ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

12 квітня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/3487/16-ц

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/652/19

Чернігівський апеляційний суд в особі судді Бобрової І.О., вивчивши матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 07 грудня 2018 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

у с т а н о в и в:

Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 07 грудня 2018 року позовні вимоги задоволено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_1 03.04.2019 (згідно з відбитком поштового штемпеля на конверті (а.с.151 том 2)) звернувся з апеляційною скаргою, провадження за якою не може бути відкрито, враховуючи наступне.

Судом встановлено, що апеляційна скарга від 03.04.2019 є повторною. Перша апеляційна скарга на рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 07.12.2018 ОСОБА_1 була подана 16.01.2019.

Ухвалою судді Чернігівського апеляційного суду від 24.01.2019 апеляційну скаргу ОСОБА_1 від 16.01.2019 було залишено без руху, з наданням строку для здійснення оплати судового збору в сумі 24 724, 72 грн. Копія ухвали судді від 24.01.2019 була направлена на адресу скаржника, що зазначена ним в апеляційній скарзі.

Скаржник ОСОБА_1 тривалий час ухилявся від отримання копії ухвали судді, постановленої за зазначеною вище апеляційною скаргою.

Лише 14.03.2019 ОСОБА_1 подано клопотання про зменшення розміру та відстрочення сплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду від 07.12.2018, в задоволенні якого було відмовлено ухвалою судді Чернігівського апеляційного суду від 15.03.2019.

Від отрмання і цієї копії ухвали відповідач ОСОБА_1 тривалий час ухилявся, умисно затягуючи розгляд справи.

Зловживання відповідачем процесуальними правами призвели до суттєвого порушення процесуального строку, встановленого для розгляду цивільної справи.

Цивільна справа перебуває в провадженні суду з 06.04.2016. Після ухвалення судом першої інстанції рішення, справа за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення суду від 07.12.2018 перебувала в проваджені апеляційного суду понад два місяців. Протягом всього цього часу ОСОБА_1 ухилявся від отримання поштової кореспонденції з суду, а згодом, отримавши з суду телефонограму, будучи обізнаним щодо залишення його апеляційної скарги без руху в період з 13.03.2019 по 26.03.2019 не вчинив жодних дій для отримання поштової кореспонденції з апеляційного суду, понад два місяці не виявляв цікавості відносно процесуального стану його апеляційної скарги, не усунув її недоліки.

Ухвалою судді Чернігівського апеляційного суду від 26.03.2019 через недобросовісне користування скаржником своїми процесуальними правами апеляційна скарга ОСОБА_1 згідно із приписами ч.3 ст. 44 ЦПК України була повернута подавачеві.

Зазначена ухвала судді є чинною.

03.04.2019 ОСОБА_1 подав ідентичну апеляційній скарзі від 16.01.2019 апеляційну скаргу на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 07.12.2018, попередньо подавши до суду першої інстанції заяву про видачу копії даного рішення суду, посилаючись на її неотримання (а.с.122 т.2), штучно створюючи підґрунтя для відновлення права на апеляційний перегляд справи.

Вирішуючи питання щодо повторної апеляційної скарги ОСОБА_1, суд виходить з наступного.

Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст.1 ЦПК України).

Особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки (ч.3 ст.27 ЦПК України).

Зловживання процесуальними правами недобросовісної сторони різко дисонує з проголошеними законодавцем цілями і завданнями цивільного судочинства. Правильний і своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ в умовах процесуальної недобросовісної стає скрутним, оскільки дії недобросовісної сторони перешкоджають вирішенню цих завдань. Не дивлячись на те, що завдання правильного і своєчасного розгляду і вирішення цивільної справи ставиться не перед сторонами процесу, а перед органом судової влади, вказана обставина жодною мірою не виправдовує поведінку осіб, що беруть участь в справі, направлене на те, що умисне перешкодило досягнення органом судової влади вказаних завдань.

Практика Європейського суду з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов'язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов'язки.

Як зазначено у рішенні Європейського Суду з прав людини в справі "Пономарьов проти України", сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 07 липня 1989 року у справі "Юніон Аліментарія Сандерс С.А. проти Іспанії" сформував позицію про те, що заявник зобов'язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Також, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 04 жовтня 2001 року у справі "Тойшлер проти Германії" наголосив на тому, що обов'язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів.

