КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ПОЛТАВИ
Справа №552/1294/17
Провадження № 2/552/5/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14.05.2019 Київський районний суд м. Полтави в складі:

головуючого судді Васильєвої Л.М.

при секретарі Степаненко К.В.

за участю представника позивача адвоката Маліннікової Д.К., відповідача ОСОБА_1 , представника відповідача адвоката Акжитової С.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтава цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання об`єкта незавершеного будівництва об`єктом спільної сумісної власності подружжя, визначення розміру частки у праві спільної сумісної власності та визнання права власності,-

В С Т А Н О В И В:

09.03.2017 ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом про визнання права спільної сумісної власності її та відповідача, на Ѕ частину житлового будинку з господарськими спорудами по АДРЕСА_1 та визнання за нею права власності на Ѕ частку, Ѕ частини спірного будинку, що належить відповідачеві. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі у період з 17.01.1996 по 14.01.2011. На час реєстрації шлюбу відповідач мав у власності Ѕ частину спірного будинку на підставі договору дарування. В період шлюбу з 1996 по 2001 роки вона, перебуваючи у шлюбі з відповідачем, провела реконструкцію належної йому частини житлового будинку за спільні з відповідачем кошти, яка полягала у знесенні окремих частин належної йому частини будинку та будівництво нових приміщень, які на час звернення її до суду значаться у як самочинно збудовані, а саме сарай літ. «б», жила прибудова літ. «А1-1». Посилаючись на норми ч. 1 ст. 62 СК України вважає, що вказане нерухоме майно є її та відповідача спільним сумісним майном, оскільки під час шлюбу істотно збільшилось у своїй вартості внаслідок спільних трудових та грошових затрат.

22.10.2018 позивач уточнила позовні вимоги, просила визнати об`єкт незавершеного будівництва житлову прибудову літ «А1-1» , квартира №1, навіс літер «а2», гараж літ. АДРЕСА_2 Ж», літню кухню літ. «Ж1» , ворота огорожі №1 по вул. Мироненка, 55 у м. Полтава з 100% готовністю об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Визнати, що її частка у незавершеному будівництві , а саме літ. «А1-1», квартирі №1 складає 326/1000, що складає 30.7 кв.м, визнати за нею право власності на 326/1000 частки вказаного незавершеного будівництва, стягнути витрати по справі, які полягають у сплаті судового збору та вартості проведення експертиз.

Провадження у справі відкрите 23.03.2017 за правилами ЦПК України, яке було чинним на час його відкриття .

Ухвалою суду від 23.03.2017 заява представника позивача про забезпечення позову задоволена частково, накладений арешт на Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстроване за відповідачем ОСОБА_1

Ухвалою суду від 12.04.2017 відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без руху.

Ухвалою суду від 19.06.2017 задоволене клопотання представника позивача про витребування доказів.

Ухвалою суду від 15.09.2017 до участі у справі залучені треті особи, яка не заявляють самостійних вимог - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

Ухвалою суду від 13.11.2017 за клопотанням представника позивача призначена судова будівельно-технічна експертиза, провадження у справі зупинено.

07.02.2018 поновлено провадження у справі.

06.02.2018 призначена судова будівельно-технічна експертиза, провадження у справі зупинено.

10.08.2018 провадження у справі поновлено.

Ухвалою суду від 05.11.2018 призначена додаткова судова будівельно-технічна експертиза, провадження у справі зупинено.

14.03.2019 провадження у справі поновлено.

У судовому засіданні представник позивача, адвокат Маліннікова Д.К., позовні вимоги підтримала повністю, просила їх задовольнити, з підстав, що викладені у позовній заяві. Пояснила, що саме у період шлюбу сторін та за їхні спільні кошти проведені роботи з будівництва житлової прибудови літ «А1-1», збудовані навіс літер «а2», гараж літ. «Ж», літня кухня літ. «Ж1» , ворота огорожі №1 по вул. Мироненка, 55 у м. Полтава. Вказана прибудова та інші господарські споруди мають ступінь готовності 100%, але відповідач не здає їх в експлуатацію, користується будинком одноособово . Зазначала, що позовна давність до вказаних позовних вимог не може бути застосована, оскільки позивач не була повідомлена про те, що відповідач розірвав з нею шлюб , так як на час ухвалення рішення перебувала за межами України, не була та не могла бути присутньою у судовому засіданні під час розгляду справи про розірвання шлюбу. Просила стягнути витрати по справі, що понесені позивачем, які полягають у сплаті судового збору та оплаті проведення експертизи.

