для справи. Суд спотворив пояснення свідків, які були допитані у судовому засіданні. А зробивши такі грубі порушення норм процесуального права, суд відповідно дав неправильну оцінку доказам по справі, що призвело до неправильного визначення обставин по справі та винесення незаконного рішення про відмову у задоволенні позову.

Зазначив, що допитані у судовому засіданні свідки підтвердили, що він, його дружина та ОСОБА_2 проживали разом в одній квартирі, крім того, всі зазначили, що ОСОБА_1 перебував на утриманні ОСОБА_2

Враховуючи те, що він прийняв спадщину - фактично вступив в управління і володіння спадковим майном, проживав з ОСОБА_2 на момент його смерті та знаходився на його утриманні, вважає, що має право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2

Колегія суддів, вислухавши суддю - доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що суду не надані належні та достовірні докази на підтвердження обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги позивача. Позивач не довів факт перебування його на утриманні померлого ОСОБА_2.

З таким висновком суду першої інстанції судова колегія погоджується виходячи з наступного.

Судовим розглядом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 зареєстрована на праві спільної сумісної власності за ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_2, на підставі свідоцтва про право власності на житло від 24.05.1993 року, реєстраційний № 5А-93-10513, виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду, зареєстрованого в КП «ХМБТІ» за № П-5-586 від 24.05.1993 року (а.с.11-13).

У вищезазначеній квартирі постійно з 18.02.1987 року були зареєстровані та проживали позивач ОСОБА_1, його дружина ОСОБА_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_2, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується довідкою з місця проживання про склад сім'ї та прописку (а.с.23), та показаннями свідків.

ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_2.

Після смерті ОСОБА_2 відкрилась спадщина на належну йому на праві власності 1/3 частину квартири АДРЕСА_1.

З листа Харківського державного нотаріального архіву Головного управління юстиції Харківської області від 25.09.2012 року вбачається, що заяви про прийняття спадщини, відмову від спадщини та про видачу свідоцтва про право на спадщину від спадкоємців померлого ОСОБА_2 не надходили, спадкова справа не заводилась, свідоцтва про право на спадщину не видавались (а.с.21).

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 19.11.2012 року скасовано рішення Московського районного суду м. Харкова від 11.10.2012 року та відмовлено у позові ОСОБА_1, ОСОБА_3 до Харківської міської ради про визнання права власності, в порядку набувальної давності, на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1, що належала померлому ОСОБА_2 (а.с.18-20).

Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року № 7, відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом.

Відповідно до статті 531 ЦК України,1963 року (в редакції,яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) до числа спадкоємців за законом належать непрацездатні особи, що перебували на утриманні померлого не менше одного року до його смерті. При наявності інших спадкоємців вони успадковують нарівні з спадкоємцями тієї черги, яка закликається до спадкоємства.

Відповідно до пункту 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» - судам необхідно мати на увазі, що встановлення факту перебування особи на утриманні померлого має значення для одержання спадщини, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування.

При вирішенні заяв про встановлення факту перебування на утриманні необхідно враховувати, що для встановлення факту перебування на утриманні з метою оформлення права на спадщину необхідно, щоб утриманець був непрацездатним на день смерті спадкодавця і перебував на утриманні останнього незалежно від родинних чи шлюбних відносин з ним (стаття 531 Цивільного Кодексу України 1963 року) не менше одного року. Утриманці - це особи, які перебувають на повному утриманні іншої особи або одержують від неї допомогу, що є постійним і основним джерелом засобів їхнього існування.

Повне утримання означає відсутність у члена сім'ї інших джерел доходів, окрім допомоги померлого. Якщо, крім допомоги, що надавалася померлим, особа мала інші джерела доходів, то слід встановити, чи була допомога годувальника постійним і основним джерелом засобів до існування. Постійний характер допомоги означає, що вона була не одноразовою, а надавалася систематично, протягом певного періоду часу, і що померлий взяв на себе обов'язок щодо утримання цього члена сім'ї. Основне значення допомоги слід з'ясовувати шляхом порівняння розміру допомоги з боку померлого та інших доходів. Вирішення питання залежить від співвідношення розмірів допомоги та інших одержуваних доходів.

Матеріали справи свідчать, що при зверненні до суду з позовом ОСОБА_1 вказував, що його померлий дядько ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 отримував значно більшу пенсію, розмір якої становив 160,00 крб., тоді як він, позивач отримував невелику пенсію у розмірі 137,00 крб. та утримував свою дружину ОСОБА_3

На підтвердження цих обставин позивачем наданий лист Обласного центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат Харківської обласної державної адміністрації, згідно якого розмір пенсії ОСОБА_1 з 07.12.1989 року становив 132,00 крб., а з 01.01.1991 року - 137,00 крб. (а.с.22); а також копію посвідчення своєї дружини - ОСОБА_3, згідно якого розмір її пенсії з 19.02.1984 року становив 131,61 крб., а з 22.04.1993 року - 161,00.

Допитані в судовому засідання свідки ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 вказали, що ОСОБА_1 та померлі ОСОБА_3 і ОСОБА_2 разом проживали в одній квартирі, проте хто з них у кого перебував на утриманні свідки не зазначили.

В судовому засіданні апеляційної інстанції позивач пояснив, що його померлий дядько ОСОБА_2 був заможною людиною та допомагав йому оплачувати проведення операцій його дружині, купував харчі. При цьому він не заперечував, що він та його дружина отримували пенсію, розмір якою з 07.12.1989 року становив 132,00 крб., а з 01.01.1991 року - 137,00 крб., та відповідно дружини з 19.02.1984 року 131,61 крб., а з 22.04.1993 року - 161,00.. Враховуючи таку допомогу дядька він вважає, що перебував у нього на утриманні.

З огляду на вищенаведене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку стосовно того, що позивач не надав доказів на підтвердження своїх вимог.

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов'язків у сторін.

Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, постановлено з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, підстав для його скасування не вбачається.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовуються.

Керуючись статтями 365, 366, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 07 листопада 2018 року- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 26 лютого 2019 року.

Головуючий - І.П. Коваленко

Судді - А.І. Овсяннікова

І.С. Сащенко