Постанова

Іменем України

11 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 273/1789/15-ц

провадження № 61-33961св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О.,

суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Житомирської області від 19 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Галацевич О. М., Борисюка Р. М., Широкової Л. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У грудні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 13 серпня 2013 року між банком та ОСОБА_1 було укладено договір про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб шляхом акцептування клієнтом публічної пропозиції банку на комплексне банківське обслуговування фізичних осіб (у рамках обслуговування продукту «Максимум-готівка»), за яким відповідачу було відкрито картковий рахунок у гривні, випущено міжнародну платіжну карту строком дії 2 роки та встановлено ліміт відновлювальної кредитної лінії в розмірі 50 000 грн під 21 % річних. У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 своїх зобов`язань за договором станом на 10 листопада 2015 року в неї утворилася заборгованість перед банком у розмірі 88 500,17 грн, з яких: 19 401,36 грн - заборгованість за тілом кредитом, 58 428,70 грн - за простроченим тілом кредитом, 345,50 грн - за процентами, 10 324,61 грн - неустойка. Враховуючи викладене, ПАТ «Альфа-Банк» просило стягнути з відповідача на свою користь вказану заборгованість та понесені судові витрати.

Рішенням Баранівського районного суду Житомирської області від 19 січня 2017 року у складі судді Михалюка О. П. позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за договором про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб від 13 серпня 2013 року станом на 10 листопада 2015 року в розмірі 45 541,48 грн, з яких: 21 794,62 грн - прострочене тіло кредиту, 19 401,36 грн - тіло кредиту, 345,50 грн - проценти за користування кредитом, 4 000 грн - пеня.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що згідно з випискою по рахунку заборгованість відповідача перед банком становить: 11 460,04 грн - проценти, 472,04 грн - проценти за овердрафт, 18 894,72 грн - плата за розрахунково-касове обслуговування, 5 807,28 грн - щомісячна комісія за страховий пакет добровільного страхування від нещасних випадків. У наданому ПАТ «Альфа-Банк» розрахунку заборгованості вказані нарахування включені у прострочене тіло кредиту. Однак такі дії позивача не ґрунтуються на вимогах закону та умовах укладеного між сторонами договору, так як фактично ці нарахування не є і не можуть бути тілом кредиту. Крім того, банком не надано доказів переукладення договору добровільного страхування від нещасних випадків, а відповідачем цей факт заперечується. Таким чином, стягненню підлягає тіло кредиту в розмірі 19 401,36 грн, прострочене тіло кредиту (за виключенням сум інших нарахувань) - 21 794,62 грн, проценти - 345,50 грн (в межах заявлених банком позовних вимог), а також пеня, яку, врахувавши майновий стан позичальника, суд зменшив з 10 324,61 грн до 4 000 грн на підставі частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 19 квітня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Альфа-Банк» задоволено частково. Рішення Баранівського районного суду Житомирської області від 19 січня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за договором про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб від 13 серпня 2013 року в розмірі 81 830,02 грн, з яких: 21 794,62 грн - прострочене тіло кредиту, 19 401,36 грн - тіло кредиту, 11 460,04 грн - проценти за користування кредитом, 472,04 грн - проценти за овердрафт, 18 894,72 грн - комісія за розрахунково-касове обслуговування, 4 000 грн - пеня. В задоволенні решти позовних вимоги відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що оскільки умовами укладеного між сторонами кредитного договору передбачено сплату позичальником процентів за користування кредитом, процентів за користування несанкціонованою заборгованістю, комісії за обслуговування розрахункових операцій, неустойки та страхового платежу, то суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині. Посилання суду на те, що зазначені складові заборгованості банком включені до простроченого тіла кредиту, не можуть бути підставою для відмови у стягненні наявного боргу в межах суми позовних вимог.Зважаючи на те, що відповідач виховує дитину-інваліда, розмір неустойки підлягає зменшенню з 10 324,61 грн до 4 000 грн на підставі частини третьої статті 551 ЦК України. Заперечення відповідача про те, що Тарифи та Публічна пропозиція не містять її підпису, є безпідставними, оскільки своїм підписом в анкеті-заяві від 13 серпня 2013 року вона підтвердила, що ознайомилася із змістом Публічної пропозиції на укладення договору, яка оприлюднена на інтернет-сторінці банку за електронною адресою www.alfabank/com.ua, Правилами користування банківською платіжною карткою, Тарифами банку, які є невід`ємною частиною договору, і отримала свій примірник договору разом з усіма додатками, що підписуються в рамках обслуговування продукту «Максимум-готівка».

