Справа № 303/326/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

02 квітня 2019 року м. Ужгород

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Закарпатського апеляційного суду в складі:

головуючого: Собослой Г.Г.,

суддів: Джуга С.Д., Куштан Б.П.,

секретаря: Балаж Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця «ОСОБА_4» на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 24 травня 2018 року у справі №303/326/17 (Головуючий: Куцкір Ю.Ю.), -

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2017 року ФОП «ОСОБА_4» звернувся в суд із позовом до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, мотивуючи тим, що 26 квітня 2012 року між позивачем і відповідачем був укладений трудовий договір, відповідно до якого останній взяв на себе зобов'язання виконувати обов'язки водія вантажного автомобіля, забезпечувати цілісність матеріальних цінностей та вантажу.

21 січня 2014 року ОСОБА_1 здійснив поставку товарів транспортним засобом марки «Mitsubichi-Canter», державний номер НОМЕР_1, власником якого є позивач, не впорався з керуванням автомобіля в результаті чого у Словацькій Республіці на відрізку дороги 1/75 км. 75,6 перед Чака муніципалітету в районі Левіце потрапив у ДТП. Винним у даному ДТП визнано ОСОБА_1. Внаслідок ДТП вищезазначений автомобіль отримав значні технічні пошкодження та став непридатним до експлуатації. Крім цього, частина вантажу була втрачена в кількості 1 763 кг. у зв'язку з пошкодженням контейнерів.

11 лютого 2014 року ТОВ «Орбіта-Сервіс» було відправлено на адресу позивача претензію про відшкодування вартості втраченого вантажу в сумі 105 342,36 грн., які позивач в період з 16.05.2014 року по 08.07.2016 року сплатив. У зв'язку з цим позивач просив стягнути з відповідача суму матеріальної шкоди внаслідок пошкодження транспортного засобу у розмірі 245 922,85 грн., 105 342,36 грн. за пошкодження вантажу, 50 000 грн. завданої моральної шкоди, 700 за висновок експерта - товарознавця та 5 000 грн. за витрати пов'язані з виїздом за кордон для з'ясування обставин ДТП.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 24 травня 2018 року у задоволенні позову ФОП «ОСОБА_4» відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням суду ФОП «ОСОБА_4» подав апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування рішення суду, як таке, що постановлене з порушенням норм процесуального та матеріального права, оскільки підстави передбачені чинним законодавством для відмови у позові відсутні, судом не вірно надано оцінку при визначенні строків звернення до суду та не надано належну оцінку доводам представника щодо відсутності пропуску строку подачі позовної заяви про відшкодування шкоди, які не є порушені, так як право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством, організацією, установою сум третій особі і з цього ж часу обчислюється строк на пред'явлення регресного позову.

Заслухавши пояснення представника ФОП «ОСОБА_4» - ОСОБА_2, який підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3, який просить рішення суду залишити без змін, перевіривши матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Встановлено, що 26 квітня 2012 року між ОСОБА_4, як приватним підприємцем і ОСОБА_1 був укладений трудовий договір на посаду водія вантажного автомобіля.

Із договору-доручення №7 про надання транспортно-експедиційних послуг з перевезення вантажів автомобільним транспортом в міжнародному і регіональному сполученні від 13.01.2014 року вбачається, що довіритель ФОП «ОСОБА_4» доручає повіреному ТОВ «Орбіта-Сервіс» здійснювати пошук і підбір вантажовласників з метою забезпечення експортно-імпортними вантажами транспортних засобів для транспортування вантажу.

Згідно листа Окружного управління автодорожнього інспекторату Управління поліції округу Левіце Міністерства внутрішніх справ Словацької Республіки винуватцем ДТП, яка мала місце 21.01.2014 року був визнаний ОСОБА_1.

Винним у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди є відповідач ОСОБА_1, між протиправними діями якого та завданою позивачем шкодою наявний причинно-наслідковий зв'язок, що не потребує окремого доведення, так як вказані обставини, їх факт, час та місце скоєння встановлені компетентними органами Словацької Республіки, що є підставою для звільнення від доказування.

Із звіту про оцінку вартості майнової шкоди від 12.02.2014 року слідує, що вартість майнової шкоди, заподіяної власнику транспортного засобу становить 245 922,85 грн..

Матеріалами справи стверджується, що ОСОБА_4 сплатив ТОВ «Орбіта-Сервіс» компенсацію вартості втраченого вантажу, згідно претензій №10 від 11.02.2014 року, яка становить 105 342,36 грн. і дана обставина сторонами не оспорюється.

Згідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч.1 ст.1677 ЦК України моральна шкода завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

На підставі наявних доказів, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 згідно відповідного договору перебував з суб'єктом господарської діяльності-приватним підприємцем - фізичною особою ОСОБА_4 у трудових відносинах та під час допущеної з його вини дорожньо-транспортної пригоди виконував обов'язки за трудовим договором, здійснюючи за дорученням позивача перевезення на закріпленому за ним автомобілі.

Із врахуванням встановлених конкретних обставин по справі, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що положення закону, на які здійснює посилання позивач ФОП «ОСОБА_4», як на підставу заявлених позовних вимог (статті 1166, 1167 ЦК України) не поширюються на виниклі правовідносини між сторонами і визначив норми матеріального права, які їм відповідають і підлягають застосуванню у даному випадку.

Підстави, умови, порядок, межі й розмір матеріальної відповідальності працівників за шкоду, заподіяну ним підприємству установі, організації, встановлені главою IX КЗпП України.

Згідно до ч.ч.1, 2 ст.130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Відповідно до ст.132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівників, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку.

Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві.

Стаття 134 КЗпП України передбачає випадки повної матеріальної відповідальності і перелік таких підстав є вичерпним і за не передбачені даною статтею притягнути працівника до матеріальної відповідальності неможливо.

Відповідно до п.2 Трудового договору від 26.04.2012 року на працівника ОСОБА_1 покладено зобов'язання збереження матеріальних цінностей, цілісність вантажу.

Постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР з праці та соціальних питань і Секретаріатом Всесоюзної центральної ради професійних спілок від 28.12.1977 року №446/24, яка є чинною у відповідності до постанови Верховної Ради України від 12.09.1991 року №1545-XII «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союза РСР» затверджено Перелік посад і робіт, що зміщуються чи виконуються працівниками, з яким підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за забезпечення збереження цінностей, переданих їм на збереження, обробку, продаж (відпуск) перевезення або застосування в процесі виробництва.

За основу притягнення працівників до матеріальної відповідальності у Переліку покладений зміст їх трудових обов'язків, виконання функцій, пов'язаних з обслуговуванням матеріальних цінностей.

Згідно додатку №1 до постанови такі договори укладаються з експедиторами з перевезення вантажів, а з водіями вантажного автомобіля договори про повну матеріальну відповідальність не укладаються, так як водії не входять у вищезазначений Перелік посад і робіт, що заміщуються чи виконуються працівниками, з яким підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм на збереження, обробку, продаж (відпуск), перевезення або застосування в процесі виробництва.

За правилами статті 138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу.

За таких обставин, підстави для покладення на працівника ОСОБА_1 відповідальності за заподіяні ним фізичній особі-підприємцю дорожньо-транспортною пригодою збитки у повному обсязі відсутні, і така повинна підлягати відшкодуванню у розмірі середнього місячного заробітку.

Спірні правовідносини між сторонами врегульовані нормами КЗпП України, а саме положеннями глави IX «Гарантії при покладенні на працівників матеріальної відповідальності за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації» в положеннях яких не передбачено право роботодавця вимагати компенсації моральної шкоди у випадку наявності підстав для матеріальної відповідальності працівників за шкоду, заподіяну внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків.

Трудовий договір від 26.04.2012 року між ФОП «ОСОБА_4» та ОСОБА_1 не передбачає стягнення моральної шкоди роботодавцем з найманого працівника, а тому вимоги позивача в цій частині є безпідставними.

У відповідності до ч.3 ст.233 КЗпП України для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

Згідно з ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У відповідності до ч.4 ст.267 ЦК України сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Оскільки, ОСОБА_1 просив застосувати позовну давність до даного позову, так як ст.233 КЗпП України встановлений річний строк звернення до суду за захистом свого права, а дорожньо-транспортна пригода мала місце 21 січня 2014 року, то позивач із позовом звернувся до суду 20 січня 2017 року, тобто з пропуском передбаченого законом строку звернення до суду за захистом своїх прав і суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог.

Рішення суду є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування немає.

Доводи апеляційної скарги, що судом не вірно надано оцінку при визначенні строків звернення до суду та не надано належну оцінку доводам щодо відсутності пропуску строку подачі позовної заяви про відшкодування шкоди, які не є порушені, так як право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством, організацією, установою сум третій особі і з цього часу обчислюється строк на пред'явлення регресного позову, судова колегія до уваги не приймає, оскільки правовідносини сторін регулюються на підставі трудового договору, а не на положеннях закону, на які посилається позивач, як на правову підставу позовних вимог.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.374, 375, 381-384 ЦПК України, судова колегія, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ФОП «ОСОБА_4» залишити без задоволення.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 24 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 09 квітня 2019 року.

Головуючий (підпис)

Судді: (підписи)

Згідно з оригіналом:

Суддя Закарпатського

апеляційного суду Г.Г. Собослой