КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження № 22-ц/824/4852/2019 Суддя-доповідач: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

15 травня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Судді-доповідача: - Олійника В.І.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Журби С.О.,

при секретарі Бондаренко І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 17 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини,-

в с т а н о в и л а :

У липні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_1 на її користь аліменти на утримання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 10 000 грн щомісячно, починаючи від дня звернення до суду з позовом і до досягнення дитиною повноліття, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, та стягнути з ОСОБА_1 на свою користь аліменти на утримання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за минулий період в сумі 278 749 грн. 40 коп, що є предметом позову.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 21 липня 2007 року між сторонами укладено шлюб, зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану по м.Харкову №1 Харківського міського управління юстиції (актовий запис №1212), що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 , виданого 21 липня 2007 року.

За час перебування у шлюбі у них ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася дитина - ОСОБА_3 .

Згодом подружні стосунки між ними були припинені через відсутність взаєморозуміння. Відповідач постійно проживав в іншому місті і сторони втратили відчуття взаємної любові та поваги, а шлюб став формальністю.

Рішенням Зарічного районного суду міста Суми від 15 листопада 2010 року шлюб розірвано тастягнуто з ОСОБА_1 аліменти на утримання сина в розмірі ј частини з усіх видів його заробітку, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку щомісячно.

Зазначала, що відповідач не сплачує необхідні аліменти на утримання сина, не спілкується з ним, не приймає жодної участі у вихованні дитини і тому звернулася до суду із зазначеним позовом про стягнення аліментів з батька, який не проживає разом із дитиною.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 17 грудня 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання малолітньої дитини - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 5 000 грн. щомісячно, з проведенням індексації у порядку, передбаченому Законом України «Про індексацію грошових доходів населення», починаючи від 09 липня 2018 року та до досягнення дитиною повноліття.

Рішення підлягало негайному виконанню в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 704 грн. 80 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про зміну рішення суду першої інстанції в частині розміру аліментів та стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 3 000 грн. щомісячно, з проведенням індексації у порядку, передбаченому Законом України «Про індексацію грошових доходів населення», починаючи від 09 липня 2018 року та до досягнення дитиною повноліття.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами виникають суперечки щодо визначення розміру аліментів з урахуванням віку та потреб кожної дитини, які неможливо врегулювати в позасудовому порядку.

При цьому суд, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, враховуючи положення ст.7 Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік», де встановлено від 01 липня 2018 року прожитковий мінімум на дітей віком від 6 до 18 років: - 1944 грн. 99 коп., а від 1 грудня 2018 року - 2 027 грн. на одну особу з розрахунку на місяць, який визначає вартісну величину достатнього для забезпечення нормального функціонування організму дитини, збереження її здоров`я, набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості, та вимог ст.181 Сімейного кодексу України, дійшов висновку, що позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 в частині вимог про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини підлягав до задоволення частково та ухвалюючи рішення суд присудив стягнути з ОСОБА_1 аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання малолітньої дитини - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 5 000 грн. щомісячно, з проведенням індексації у порядку, передбаченому Законом України «Про індексацію грошових доходів населення», а в іншій частині суд вважав, що позов не підлягав до задоволення.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі від 21 липня 2007 року.

Під час перебування у шлюбі у подружжя народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

15 листопада 2010 року Зарічним районним судом міста Суми ухвалено рішення про задоволення первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу.

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , зареєстрований 21 липня 2007 року відділом РАЦС по м.Харкову №1 Харківського міського управління юстиції за актовим записом №1212 розірвано 15 листопада 2010 року рішенням Зарічного районного суду міста Суми.

Позовні вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 аліменти на утриманні сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі ј частини з усіх видів його заробітку, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого законодавством для дитини відповідного віку щомісячно.

Аліменти виплачувати матері дитини - ОСОБА_4 , починаючи стягнення від 02.11.2010 року до 22.04.2012 року.

Стягнуто з ОСОБА_1 аліменти на утримання дружини ОСОБА_4 в розмірі 1/8 частини всіх видів його заробітку щомісячно від 02.11.2010 року до ІНФОРМАЦІЯ_3 року.

Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права і обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Крім того, відповідно до ч.ч.1, 2 ст.27 вказаної Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

За ч.1 ст.182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно з ч.2 цієї статті розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

За ч.1 ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Тобто, судовий (спірний) спосіб виконання обов`язку утримувати дитину (стягнення аліментів на підставі рішення суду) є можливим у разі відсутності домовленості (договору) між батьками про сплату аліментів.