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.

У червні 2017 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Апеляційного суду Житомирської області від 19 квітня 2017 року, а рішення Баранівського районного суду Житомирської області від 19 січня 2017 року залишити в силі.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суд першої інстанції дав належну оцінку розрахунку заборгованості як у сукупності з випискою по рахунку, так і окремо, та виявивши розбіжності в нарахуваннях, правомірно взяв до уваги виписку, яка є первинним бухгалтерським документом. Таким чином, ухвалюючи рішення, місцевий суд виходив з принципу диспозитивності та стягнув на користь банку заборгованість в межах заявлених вимог і встановлених обставин справи. Апеляційний суд застосував підміну правових понять та ототожнив поняття «межі заявлених вимог» з поняттям «ціна позову» (стягнув суми, які мають правову природу та походження, що відмінні від заявлених у позові). В матеріалах справи містяться Тарифи банку у двох редакціях, однак суд апеляційної інстанції вибрав ті, які відповідають розрахунку заборгованості, тобто найбільш сприятливі для задоволення позову. Посилання суду на умови кредитного договору як на підставу правомірності списання кредитором коштів на страхові платежі, є необґрунтованим, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження переукладення договору добровільного страхування від нещасних випадків. Крім того, надані ПАТ «Альфа-Банк» Правила обслуговування платіжної картки, Тарифи та Пам`ятка, які не містять її підпису про ознайомлення з ними, не можуть вважатися складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору.

У листопаді 2017 року ПАТ «Альфа-Банк» подало заперечення на касаційну скаргу, в якому просило відмовити в її задоволенні, посилаючись на те, що ОСОБА_1 погодилася з тим, що підписана нею заява разом з Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку складає між сторонами договір. Умовами кредитного договору передбачене право кредитора на щомісячне списання страхового платежу на добровільне страхування від нещасних випадків та добровільне страхування здоров`я у випадку хвороби.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Баранівського районного суду Житомирської області.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

04 червня 2018 року справу № 273/1789/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 19 серпня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 213 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення (далі - ЦПК України 2004 року), рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 214 ЦПК України 2004 року).

Відповідно до частини першої статті 303, частини першої статті 304 ЦПК України 2004 року під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими главою 1 розділу V ЦПК України 2004 року.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Судами встановлено, що 13 серпня 2013 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 було укладено договір про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб шляхом акцептування клієнтом публічної пропозиції банку на комплексне банківське обслуговування фізичних осіб (у рамках обслуговування продукту «Максимум-готівка»), за яким відповідачу було відкрито картковий рахунок у гривні, випущено міжнародну платіжну карту строком дії 2 роки та встановлено ліміт відновлювальної кредитної лінії в сумі 50 000 грн зі сплатою процентів у розмірі 21 % річних.

На підтвердження укладення між сторонами кредитного договору, крім копії анкети-заяви про акцепт, позивач також надав Правила користування платіжною карткою, Тарифи банку, виписку по рахунку та розрахунок заборгованості.

Згідно з наданим ПАТ «Альфа-Банк» розрахунком станом на 10 листопада 2015 року в ОСОБА_1 утворилася заборгованість перед банком у розмірі 88 500,17 грн, з яких: 19 401,36 грн - заборгованість за тілом кредитом, 58 428,70 грн - за простроченим тілом кредитом, 345,50 грн - за процентами, 10 324,61 грн - неустойка.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Скасовуючи рішення місцевого суду та частково задовольняючи позов, суд апеляційної інстанції виходив з того, що умовами укладеного між сторонами кредитного договору передбачено сплату позичальником процентів за користування кредитом, процентів за користування несанкціонованою заборгованістю, комісії за обслуговування розрахункових операцій та страхового платежу, тому сам факт включення банком цих нарахувань у прострочене тіло кредиту не може бути підставою для відмови у стягненні наявного боргу в межах суми позовних вимог.