Відповідач позовні вимоги не визнав, пояснив, що протягом останніх 12 років позивач з ним не проживає, перебуває за кордоном. Також зазначав, що участь позивача у будівництві є незначною, вона майже не приймала участі у проведенні добудови та будівництві інших господарських споруд.

Представник відповідача, адвокат Акжитова С.М., просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Пояснила, що позивач не надала суду жодного доказу у підтвердження того, що вона своїми коштами приймала участь у проведенні будівельних робіт з будівництва житлової прибудови літ «А1-1», навісу літер «а2», гаража літ. «Ж», літньої кухні літ. «Ж1» , ворота огорожі №, а висновком судової будівельно-технічної експертизи не встановлений період коли вказані будівельні роботи проведені. Також зазначала, що до вказаних позовних вимог повинна бути застосвана позовна давність, оскільки правовідносини між сторонами виникли під час дії Кодексу про шлюб та сім`ю, та ЦК України, які передбачали застосування позовної давності незалежно від подання заяви про її застосування. Також із матеріалів справи не убачається, що ж саме було проведено у спірному домоволодінні реконструкція частини будинку чи добудова до частини будинку. Пояснила суду, що відповідач не згоден з висновками проведених експертиз, але клопотань про призначення повторнорї експертизи вони заявляти не будуть.

Заслухавши учасників судового розгляду справи , дослідивши матеріла справи, надані сторонами докази, суд керується наступним.

Встановлено, що 17.01.1996 року між позивачем та відповідачем зареєстрований шлюб, який був юридично оформлдений Решетилівським районним відділом РАГС Полтавської області, актовий запис №2.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 14.01.2011 , яке набрало чинності 08.02.2011 шлюб між позивачем та відповідачем розірваний.

Рішення суду отримане позивачем 20.08.2016 ( т. 1 а.с.6).

На час реєстрації шлюбу з позивачем відповідач ОСОБА_1 мав у власності Ѕ частку житлового будинку по АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 06.05.1993 та відповідно до даних технічного паспорту, виготовленого станом на 23.04.1993, його частина будинку зазначена, як квартира АДРЕСА_3 що складалась із кімнат площею 6.8 кв.м та 24.4 кв.м , кухні 8.6 кв.м, веранди 10.2 кв.м, кладової 1.7 кв.м, всього 51.7 кв.м ( т. 1 а.с. 85- 87).

Рішенням виконавчого комітету Київської районної ради народних депутатів м. Полтави від 02.07.1996 № 261 ОСОБА_1 дозволено провести добудову розміром (4.0 х 9.0 ) х (3.0 х10.0) метрів згідно зі схемою , що додається та реконструкцію існуючого будинку в домоволодінні по АДРЕСА_1 ( т. 1 а.с. 83).

Рішенням виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради № 469 від 25.09.2001 ОСОБА_1 надано дозвіл замість старого сараю «В» побудувати господарський блок розміром 6.1х6.5 м для влаштування гаража, літньої кухні, лазні ( т. 1 а.с. 84).

Із технічного паспорту, що виготовлений станом на 29.02.2008, убачається, що станом на 29.02.2008 частина будинку, що належить ОСОБА_1 , як зазначено в технічному паспорті, квартира № АДРЕСА_3 , вже складається із коридору 8.2, кв.м, передпокію 7.3 кв.м, коридору 4.3 кв.м, вбиральні поєднаної площею 3.4 кв.м, кухні 11.0 кв.м, кімнати 23.8 кв.м, кімнати 24.9 кв.м, кімнати 16.2 кв.м, всього 94.1 кв.м., а також, зазначені господарські будівлі, гараж «Ж», літня кухня «Ж1», навіс ( а2) , огорожа та ворота огорожі №1, №2, дата побудови яких 2000 рік ( а.с. 88-92).

Із технічного паспорту виготовленого станом на 17.11.2017 убачається, що станом на час його виготовлення змін , у порівнянні з технічним паспортом виготовленим станом на 29.02.2008 в частині нерухомого майна , що належить ОСОБА_1 немає ( т. 1 а.с. 162-166) .