Право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях. Відтак в кожному випадку заявник при зверненні до суду повинен дотримуватися норм процесуального законодавства.

Пунктами 6, 7 частини 2 ст. 43 ЦПК України передбачено, що учасники справи зобов'язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строк та виконувати інші процесуальні обов'язки, визначені законом або судом.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Принцип юридичної визначеності, як складова частина конституційного принципу верховенства права, зобов'язує скаржника самостійно цікавитися перебігом розгляду його скарги в суді апеляційної інстанції. Тривала відсутність такого інтересу з боку скаржника свідчить про його небажання захищати свої процесуальні права та зловживання правом на апеляцію.

Відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.

Відповідно до частини 1 статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Феномен зловживання процесуальними правами як особливий різновид цивільного процесуального правопорушення полягає у тому, що при зловживанні процесуальними правами відбувається порушення умов реалізації суб'єктивних цивільних процесуальних прав. Це положення відповідає загальнотеоретичним розробкам конструкції зловживання правом, в яких воно нерідко визначається як поведінка, що перевищує (або порушує) межі здійснення суб'єктивних прав. Суб'єкт цивільного судочинства свої цивільні процесуальні права має здійснювати відповідно до їх призначення, яке або прямо визначено змістом того чи іншого суб'єктивного права, або вочевидь випливає з логіки існування того чи іншого суб'єктивного процесуального права.

Зловживання процесуальними правами може мати форму штучного ускладнення цивільного процесу, ускладнення розгляду справи в результаті поведінки, що перешкоджає винесенню рішення у справі або вчиненню інших процесуальних дій.

Вказане відповідає правовому висновку висловленому в постанові Верховного Суду від 06 вересня 2018 року у справі N 552/2378/17.

Повторно звертаючись 03.04.2019 з апеляційною скаргою з аналогічними доводами, що й в апеляційній скарзі від 16.01.2019, з тими ж самими недоліками (несплата судового збору, відсутність копій для інших учасників справи), без заяви про поновлення процесуального строку на оскарження судового рішення, відповідач ОСОБА_1 явно зловживає своїми процесуальним правами, намагаючись штучно повернутися до стадії апеляційного перегляду справи, вкотре затягнувши розгляд справи, який, з огляду на положення ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закінчується повним виконанням рішення суду.

За змістом частини третьою статті 44 ЦПК України, якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання.

Оскільки судом встановлено, що скаржник ОСОБА_1 добросовісно не здійснює свої процесуальні права і не виконує процесуальні обов'язки, зловживаючи своїми процесуальними правами, його повторну апеляційну скаргу від 03.04.2019 відповідно до положень ч.3 ст. 44 ЦПК України слід повернути скаржнику.

Частиною четвертою статті 44 ЦПК України передбачено, що у випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.

Із приписів цієї статті вбачається, що суд зобов'язаний вживати заходів у разі невиконання учасником справи його обов'язків.

Види заходів процесуального примусу визначені частиною першою статті 144 ЦПК України, а саме: попередження; видалення із залу судового засідання; тимчасове вилучення доказів для дослідження судом; привід; штраф.

Згідно з частиною першою статті 143 ЦПК України заходами процесуального примусу є процесуальні дії, що вчиняються судом у визначених цим Кодексом випадках з метою спонукання відповідних осіб до виконання встановлених у суді правил, добросовісного виконання процесуальних обов'язків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства.

З огляду на обставини викладені вище, накладення стягнення, передбаченого ст.44 ч.4 та ч.1 ст.144 ЦПК України, зокрема штрафу, суд вважає передчасним через відсутність на момент постановлення даної ухвали системності, на що вказував Веховний Суд в постанові від 06 вересня 2018 року у справі N 552/2378/17.

Керуючись ст. 44 ЦПК України,

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 07 грудня 2018 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості повернути скаржнику.

Копію даної ухвали надіслати учасникам справи.

Скаржнику надіслати копію даної ухвали разом з апеляційною скаргою та доданими до скарги матеріалами.

Копію апеляційної скарги залишити в суді апеляційної інстанції.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів

Суддя І.О.Боброва