КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді І інстанції - Грегуль О.В..
Апеляційне провадження № 22-ц/824/2818/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2019 року м. Київ

Апеляційний суд Київської області у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

ЯворськогоМ.А. (суддя-доповідач), КашперськоїТ.Ц., Фінагеєва В.О.,

розглянувши цивільну справу в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за апеляційною скаргою ОСОБА_5 поданої його представником ОСОБА_6 на заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року ОСОБА_7 звернувся до Деснянського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_5 та з врахуванням уточнених позовних вимог просив стягнути з відповідача на його користь суму боргу за договором позики, що становить 7875 грн, проценти за користування коштами в розмірі 11207,09 грн, суму втрат від інфляції у розмірі 10 650, 69 грн, та 3% річних за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором позики в розмірі 1022 грн..

Свої вимоги мотивував тим, що 14 грудня 2013 року ОСОБА_5 позичив в нього 300 доларів США строком на 1 день та зобов'язався їх повернути 15 грудня 2013 року, про що власноручно написав розписку. В подальшому відповідач не повернув взяті у борг кошти та став заперечувати факт укладення вказаного договору, тому позивач просив стягнути з відповідача зазначенні кошти в судовому порядку.

Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_7 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 7875 грн. неповернутої позики, 11207 грн. 09 коп. процентів за користування коштами, 10650 грн. 69 коп. втрат від інфляції, та 1022 грн. як 3 відсотки річних за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором позики.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції представник відповідача ОСОБА_5, адвокат ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить повторне заочне рішення Деснянського районного суду скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Свої доводи апелянт мотивує тим, що судове рішення у справі ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права, без належної оцінки поданих сторонами доказів, зокрема суд в своєму рішенні не дав оцінки показам свідка ОСОБА_8, не враховано судом також і практики Верховного Суду України в аналогічних справах.

Крім того представник апелянта зазначає, що суд першої інстанції, ухвалюючи у вказаній справі рішення не врахував, що надана позивачем розписка не містить всіх ознак передбачених договором позики, в ній не зазначено найменування сторони позикодавця, та не зазначено і сам факт отримання ОСОБА_5 самих грошових коштів.

Також представником зазначено, що задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_7 в частині стягнення суми позики, суд не вірно нарахував відсотки за користування коштами, а також безпідставно стягнув інфляційні втрати оскільки предметом договору позики є долари США, щодо яких не може бути застосовано Закон України «Про індексацію грошових доходів населення».

8 січня 2019 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_7 на апеляційну скаргу, подану представником відповідача у справі. У зазначеному відзиві, позивач заперечує викладені відповідачем доводи та вважає, що рішення судом першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права на підставі наданих сторонами та досліджених судом доказах.

Так, позивач зазначає, що суд мотивовано врахував надану ним розписку, як доказ отримання відповідачем від нього коштів в позику та відсутність між ними інших договірних відносин на підтвердження якої могла бути надана розписка, обґрунтовано судом застосовано і норми матеріального права, що врегульовують стягнення коштів за несвоєчасне виконання зобов'язань.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції при розгляді справи встановлено, що відповідно до наданого позивачем оригіналу розписки від 14 грудня 2013 року, відповідач зобов'язався повернути борг у сумі 300 доларів США до 15 грудня 2013 року (а.с.14).

Вирішуючи вказаний спір та задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_7, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами у вказаній справі склалися правовідносини, які врегульовані ст. 1046,1047 ч.1, 1048 ч.1, 1049 ч.1, 1050, 1051 ЦК України та у зв'язку з тим що відповідач, отримавши у борг 300 доларів США не виконав своєчасно зобов'язання, суд стягнув гривневий еквівалент позичених коштів, а також стягнув відсотки за користування вказаними коштами, інфляційні втрати та 3 % річних.

Згідно ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що зазначеним нормам рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає.

Так, колегія суддів вважає доводи позивача проте, що між ним та відповідачем виникли правовідносини, що врегульовані ст. 1046 ЦК України обґрунтованими та доведеними належними і допустимими доказами.

З оригіналу розписки, складеної відповідачем у справі ОСОБА_5 вбачається, що він визнає наявність в нього боргу в сумі 300 доларів США та зобов'язується їх повернути до 15 грудня 2013 року ( а.с. 14).

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції що наявність у позивача вказаного оригіналу розписки свідчить про невиконаний відповідачем перед позивачем зобов'язання.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта проте, що вказана розписка ним надавалася іншій особі, зокрема ОСОБА_8, оскільки відповідно до вимог 1051 ЦК позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Як вбачається із матеріалів справи сума позики між сторонами більше ніж 10 разів перевищує прожитковий мінімум доходів громадян тому вказаний правочин складений в письмовій формі у вигляді розписки.