Із інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 14.10.2016 убачається, що житлова прибудова літ. «А1-1» та господарські споруди не прийняті в експлуатацію ( т. 1 а.с. 7).

Зазначені вище докази свідчать про те, що будівництво житлової прибудови літ. «А1-1» та господарські споруди: навіс літер «а2», гараж літ. «Ж», літня кухня літ. «Ж1» , ворота огорожі №1, збудовані у вказаному домоволодінні проведені у період з 1996 по 2008 роки, під час перебування позивача та відповідача у зареєстрованому шлюбі.

При цьому суд враховує ту обставину, що дата проведення прибудови до житлового будинку літ «А1-1» у технічному паспорті на житловий будинок не зазначена, однак порівнюючи дані технічного паспорту, що виготовлений станом на 23.04.1993, який не містить інформації про наявність у вказаному будинковолодінні прибудови літ. «А1-1» та технічного паспорту виготовленого станом на 29.02.2008, який вже таку інформацію містить , а також відомості щодо спірного будинку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, які були внесені 22.08.2008 , слід дійти до висновку, що вказана прибудова збудована саме у період шлюбу позивача і відповідача.

Щодо навісу літер «а2», гаража літ. «Ж», літньої кухні літ. «Ж1» , воріт огорожі №1 , то у технічному паспорті прямо вказана дата їх побудови 2000 рік.

Час проведених будівельних робіт спірного нерухомого майна , а саме з 1996 по 2008 роки підтверджується також висновком судової будівельно-технічної експертизи № 741/742 від 31.07.2018 ( відповідь на третє питання т. 1 а.с. 214 зворот)

Оскільки будівництво вказаної житлової прибудови і господарських будівель здійснювалось у період з 1996 по 2008 роки, суд при вирішенні вказаного спору бере до уваги ст. 25 Кодексу про шлюб та сім`ю України, а сам ст. 25, яка передбачає, що якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя, а також ч. 1 ст. 62 СК України, яка також передбачає, що якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Із приписів зазначених норм убачається, що збільшення вартості майна повинно відбуватися внаслідок спільних затрат подружжя, суттєвою ознакою має бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, а також його якісних характеристик. Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення з`ясувується шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення.

Висновком експертизи встановлено, що ринкова вартість Ѕ частини домоволодіння ( квартири №1) що належить відповідачеві становить 490 400 грн. Визначити вартість належної відповідачеві частини спірного будинку станом на 1996-2011 роки експертним шляхом не видалось за можливе.

Разом з тим висновок експерта ( відповідь на 5 питання) містить визначення вартості ремонтно-будівельних робіт та поліпшень виконаних у спірній частині будинку за період з січня 1996 по січень 2011 - 320 114 грн.

Враховуючи визначену ринкову вартість спірної частини будинку станом на час проведення експертизи 490 400 грн, а також вартість проведених ремонтно будівельних робіт і поліпшень виконаних у період шлюбу сторін, а це 320 114 грн, наявні підстави дійти до висновку , що вартість нерухомого майна під час реєстрації шлюбу між сторонами істотно збільшилась.

Порівнюючи технічні характеристики спірної частини будинку до реєстрації шлюбу і після проведення ремонтно будівельних робіт і поліпшень виконаних у період шлюбу, слід дійти до висновку, що в період шлюбу сторін частина будинку, що належала відповідачеві ОСОБА_1 до реєстрації шлюбу, істотно збільшилась в період реєстрації шлюбу з позивачем, а саме площа спірної частини будинку збільшилась з 51.7 кв.м до 94.1 кв.м , а також в цей період були збудовані навіс літер «а2», гараж літ. «Ж», літня кухня літ. «Ж1» , ворота огорожі №1.

Окрім того відповідач ОСОБА_1 у судовому визнавав факт участі позивача у проведенні вищевказаного будівництва, але зазначав, що участь позивача у проведенні ремонтно будівельних робіт і поліпшень була незначною. При цьому відповідач ОСОБА_1 взагалі не зазначав в чому полягала незначна участь позивача у проведення ремонтно будівельних робіт і поліпшень виконаних у період шлюбу.

Конструкція норми ст.60 СК свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена в постановах ВСУ від 07.02.2018р. № 654/5243/14 та від 24.05.2017 у справі №6-843цс17.

