Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(ЗАОЧНЕ)

08 серпня 2019 року м. Київ

Подільський районний суд м. Києва в складі головуючого судді Гребенюка В.В., за участю секретаря судового засідання Добривечір А.О., розглянувши цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства «Банк національний кредит» до ОСОБА_1 , про зобов`язання вчинити дії, -

УСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року публічне акціонерне товариство «Банк національний кредит» (надалі за текстом - позивач) в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Паламарчука В.В. звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 (надалі за текстом - відповідач), про зобов`язання вчинити дії.

В обгрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 28.04.2015 року між позивачем та відповідачем був укладений договір банківського вкладу № 100956-ДР-005, відповідно до якого банк прийняв від відповідача грошові кошти в розмірі 500 000 гривень під 26 % річних, строком до 28.07.2015 року. Умови договору передбачали нарахування відсотків за зниженою ставкою 2 % річних у випадку дострокового розірвання з ініціативи вкладника.

04.06.2015 року відповідач звернулася з заявою про дострокове розірвання договору, в результаті чого, за умовами договору банк повинен був сплатити проценти за ставкою 2 % річних, однак в той же день між сторонами було укладено договір про внесення змін до договору банківського вкладу № 100956-ДР-005, згідно з умовами якого банк прийняв на себе зобов`язання сплатити відповідачу суму нарахованих процентів без застосування зниженої відсоткової ставки.

Посилаючись на те, що уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації ПАТ «Банк національний кредит» при проведенні перевірки договорів було виявлено, що договір про внесення змін № 1 до Договору банківського вкладу № 100956-ДР-005 є нікчемним з підстав визначених п. 1 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», позивач просив зобов`язати відповідача повернути грошові кошти у розмірі 7 294,26 гривень.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 18.01.2016 року відкрито провадження у справі, призначено судове засідання, встановлено строк для подання письмових заперечень.

На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу від 12.12.2017 року цивільну справу було передано для розгляду судді Подільського районного суду м. Києва Супрун Г.Б.

На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу від 21.11.2018 року цивільну справу було передано для розгляду судді Подільського районного суду м. Києва Гребенюку В.В.

Представник позивача подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував.

Відповідач у судові засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, поважних причин неявки в судове засідання суду не повідомила, явку свого представника в судове засідання не забезпечила.

Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідач правом на участь в судових засіданнях не скористалася, за таких обставин, керуючись ст. 223 ЦПК України, суд вважає за можливе здійснити заочний розгляд справи.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності усі докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі обставини справи та відповідні їм правовідносини.

28.04.2015 року між позивачем і відповідачем було укладено договір банківського вкладу № 100956-ДР-005 «Разом вигідніше» строком на три місяці. Відповідно до умов договору банк відкрив вкладнику депозитний рахунок, а вкладник вніс на цей рахунок грошові кошти у розмірі 500 000 гривень, строком з 28.04.2015 року по 28.07.2015 року, зі сплатою 26 % річних (а.с. 5-8).

Пунктом 3.7 вказаного договору передбачено, що у випадку розірвання договору з ініціативи вкладника, проценти нараховуються та сплачуються за ставкою у розмірі 2 % річних за весь період знаходження коштів на депозитному рахунку.

04.06.2015 року відповідач звернулася до позивача із заявою про дострокове розірвання депозитного договору, що підтверджується заявою (а.с. 9).

04.06.2015 року між позивачем і відповідачем було укладено договір про внесення змін № 1 до договору банківського вкладу № 100956-ДР-005, відповідно до яких у випадку дострокового розірвання договору з ініціативи вкладника нарахування відсотків здійснювалося за ставкою 26 % річних, тобто, знижену ставку нарахування процентів, було скасовано (а.с. 12).

Внаслідок внесення змін до договору і скасування нарахування процентів за зниженою відсотковою ставкою відповідачу було надмірно виплачено відсотки в розмірі 7 294,26 гривень, що підтверджується розрахунком процентів за договором банківського вкладу № 100956-ДР-005 «Разом вигідніше» (а.с. 15).

На підставі постанови Правління Національного банку України № 358 від 05.06.2015 року «Про віднесення публічного акціонерного товариства «Банк національний кредит» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 114 від 05.06.2015 року «Про запровадження тимчасової адміністрації у публічному акціонерному товаристві «Банк національний кредит», згідно з яким з 08.06.2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у публічному акціонерному товаристві «Банк національний кредит» (а.с. 22).

Постановою Правління Національного Банку України від 28.08.2015 року № 563 розпочата процедура ліквідації ПАТ «Банк національний кредит» (а.с. 25).

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 159 від 28.08.2015 року уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації відповідача призначено ОСОБА_2 (а.с. 26).

Процедуру виведення неплатоспроможних банків з ринку встановлено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним законом, що регулює дані правовідносини.

Згідно з п. 16 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом (надалі за текстом - Законом № 4452-VI).

Відповідно до п. 6 ст. 2 Закону № 4452-VI ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства. Отже, у спорах, пов`язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Відповідно до ч. 4 ст. 44 Закону № 4452-VI Фонд розпочинає процедуру ліквідації банку не пізніше наступного робочого дня після офіційного отримання рішення Національного банку України про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку, крім випадку, коли ліквідація здійснюється за ініціативою власників банку.