Відповідно до положень ст.ст.181, 182 СК України за відсутності домовленості між батьками про спосіб виконання ними обов`язку утримувати дитину розмір аліментів визначається судом з урахуванням стану здоров`я та матеріального становища дитини, стану здоров`я та матеріального становища платника аліментів, наявності у платника аліментів інших дітей, непрацездатного чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інших обставин, що мають істотне значення.

Згідно зі ст.192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дітей мають визначатися за домовленістю між батьками або за рішенням суду.

При цьому у разі спору суд має визначати не лише сам факт стягнення витрат, а також їх розмір.

Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини.

Як вбачається з роз`яснень у п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року за №3 «Про застування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

За ч.3 ст.181 СК аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст.183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст.184 СК) і виплачуються щомісячно.

Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч.2 ст.182 СК.

Відповідно до ч ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Як встановлено судом, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі від 21 липня 2007 року і мають спільну дитину - сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Зарічного районного суду міста Суми від 15 листопада 2010 року шлюб між сторонами припинено та присуджено відповідачу до сплати аліменти на утримання дитини та дружини на період від 02.11.2010 року до 22.04.2012 року. Після припинення шлюбу за домовленістю між батьками дитина залишилася проживати разом з матір`ю, перебуває на її утриманні і ці обставини визнані сторонами у справі.

При визначенні розміру аліментів на утримання дитини суд виходив з матеріального становища кожної із сторін спору, а саме з того, що малолітня дитина проживає разом з матір`ю, перебуває на її утриманні, і відповідно до вимог сімейного законодавства дитина має право на отримання матеріальної допомоги з боку своїх батьків.

Відповідач є особою працездатного віку, має постійне місце роботи та отримує прибуток від зайняття підприємницькою діяльністю, доказів про наявність медичних протипоказань, встановлених відповідачу щодо працевлаштування та заняття певними видами діяльності суду не було надано, в той же час відповідач має на утриманні малолітню дитину - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та дружину, яка перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення дитиною трирічного віку, тому в сукупності оцінених судом доказів, суд вірно мав наявними підстави вважати, що відповідач спроможний надавати матеріальну допомогу на утримання дитини.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, відповідач є засновником ТОВ «Промбілдінг Україна» із часткою в статутному капіталі 55% та обіймає посаду директора цього ж Товариства з окладом 1865 грн. в місяць, загальний розмір отриманої заробітної плати за 2017 рік складав 38400 грн., що підтверджується довідкою про розмір заробітної плати.

Відповідно до фінансового звіту суб`єкта малого підприємництва по Товариству з обмеженою відповідальністю «Промбілдінг Україна» за 2017 рік чистий прибуток товариства склав 60,5 тисяч грн., у 2016 році 1,9 тисяч грн., підприємство малоприбуткове, виплата дивідендів не проводилася.

Згідно з даними податкового органу та представленими відповідачем податковими деклараціями за 2017 рік загальний розмір доходів суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1 склав 1 343 982 грн. 45 коп., витрати за цей же період - 1 270 796 грн., що підтверджується актами звірки взаєморозрахунків з іншими суб`єктами господарювання, виписками з банків та іншими первинними документами, тобто загальна сума прибутку склала 73 186 грн. 43 грн., орієнтовний середньомісячний дохід склав 73 186 грн. 43 коп. + 38400 = 111 586 грн. 43 коп., середньомісячний дохід з огляду на доходи отримані у 2017 році склав 9 299 грн.

При цьому суд вірно звертав увагу на те, що дійсно зазначений вище дохід є сукупним валовим доходом і не є тотожним чистому доходу, який фактично отримує підприємець. Проте, в даному випадку, виходячи з його розміру та даних про рух коштів на рахунку, можна було зробити висновок про обсяг коштів, які є в розпорядженні відповідача як грошовий актив.

Вирішуючи питання про визначення розміру аліментів, суд правильно врахував, що відповідач не відмовляється сплачувати аліменти на утримання малолітньої дитини, протягом 2017 року та поточних місяців 2018 року добровільно перераховував на банківський рахунок позивачки кошти на утримання дитини, що підтверджуються випискою з банківського рахунку позивачки, але між сторонами виникають суперечки щодо визначення розміру аліментів з урахуванням віку та потреб дитини, які неможливо врегулювати в позасудовому порядку.

