Провадження № 22-ц/810/35/19
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2019 року, квітня місяця, 10-го дня, Луганський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ головуючого Яреська А.В. (судді - доповідача), суддів: Дронської І.О., Карташова О.Ю., за участю секретаря судового засідання Вовчанської С.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м. Сєвєродонецьку апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 10 грудня 2018 року у цивільній справі (№ 428/10011/17 суддя - Юзефович І.О.) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловім приміщенням, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Орган опіки та піклування Сєвєродонецької міської ради Луганської області, -

в с т а н о в и в:

У вересні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області із позовною заявою до ОСОБА_4, ОСОБА_3, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловім приміщенням. В обґрунтування позову зазначив, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 була отримана позивачем як службове житло, яке рішенням Сєвєродонецької міської ради Луганської області № 966 від 03.12.2013 року було виключено із переліку службових приміщень та передано для мешкання на загальних умовах. В зазначеній квартирі зареєстровані літи позивача: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, та дружина - ОСОБА_3 Після розірвання шлюбу дружина з дітьми переїхали. Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 06.05.2010 року ОСОБА_3 визнано такою, що втратила право користування зазначеним житловим приміщенням. ОСОБА_4 просить суд усунути йому перешкоди у користуванні квартирою, за адресою: АДРЕСА_1, шляхом визнання ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, такими, що втратили право користування зазначеним жилим приміщенням. Позов було прийнято до розгляду - рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 10 грудня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 було відмовлено в повному обсязі.

Не погодившись із вказаним рішенням ОСОБА_4 звернувся до суду з апеляційною скаргою, у якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 10 грудня 2018 року та ухвалити по справі нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. У судовому засіданні скаржник доводи апеляційної скарги підтримав, просив скасувати оскаржуване ним рішення та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Відповідачі в судовому засіданні заперечували проти доводів апеляційної скарги, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник служби у справах дітей у судовому засіданні заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін та представників, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до правил ч. ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При розгляді справи по суті суд першої інстанції встановив, що відповідно до копії повторного свідоцтва про народження серія НОМЕР_1, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Сєвєродонецького міського управління юстиції Луганської області 20.11.2007р., актовий запис №137 від 26.02.2003р., ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_2., батьками записані - ОСОБА_1 та ОСОБА_3. Відповідно до копії рішення Виконавчого комітету Сєвєродонецької міської ради Луганської області №966 від 03.12.2013р., виключено з переліку службових приміщень Управління Служби безпеки України в Луганській області двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 у зв'язку з тим, що відпала потреба у такому використанні. Квартиронаймач ОСОБА_1. Склад сім'ї три особи: він, син ОСОБА_4, дочка ОСОБА_2. Відповідно до копії рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 24.12.2007р. по справі №2-4643/07, шлюб, зареєстрований 25.11.1995р. Відділом реєстрації актів цивільного стану Сєвєродонецького міського управління юстиції Луганської області, актовий запис №1049, між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 розірвати. Відповідно до копії свідоцтва про розірвання шлюбу серія НОМЕР_1, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Сєвєродонецького міського управління юстиції Луганської області 11.01.2008р., актовий запис №20, шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 розірвано. Відповідно до довідки Державного навчального закладу «Сєвєродонецьке вище професійне училище» №131 від 15.02.2018р., ОСОБА_2 дійсно навчається у ДНЗ «Сєвєродонецьке ВПУ» з 01.09.2016р. по 30.06.2018р. та знаходиться на неповному держзабезпечення, денна форма навчання. Також судом першої інстанції в судовому засіданні було встановлено, що квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, була отримана позивачем ОСОБА_4 в якості службового житла на підставі ордеру на всю родину. 11.01.2008р. шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було розірвано. Через перешкоди у користуванні зазначеним жилим приміщенням, а також через наявність неприязних стосунків між батьками ОСОБА_4 та ОСОБА_3, їх діти: неповнолітній ОСОБА_4 та ОСОБА_4 разом з їх матір'ю ОСОБА_3 переїхали до іншого житла, яке ОСОБА_3 набула у приватну власність. При цьому, з пояснень сторін, судом встановлено, що особисті речі дітей залишись у зазначеному житловому приміщенні, а позивачем ОСОБА_4 було змінено замки на дверях та не надано комплекту ключів стороні відповідачів. 03.12.2013р. рішенням Виконавчого комітету Сєвєродонецької міської ради Луганської області спірне житлове приміщення виключену з переліку службових жилих приміщень та надано у користування квартиронаймачу ОСОБА_4 у складі сім'ї 3 особи (син ОСОБА_4, донька ОСОБА_4.). За таких обставин , а також враховуючи заперечення служби у справах неповнолітніх стосовно позовних вимог щодо неповнолітнього ОСОБА_4, суд першої інстанції дійшов до висновків про те, що позовні вимоги ОСОБА_4 є необґрунтованими та не знаходять свого підтвердження в матеріалах справи.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції - адже до них він дійшов із належним дотриманням норм процесуального та матеріального права, при оцінці доказів по справі вірно визначив їх належність та допустимість та дав оцінки усієї їх сукупності у їх взаємовідношенні, не допустивши при цьому таких порушень правил оцінки доказів, що давали б підстави для зміни чи скасування рішення.

Що ж доводів апеляційної скарги, то вони висновків суду першої інстанції не спростовують. Відповідно до статті 3 СК України дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. У статті 155 СК України закріплено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно зі статтею 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Частиною четвертою статті 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до статті 156 ЖК УРСР до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Згідно із правилами статті 17 ЗУ «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Статтею 18 ЗУ «Про охорону дитинства» передбачено, що діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Пунктом 67 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №866 від 24 вересня 2008 року, встановлено, що дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким має дитина надається районною, районною у мм. Києві та Севастополі держадміністрацією, виконавчим органом міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об'єднаної територіальної громади за поданням служби у справах дітей після проведення зазначеною службою перевірки документів за місцем знаходження майна протягом одного місяця з дня надходження заяви на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини лише у разі гарантування збереження її права на житло і оформляється рішенням, витяг з якого видається заявникам службою у справах дітей.

Аналіз вищезазначених норм законодавства, у сукупності із матеріалами даної цивільної справи, дає суду апеляційної інстанції підстави дійти висновку про те, що ЗУ «Про охорону дитинства» визначає охорону дитинства в Україні як загальнонаціональний пріоритет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров'я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини. ЗУ «Про охорону дитинства» визначено, що обов'язковою умовою для зміни будь-яких майнових прав дитини є дозвіл органів опіки і піклування. За таких обставин відсутні підстави для задоволення позовних вимог принаймні щодо неповнолітнього.

Що ж до прав повнолітньої доньки позивача - то твердження апелянта про неперешкоджання ним у вільному доступі та користуванні житлом його донькою не знайшло свого підтвердження. При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Посилання апелянта на встановлені іншим судовим рішенням у 2009 році факту перешкоджання ОСОБА_3 у його спілкуванні із дітьми висновків суду по зазначеній справі теж не спростовують. Апелянт не заперечує і у апеляційній скарзі того, що ним у подальшому були змінені двері та замки у спірній квартирі, що відповідно створило певні перешкоди для вільного використання житла відповідачами. Твердження апелянта про можливість використання нових ключів відповідачами і після зміни замків є голослівним, тоді як факт зміни замків є доведеним та незаперечуваним сторонами.

Певні обставини, що спростовують твердження апелянта були встановлені і у рішенні Сєвєродонецького міського суду від 06 травня 2010 року (а.с. 23) - зокрема щодо наявності неприязнених стосунків між сторонами, непроживання у спірній квартирі з поважних причин. У судовому рішенні того ж Сєвєродонецького міського суду від 23 жовтня 2018 року, що набрало законної сили було встановлено і те, що саме через перешкоди у користуванні житловим приміщенням відповідачі переїхали до іншого житла (№428/74/18). Позивач не є власником спірної квартири, відповідачі були зазначені у ордері при отриманні цього житла як службового. Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні були дотримані норми матеріального та процесуального права. Конституцією України передбачено захист права на житло. За положеннями статті 47 Конституції України та статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі «Садов'як проти України» було зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Питання щодо наявності перешкод для проживання відповідачів вже було предметом дослідження у суді по інших справах і зроблені судом висновки не підлягають повторному доведенню та доказуванню. Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновків про те, що оскаржене рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та певною мірою зводяться до намагання здійснити переоцінку доказів у справі, тоді як при оцінці доказів суд першої інстанції належним чином оцінив усі належні та допустимі докази у їх сукупності, ухвалив судове рішення з належним додержанням норм матеріального і процесуального права. Статтею 375 ЦПК є передбачено що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Згідно з частиною другою статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на викладене вище та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 10 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 15 квітня 2019 року.

Головуючий

Судді