Згідно зі ст. 3 Закону № 4452-VI Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом.

Відповідно до ч. ст. 36 Закону № 4452-VI з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку призупиняються усі повноваження органів управління банку та органів контролю. Фонд набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з початку тимчасової адміністрації і до її припинення.

Згідно з ч. 3 ст. 36 Закону № 4452-VI правочини, вчинені органами управління та керівниками банку після початку процедури виведення Фондом банку з ринку, є нікчемними.

Відповідно до частини другої статті 38 Закону № 4452-VI уповноважена особа Фонду зобов`язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними.

Проведеною перевіркою договору про внесення змін № 1 від 04.06.2015 року до договору банківського вкладу № 100956-ДР-005, укладеного між відповідачем та позивачем було виявлено, що вказаний договір є нікчемним з підстав, визначених п. 1 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», оскільки у зв`язку із незастосуванням перерахунку процентів за зниженою відсотковою ставкою банк відмовився від власних майнових вимог, що потягло за собою необгрунтовану виплату відповідачу грошових коштів у розмірі 7 294,26 гривень.

Відповідно до ч. 5 ст. 38 Закону № 4452-VI, кредитор зобов`язаний повернути банку майно (кошти), яке він отримав від такого банку.

Згідно з ч. 1-2 ст. 38 Закону № 4452-VI уповноважена особа Фонду зобов`язана забезпечити збереження активів та документації банку. Протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов`язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Відповідно до ч. 3 ст. 38 Закону № 4452-VI правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав: 1) банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов`язання без встановлення обов`язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог; 2) банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим; 3) банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов`язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору; 4) банк оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів банку перевищувала вартість майна; 5) банк прийняв на себе зобов`язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України «Про банки і банківську діяльність»; 6) банк уклав кредитні договори, умови яких передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку; 7) банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку; 8) банк уклав правочин (у тому числі договір) з пов`язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України.

Частиною 4 статті 38 Закону № 4452-VI передбачено, що Уповноважена особа Фонду протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Положеннями ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України встановлено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно з ч. 2 ст. 37 Закону № 4452-VI уповноважена особа Фонду має право повідомляти сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняти дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів.

Відповідно до роз`яснень Верховного Суду України, які викладені в п. 4, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо).

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред`являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Частиною 1 ст. 236 ЦК України передбачено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Однак, в порушення приписів ч. 5 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» відповідач не повернула кошти в розмірі 7 294,26 гривень, що були їй надмірно виплачені внаслідок вчинення нікчемного правочину, чим порушує права позивача, а також кредиторів, вимоги яких підлягають задоволенню в результаті здійснення ліквідаційної процедури.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що внесення змін до договору банківського вкладу, згідно з якими банк відмовляється від застосування зниженої процентної ставки при достроковій виплаті вкладу на вимогу вкладника, є відмовою банку від власних майнових вимог.

Правочин щодо незастосування банком перерахунку нарахованих процентів за зниженою процентною ставкою спричиняє необґрунтовану виплату грошових коштів, що відповідно до пункту 1 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» містить ознаки нікчемного правочину та є підставою для застосування наслідків, передбачених статтею 216 ЦК України.

Відповідний правовий висновок висловлений Верховним Судом України у Постанові № 6-881цс17 від 5 липня 2017 року, Постанові № 758/15264/15-ц від 03.09.2018 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених ст. 82 ЦПК України. Належними доказами в розумінні ст. 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно з принципом диспозитивності, встановленим ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Таким чином, суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного наданого доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір в розмірі 1 218 грн підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст. ст. 13, 19, 77, 81-82, 141, 223, 259, 263-265, 268, 273, 280, 352, 354-356 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов публічного акціонерного товариства «Банк національний кредит» до ОСОБА_1 , про зобов`язання вчинити дії - задовольнити;

Зобов`язати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повернути публічному акціонерному товариству «Банк національний кредит» грошові кошти у розмірі 7 294 (сім тисяч двісті дев`яносто чотири) гривні 26 копійок, отриманих за договором про внесення змін № 1 від 04.06.2015 р. до договору банківського вкладу № 100956-ДР-005 від 28.04.2015 р. на накопичувальний рахунок за реквізитами: одержувач: ПАТ «Банк національний кредит» (в стані припинення), банк отримувача: ГУ НБУ по м. Києву і Київській області (Код банку 321024), рахунок отримувача в банку отримувача 1, код отримувача за ;

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь публічного акціонерного товариства «Банк національний кредит» () судовий збір у розмірі 1 218 (одна тисяча двісті вісімнадцять) гривень;

Повне найменування:

позивач - публічне акціонерне товариство «Банк національний кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Паламарчука Віталія Віталійовича (Код , адреса місцезнаходження: 04053, м. Київ, вул. Тургенєвська, 52/58);

відповідач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (податковий номер НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 );

Заочне рішення може бути переглянуто Подільським районним судом м. Києва за письмовою заявою відповідача;

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем до Подільського районного суду м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин;

Заочне рішення суду може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду, шляхом подання через Подільський районний суд м. Києва апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення;

Заочне рішення набирає законної сили після закінчення зазначених строків або після розгляду справи в апеляційному порядку Київським апеляційним судом, якщо його не буде скасовано.

Суддя В.В.Гребенюк