З такими висновками суду апеляційної інстанції погодитися не можна з огляду на таке.

Відповідно до частин першої, третьої статті 10 ЦПК України 2004 року цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою, другою статті 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до статті 57 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно з частиною другою статті 59 ЦПК України 2004 року обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до частин другої-четвертої першої статті 60 ЦПК України 2004 року докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях

Звертаючись до суду з цим позовом, ПАТ «Альфа-Банк» просило стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 88 500,17 грн, з яких: 19 401,36 грн - заборгованість за тілом кредитом, 58 428,70 грн - за простроченим тілом кредитом, 345,50 грн - за процентами, 10 324,61 грн - неустойка.

Місцевим судом було встановлено, що ПАТ «Альфа-Банк» були включені у прострочене тіло кредиту, крім самого тіла, також проценти в розмірі 11 460,04 грн, проценти за овердрафт - 472,04 грн, плата за розрахунково-касове обслуговування - 18 894,72 грн, щомісячна комісія за страховий пакет добровільного страхування від нещасних випадків - 5 807,28 грн, що підтверджується випискою по картковому рахунку позичальника. Вказана обставина не заперечувалася представником позивача.

Таким чином, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для стягнення вищевказаних нарахувань, які безпідставно були включені банком у суму простроченого тіла кредиту (без наведення відповідних обґрунтувань у позовній заяві).

Суд апеляційної інстанції не спростував належним чином обставин, встановлених місцевим судом, тобто фактично необґрунтовано переоцінив докази, які були оцінені судом першої інстанції в межах заявлених позивачем вимог та з дотриманням вимог закону.

Верховний Суд погоджується з доводами касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції застосував підміну правових понять та ототожнив поняття «межі заявлених вимог» з поняттям «ціна позову» (стягнув суми, які мають правову природу та походження, що відмінні від заявлених у позові).

Частинами другою, третьою статті 551 ЦК України передбачено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

При зменшенні розміру неустойки суд не обмежений тільки розміром основної заборгованості, оскільки законодавчої заборони такого зменшення не встановлено. Таким чином, за наявності обставин, встановлених частиною третьою статті 551 ЦК України, суд за власним переконанням може зменшити розмір неустойки в розумних межах.

Взявши до уваги майновий стан позичальника, місцевий суд обґрунтовано виходив з наявності підстав для зменшення неустойки з 10 324,61 грн до 4 000 грн, тобто правильно застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини.

Проте, ухвалюючи у вказаній частині таке ж саме рішення, апеляційний суд не навів мотивів для скасування рішення суду першої інстанції.

Крім того, апеляційний суд безпідставно послався на наявні в матеріалах справи Тарифи та Правила користування платіжною карткою ПАТ «Альфа-Банк».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) викладено правовий висновок про те, що Витяги з Умов та Правил і Тарифів банку, які містяться в матеріалах справи, не визнаються відповідачем та не містять його підпису, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами.

З огляду на викладене та з урахуванням того, що надані ПАТ «Альфа-Банк» Тарифи, Правила користування платіжною карткою та Публічна пропозиція на укладання договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб, що розміщена на офіційному сайті позивача (www.alfatbank.com.ua), не містять підпису відповідача про ознайомлення з ними, Верховний Суд виходить з того, що ці документи не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами.

Тому не заслуговують на увагу доводи ПАТ «Альфа-Банк» про те, що пунктом 2.1 вказаної Публічної пропозиції передбачено право кредитора надавати декілька видів кредитів, в тому числі і на погашення платежів за першим кредитом. Крім цього, банком не надано доказів на підтвердження вказаних обставин (надання позичальнику додаткових кредитних коштів з метою їх зарахування на погашення заборгованості за процентами).

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване по суті рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Враховуючи, що рішення апеляційного суду не відповідає вимогам щодо законності й обґрунтованості, воно підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції з підстав, передбачених статтею 413 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Житомирської області від 19 квітня 2017 року скасувати, а рішення Баранівського районного суду Житомирської області від 19 січня 2017 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. О. Кузнєцов
Судді:В. С. Жданова
В. М. Ігнатенко
В. А. Стрільчук
М. Ю. Тітов