Відповідач не надав суду жодного доказу щодо спростування позиції позивача про її участь у будівництві спірного нерухомого майна в період шлюбу, не заявляв позовних вимог про визнання саме за ним права особистої власності на житлову прибудову літ. «А1-1» та спірні господарські споруди, а тому суд не може прийняти , як доказ, заперечення відповідача в цій частині, оскільки жодного доказу у підтвердження заперечень на позов він не надав.

Не можуть бути задоволені вимоги відповідача про застосування до вказаних позовних вимог позовної давності, які на думку відповідача та його представника повинні бути застосовані виходячи із норм ЦК України, який був чинним до 01.01.2004.

Як зазначено вище шлюб між сторонами розірваний за рішенням Київського районного суду м. Полтави від 14.01.2011 , яке набрало чинності 08.02.2011 . Рішення суду отримане позивачем 20.08.2016.

Із пояснень відповідача у судовому засіданні убачається, що на час ухвалення рішення суду про розірвання шлюбу позивач вже перебувала за межами України, а із рішення суду убачається, що справа розглянута у відсутність ОСОБА_2 .

Матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_1 будь-яким способом повідомляв ОСОБА_2 про те, що він не визнає її право власності на спільне майно, що він у будь-який спосіб порушував її право на майно, яке було набуте в період шлюбу, не ставив питання про визнання за ним особистої власності на спірне майно.

Позовна давність, за визначенням статті 256 Цивільного кодексу України - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За змістом пункту 6 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України правила цього Кодексу щодо позовної давності стосуються тільки тих позовів, строк пред`явлення яких, встановлений попереднім законодавством, не сплив до 1 січня 2004 року. Якщо ж строк позовної давності закінчився до зазначеної дати, то до відповідних відносин застосовуються правила про позовну давність, передбачені Цивільним кодексом Української РСР 1963 року.

Оскільки станом на 01.01.2004 право позивача на користування спірною частиною нерухомого майна не порушувалось відповідачем, і як встановлено судом вище, проведення ремонтно-будівельних робіт проводилось до 2008 року, то застосування норм права, щодо застосування позовної давності , які були закріплені в ЦК Україні що діяв до 01.01.2004 не може бути застосовано судом, а думка відповідача та його представника в цій частині є хибною.

Не може бути задоволена заява відповідача про застосування позовної давності до вказаних вимог і за нормами чинного ЦК України, оскільки суд встановив, що позивач звернулась за захистом своїх прав в межах позовної давності, підстави встановлення вказаних обставин зазначені вище, а відповідач не навів жодного аргументу, який би спростував вказаний висновок суду.

Судом встановлено, і ця обставина не заперечується сторонами, що спірне нерухоме майно не введене в експлуатацію, хоча за висновком експертизи має 100% готовності та придатне до експлуатації.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього.

Не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

Отже, об`єкт незавершенного будівництва, зведений за час шлюбу за визначених законом умов може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. ( Правові висновки, викладені Верховним Судом України у постановах від 15 травня 2013 року у справі № 6-37цс13, від 18 листопада 2015 року у справі № 6-338цс15, від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2710цс15, від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16).

Так як суд встановив, що спірне нерухоме майно збудовано в період зареєстрованого шлюбу між сторонами, за спільні кошти, а саме: добудова літ. «А1-1» , навіс літер «а2», гараж літ. «Ж», літня кухня літ. «Ж1» , ворота огорожі №1 , слід визнати його об`єктом спільної сумісної власності сторін.

Виходячи із положень ч. 1 ст. 70 СК України частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Позивач просила визначити розмір її частки у незавершеному будівництва житлової прибудови літ «А1-1» ( квартира №1, як зазначено в технічному паспорті) , навісу літер «а2», гаража літ. «Ж», літньої кухні літ. «Ж1» , ворота огорожі №1 по вул. Мироненка, 55 у м. Полтава з 100% готовністю - 326/1000, відійшовши від рівності часток у праві спільної сумісної власності, з урахуванням її участі у проведенні вказаного будівництва.

Ч.1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Отже позовні вимоги в цій частині не суперечать вимогам ч. 1 ст. 70 СК України та ч. 1 ст. 13 ЦПК України та підлягають задоволенню, оскільки висновком експертизи визначено ( сьоме питання), що враховуючи вартість поліпщень, ремонтно-будівельних робіт, проведених за період з січня 1996 року по січень 2011 рік позивачеві припадає 326/1000 частки в Ѕ частині домоволодіння по АДРЕСА_1 .

Відповідач та його представник не погоджувались з вказаним висновком, однак його не спростували та відмовились від проведення будь-яких інших експертиз.

Ч. 4 ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Так як висновок експерта у вказаній частині не спростований відповідачем, а позивач згодна з ним, суд дійшов до висновку про задоволення вказаних позовних вимог.

Щодо визнання за позивачем права власності на вказану частку у незавершеному будівництві вищезазначеного нерухомого майна , що у відповідності до визначеної частки складає 30.7 кв.м, то вказані позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Спірне нерухоме майно не введено в експлуатацію, державна реєстрація права власності на нього не проведена, а отже реєстрація права власності за позивачем на частку у незавершеному будівництві, із зазначенням розміру в квадратних метрах, навіть у разі визнання за нею права власності не може бути проведена.

Вимоги про поділ спірного нерухомого майна, яке не прийняте до експлуатації позивачем не заявлялись, висновком експертизи не визначений конкретний розмір частки в квадратних метрах, а тому слід дійти до висновку про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог, що це не позбавляє позивача права звернутися до суду з вимогами щодо поділу спірного майна з визначенням розміру частки у праві на об`єкт незавершеного будівництва, із зазначенням конкретних приміщень у ньому та визначенням квадратних метрів, які припадають на її частку у незавершеному будівництві.

Не підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення витрат за проведення експертизи, оскільки нею не надані платіжні документи ( а ні оригінали, а ні їх копії) , які б підтверджували коли та в якому розмірі вона сплатила вказані кошти.

Щодо судового збору, то із наданих квитанцій про сплату судового збору убачається, що позивач не сплачувала судовий збір, його частково , у розмірі 917.13 грн. від позивача сплатив її представник.

Позивачем пред`явлені одна позовна вимога майнового характеру , а саме визнання права власності на 326/1000 частки незавершеного будівництва, вартість якого визначена додатковою експертизою у розмірі 191 600 грн., та дві позовні вимоги немайнового характеру, а саме визнання спірного майна спільною власністю, визначення розміру частки у спільному майні. Отже позивач повинна була б сплатити судовий збір за позовні вимоги майнового характеру у розмірі 1 916 грн., але сплатила лише 917.13 грн., різниця недоплаченого судового збору становить 998.87 грн т та повинна бути стягнута з позивача на користь держави. Також за дві позовні вимоги немайнового характеру по 768.40 грн за кожну позивач повинна була б сплатити судовий збір у розмірі 1 526.80 грн.

Так як суд частково задовольнив позовні вимоги, а саме позовні вимоги немайнового характеру, за які судовий збір позивачем не сплачений , слід стягнути з відповідача на користь держави 1526.80 грн.

Керуючись ст. 141, 259, 263-265 ЦПК України,-

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати об`єкт незавершеного будівництва житлову прибудову літ «А1-1» ( квартира №1, як зазначено в технічному паспорті) , навіс літер «а2», гараж літ. «Ж», літню кухню літ. «Ж1» , ворота огорожі №1 по вул. Мироненка, 55 у м. Полтава з 100% готовністю об`єктом спільної сумісної власності подружжя, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Визначити, що частка ОСОБА_2 у незавершеному будівництва житлової прибудови літ «А1-1» ( квартира №1, як зазначено в технічному паспорті) , навіс літер «а2», гараж літ. «Ж», літню кухню літ. «Ж1» , ворота огорожі №1 по вул. Мироненка, 55 у м. Полтава з 100% готовністю складає частку - 326/1000.

У задоволенні інших позовних відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 1526.80 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Полтавського апеляційного суду через Київський районний суд м.Полтави протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач ОСОБА_2 проживає АДРЕСА_4 , закордонний паспорт НОМЕР_1 виданий 03.09.2008, реєстраційний номер облікової картки платника податків не встановлений.

Відповідач ОСОБА_1 прож АДРЕСА_1 реєстраційний номер облікової картки платника податків не встановлений.

Треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , прож. АДРЕСА_1 , реєстраційні номери облікової картки платника податків не встановлені.

Повний текст рішення виготовлений 16 травня 2019 року.

Суддя Л.М. Васильєва