Як було зазначено вище, згідно з ч.3 ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Стаття 184 СК України передбачає можливість визначення розміру аліментів на утримання дитини у твердій грошовій сумі.

Це відповідна (фіксована) сума коштів на утримання дитини, яка не є одноразовим платежем, а твердою грошовою сумою, визначеною судом на утримання дитини до її повноліття.

Так як відповідач є фізичною особою - підприємцем і рівень його щомісячного доходу є мінливим та не може бути чітко визначеним, то суд вірно вважав, що аліменти, які підлягають стягненню з нього, повинні визначатися в твердій грошовій сумі.

З врахуванням вищенаведеного та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, враховуючи положення ст.7 Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік» де встановлено від 01 липня 2018 року прожитковий мінімум на дітей віком від 6 до 18 років: - 1944 грн. 99 коп., від 1 грудня 2018 року - 2 027 грн., на одну особу з розрахунку на місяць, який визначає вартісну величину достатнього для забезпечення нормального функціонування організму дитини, збереження її здоров`я, набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості, та вимог ст.181 Сімейного кодексу України, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 в частині вимог про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини підлягав до задоволення частково та ухвалюючи рішення прийшов до вірного переконання про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання малолітньої дитини - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 5000 грн. щомісячно, з проведенням індексації у порядку, передбаченому Законом України «Про індексацію грошових доходів населення», а в іншій частині вважав, що позов не підлягав до задоволення.

Так як згідно з ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, тому суд вірно вважав необхідним починати стягнення аліментів на утримання дитини від 09 липня 2018 року та до досягнення дитиною повноліття.

Позивачка також не позбавлена можливості в майбутньому звернутися до суду з позовом або про зміну порядку та способу стягнення аліментів, або про зміну їх розміру.

Крім того, в разі понесення позивачкою додаткових витрат на дитину, вона має право на відшкодування їх батьком дитини в порядку і розмірі, визначеному ст.185 СК України.

Відповідно до ч.2 ст.191 Сімейного кодексу України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати.

За змістом цієї норми право стягнення аліментів за час, що передує пред`явленню позову, є можливим у порядку виключення лише за наявності наступних умов: до моменту звернення з позовом до суду аліменти не стягувалися; особа, яка вимагає аліментів, приймала заходи щодо одержання аліментів, але вони не були одержані у результаті ухилення особи, зобов`язаної сплачувати аліменти (відповідача), від їх сплати.

Тобто, ухилення від сплати аліментів є винною протиправною поведінкою, свідомим невиконанням своїх обов`язків в умовах, коли позивач звертався до відповідача особисто або через суд з вимогою про сплату грошової суми, необхідної для утримання дитини.

У такому випадку суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки.

Згідно з ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.ст.76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ст.76 Цивільного процесуального кодексу України).

Зокрема, частиною 3 ст.77 ЦПК України визначено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

За ч.ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Будь-яких доказів, які б відповідали вказаним принципам доказування, ОСОБА_1 суду не надав.

Щодо наведених позивачкою підстав для стягнення з відповідача аліментів за минулий час, тобто, за останні три роки, які передували зверненню її з цим позовом до суду, та визначені позивачкою аліменти в розмірі 278 749 грн 40 коп, то колегія суддів вважає, що суд прийшов до правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині, так як позивачка зверталася до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання дитини і рішення Зарічного районного суду міста Суми від 15 листопада 2010 року відповідачем виконано та заборгованість по сплаті аліментів за період, присуджений судом, у платника аліментів відсутня, і ці обставини не заперечуються сторонами спору, в той же час несплата відповідачем у добровільному порядку коштів на утримання дитини не є безумовним свідченням ухилення останнього від виконання батьківського обов`язку щодо надання матеріальної допомоги на утримання дитини, а самі по собі вказані позивачкою обставини, які стосуються, на її думку, нехтування відповідачем своїми обов`язками щодо виховання дитини, не підтверджені достатніми доказами та не можуть бути підставами для стягнення аліментів за минулий час у розумінні положень ч.2 ст.191 Сімейного кодексу України.