Таким чином, письмова розписка є належним доказом, що свідчить про укладення сторонами договору позики, а відсутність в ній прізвища позикодавця не має суттєвого значення, оскільки наявність розписки у позивача свідчить про отримання позики саме від нього.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15.

Посилання ОСОБА_5 щодо неукладання договору позики саме з позивачем є безпідставним.

Розписка, складена ОСОБА_5, підтверджує саме боргове зобов'язання, зазначено про отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дату отримання коштів.

Отже, вважати, що розписка не свідчить про укладання саме договору позики з позивачем - не можна.

Факт особистого написання такої розписки ОСОБА_5 не заперечує, справжність свого підпису також не оспорює.

Доказів у відповідності до ст. 12,83 ЦПК України щодо неотримання коштів відповідачем не надано.

Посилання відповідача на покази свідка ОСОБА_8 колегією суддів не приймається в силу вимог ст. 1051 ЦК України.

Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Оскільки відповідач не виконав взяті на себе зобов'язання, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума еквівалентна отриманій у позику, а саме 7875 грн., що за курсом НБУ на дату подачі уточненої позовної заяви становило 300 доларів США.

Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення коштів - процентів за користування вказаними кошами суд враховує, що згідно з частиною першою статті 1048 ЦК Українипозикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

З врахуванням правової позиції викладеної в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10 цс 18) колегія суддів вважає, що оскільки розписка написана 14 грудня 2013 року і термін користування коштами сплив 15 грудня 2013 року, то саме за два дні позивач має право на отримання процентів у розмірі однієї облікової ставки НБУ (6,5 %), що складатиме 2 грн. 80 коп. (2.80 = [7875 грн] ? [6.5 %)] / 100% / 365 днів ? [2] )

Обґрунтованими на думку колегії суддів є доводи позивача і в частині стягнення з відповідача також 3% річних за порушення строків виконання зобов'язань, оскільки вказані вимоги ґрунтуються на ст. 625 ч.2 ЦК України. Вказана сума обґрунтовано розрахована позивачем у розмірі 1022 грн. 02 коп. ([1022,02] = [7875] ? [3 %] / 100% / 365 днів ? [1580 днів].

Таким чином з відповідача ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 в порядку визначеному ст. 625 ч.2 , 1046, 1048 ч.1, 1049 ЦК України, підлягає стягненню 7875 грн, неповернутої суми позики, 2 грн. 80 коп. процентів за користування коштами, 1022 грн. 02 коп. з відсотки річних за порушення виконання грошового зобов'язання, а всього 8899 грн. 82 коп. В іншій частині позовних вимог необхідно відмовити за безпідставністю.

Що стосується стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрати за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання то колегія суддів вважає, доводи апелянта в цій частини обґрунтованими, а рішення суду першої інстанції в цій частині помилковим.

За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ "Про індексацію грошових доходів населення" індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.

Зазначена правова позиція викладена і в постанові Верховного Суду України у справі №761/1617/15ц від 01 березня 2017 року.

З врахуванням того, що позивач відповідно до вимог ст. 5 п.10 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, тому вказані кошти у розмірі 551 грн. 20 коп. у дохід держави підлягають стягненню з відповідача у справі .

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі викладеного та керуючись статтями 625, 1046, 1048, 1049 ЦК України, статтями 141, 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 подану його представником ОСОБА_6 задовольнити частково.

Заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2018 року скасувати та прийняти постанову.

Позов ОСОБА_7 до ОСОБА_5 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_5 (ІНФОРМАЦІЯ_1 адреса реєстрації АДРЕСА_1 РРНОКПП НОМЕР_1) на користь ОСОБА_7 ( зареєстрований АДРЕСА_2) 7875 грн. неповернутої суми позики, 2 грн. 80 коп. процентів за користування коштами, 1022 грн. 02 коп. як 3 % річних за порушення виконання грошового зобов'язання, а всього 8899 грн. 82 коп.

У задоволенні решти частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 (ІНФОРМАЦІЯ_1 адреса реєстрації АДРЕСА_1 РРНОКПП НОМЕР_1) у дохід держави судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп. .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повне судове рішення складено 06 лютого 2019 року.

Судді :

________________ ________________ _______________

ЯворськийМ.А. Кашперська Т.Ц. Фінагеєв В.О.