З врахуванням всіх обставин справи та додаткових витрат у обох сторін, як у позивачки, на лікування сина і забезпечення його фізичного та духовного розвитку, харчування та одяг, так і у відповідача на утримання іншої дружини та сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та можливості відвідувати сина ОСОБА_5 у м.Києві, проживаючи у місті Полтава, колегія суддів проаналізувавши всі зібрані матеріали справи та надані сторонами докази через призму доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу і наданих в суді апеляційної інстанції сторонами пояснень звертає увагу також на наступне.

Так, 12 квітня 2018 року ДПІ у м.Полтава ГУ ДФС у Полтавській області було надано відповідь на адвокатський запит по фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 щодо надання інформації про доходи за період від 01.01. 2017 року і було надано копію податкової декларації, в якій зазначено обсяг доходу за 2017 рук в сумі 1 343 982, 45 грн.

Отже, йдеться про розмір доходу, а не про суму, яка залишається після понесених витрат. З врахуванням актів звірки взаєморозрахунків, даних про рух коштів, відомостей з Державного реєстру, податкових декларацій та платіжних доручень, які відповідач долучив та які зроблені ним самим і при тому, що він веде ремонт, та при цьому ним не надано розмірів своїх витрат, колегія суддів вважає, що рух коштів на його рахунку, проведення ремонту, тощо, підтверджує його доходи та можливість сплачувати аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_5 у розмірі 5000 грн.

Крім того, колегія суддів зважає на те, що аліменти сплачуються не другому з батьків, а безпосередньо дитині, а тому їх недостатня виплата означає, що дитина недоотримує в харчуванні, одязі та лікуванні.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» передбачено врахування прихованих доходів платника аліментів при визначенні їх розміру і це має відбуватися шляхом врахування витрат, здійснених платником аліментів і саме за цим показником має визначатися розмір аліментів.

Проте, як уже зазначалося вище, відповідач, стверджуючи про неможливість сплачувати аліменти в розмірі 5000 грн щомісячно і погоджуючись лише на суму в 3000 грн., не наводить необхідних для нього та здійснених ним витрат.

При тому, одержувачка аліментів є слабшим учасником аліментних правовідносин і знаходиться у надзвичайно невигідному становищі, оскільки саме вона має забезпечити першочергові потреби дитини, пов`язані з її щоденним існуванням.

З врахуванням вищезазначеного Закону та змін, які запроваджені ним, батьки повинні в більшій мірі усвідомлювати своє батьківство та надавати йому більш вагоме значення. Сам факт народження дитини вже покладає на батьків обов'язки, зокрема, щодо її утримання. При тому, колегія суддів вважає, що відмовки про недостатність коштів у платника аліментів, який оперує значними коштами та проводить ремонт приміщення, не заслуговують на увагу, так як у батьків немає і не може бути більшої цінності за дитину, а тому її утримання має домінувати над усіма іншими витратами.

Аргументи щодо браку коштів у платника аліментів колегія суддів сприймає критично, так як до уваги слід брати рівень життя платника аліментів, який можна оцінити за його витратами та наявністю певного майна.

Щодо витрат платника аліментів, то вони спрямовані на врахування тіньових доходів платника аліментів і полягають в прирівнюванні непідтверджених витрат платника аліментів до його доходів, з яких належить утримувати аліменти, що є непрямим методом оцінки майнового стану платника аліментів.

Стягувачка аліментів повинна довести суду сам факт його витрат і після цього платник аліментів повинен довести суду джерело походження коштів, спрямованих ним на фінансування таких витрат. Якщо платник аліментів не може довести походження коштів, тоді припускається, що це його тіньові доходи, з яких мають сплачуватися аліменти. Перелік таких доходів затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26 лютого 1993 року №146 (повна назва «Перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб»). А тому визначаючи аліменти у твердій грошовій сумі, доцільно такі витрати включати до сумарного розміру заробітку (доходу) платника аліментів.

Оскільки відповідачем (платником аліментів) не підтверджено, не надано своїх витрат, що унеможливлює вирахувати його доходи, з врахуванням актів звірки взаєморозрахунків, даних про рух коштів, відомостей з Державного реєстру, податкових декларацій та платіжних доручень, які відповідач долучив та які зроблені ним самим, а також ведення ним ремонтних робіт, то колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції про стягнення аліментів у розмірі 5 000 грн. щомісячно, з проведенням індексації у порядку, передбаченому Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» є законним, обґрунтованим і не вбачає підстав для зменшення розміру аліментів до стягнення.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу Публічного ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 16 травня 2019 року.

Суддя-доповідач:

Судді: