ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 687/1017/18
Провадження № 22-ц/4820/656/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2019 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд в складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Корніюк А.П. (суддя - доповідач), Пєнти І.В., Талалай О.І.

секретар судового засідання Гриньова А.М.

.

за участю апелянта ОСОБА_4

розглянув в порядку спрощеного провадження цивільну справу № 687/1017/18 за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Чемеровецького районного суду Хмельницької області від 16 січня 2019 року (суддя Борсук В.О., повне судове рішення складено 22 січня 2019 року) у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - служба у справах дітей Чемеровецької районної державної адміністрації та служба у справах дітей Борщівської районної державної адміністрації про позбавлення батьківських прав.

Заслухавши доповідача, пояснення відповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги і матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

Звертаючись до суду, позивач зазначила, що у період із 08 травня 2014 року по 15 червня 2016 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем та ІНФОРМАЦІЯ_1 року у них народився син ОСОБА_6, який проживає разом з нею. Відповідач не виконує своїх батьківських обов'язків: не піклується про стан здоров'я дитини, її фізичний та духовний розвиток, вихованням сина не займається, матеріальної допомоги на його утримання не надає. І, як зазначає ОСОБА_5, ці обставини свідчать про те, що відповідач самоусунувся від виконання обов'язку щодо виховання та розвитку дитини. Крім того, рішенням Чемеровецького районного суду Хмельницької області стягнуто з ОСОБА_4 на користь позивача аліменти на утримання сина, однак це рішення відповідачем не виконується. Враховуючи наведене, позивач просила суд позбавити ОСОБА_4 батьківських прав щодо малолітнього сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Чемеровецького районного суду від 16 січня 2019 року позов задоволено. Позбавлено ОСОБА_4 батьківських прав відносно малолітньої дитини ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись із цим рішенням суду, ОСОБА_4 оскаржив його в апеляційному порядку та вважає, що рішення підлягає до скасування через неповне з'ясування судом обставин і недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими та невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи. Зазначає, що справа розглянута судом односторонньо, виключно на поясненнях позивачки без врахування і спростування його доводів. Апелянт вважає неналежними та необ'єктивними доказами у справі висновок та акт обстеження служби у справах дітей, на які суд послався у своєму рішенні, як на підставу задоволення позовних вимог, оскільки про засідання комісії він не повідомлявся, а зазначені документи підготовлені за зверненням позивачки і виключно на підставі її пояснень. Крім того, на думку апелянта, помилковим позбавлення його батьківських прав з такої підстави, як ненадання допомоги на утримання дитини, оскільки положення ст. 164 СК України такої підстави не містять. Разом з тим, суд, врахувавши той факт, що шлюб між сторонами був розірваний 15.06.2016 року незаконно позбавив його батьківських прав відносно дитини, яка народилась менше ніж через шість місяців після розірвання шлюбу. Тому ОСОБА_4 просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_5 відмовити.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_5 вважає скаргу безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню і просить залишити оскаржуване рішення без змін. Зазначає, що відповідач не надав належних доказів на підтвердження того, що він будь-яким чином виконував свої батьківські обов'язки, брав участь у вихованні та утриманні сина, піклувався про нього, тим самим не спростував в суді першої інстанції її тверджень щодо його ухилення від виконання батьківських обов'язків. Вказує, що ОСОБА_4 свідомо уникає необхідності приймати участь у вихованні і зустрічах з сином, хоча йому ніхто у цьому не перешкоджав, навпаки чинить їй як матері перешкоди у належному вихованні та утриманні сина, зокрема навмисно не надає дозволу на виїзд дитини за кордон, розуміючи при цьому, що позбавляє дитину права на відпочинок та оздоровлення. Вважає, що рішення про позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав відносно сина ОСОБА_6 забезпечить належний захист дитині від відсутності батьківського піклування, що узгоджується з ч.1 ст. 19 Конвенції про права дитини.

ОСОБА_4 апеляційну скаргу підтримав з підстав у ній наведених.

Позивач ОСОБА_5, представники третіх осіб служб у справах дітей Чемеровецької РДА та Борщівської РДА належним чином повідомлені про розгляд справи, в судове засідання не з'явились. ОСОБА_5 та представник третьої особи служби у справах дітей Чемеровецької РДА подали до суду заяви, в яких просять справу розглядати за їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача, дослідивши докази у справі в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи із наступного.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частинами 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5 та позбавляючи ОСОБА_4 батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_6, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків щодо дитини та орган опіки і піклування Борщівської РДА вважав за доцільне позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав.

Однак, з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не погоджується з огляду на наступне.

Так, судом першої інстанції вірно встановлено, що з 08 травня 2014 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Чемеровецького районного суду Хмельницької області від 15 червня 2016 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5 народила сина ОСОБА_7, батьком якого згідно свідоцтва про народження Серії НОМЕР_3, виданого Борщівським РВ ДРАЦС ГТУЮ у Тернопільській області від 03.01.2017 року, актовий запис № 01, є ОСОБА_4 (а.с. 6,7).

Малолітній ОСОБА_7 проживає разом із матір'ю по АДРЕСА_1, що підтверджується довідкою виконавчого комітету Борщівської міської ради від 02.08.2018 року №2740 (а.с.10).

Відповідно до довідки Гусятинської сільської ради Чемеровецького району від 06.09.2016 року №274 місце проживання батька дитини ОСОБА_4 зареєстроване по АДРЕСА_2 (а.с. 19).

Рішенням Чемеровецького районного суду від 08.05.2018 року, що набрало законної сили, з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 в твердій грошовій сумі в розмірі 1500 грн. щомісячно, починаючи з 20.03.2018 року до досягнення дитиною повноліття (а.с.8-9).

Актом обстеження умов проживання №96 підтверджується створення та забезпечення матір'ю належних умов проживання малолітнього ОСОБА_7 (а.с. 76).

Статтею 11 Закону України №2402-ІІІ «Про охорону дитинства» встановлено, що сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно зі статтею 9 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 року, яка ратифікована 27.02.1991 року і набула чинності для України 27.09.1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Преамбулою Конвенції визначено, що держави-учасниці беруть до уваги принципи, закладені в Декларації прав дитини, яка прийнята Генеральною Асамблеєю 20.11.1959 року. У відповідності до 6 принципу цієї Декларації дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли мають місце виключні обставини, бути розлученою зі своєю матір'ю.

В силу п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. п. 15, 16, 18 постанови від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків.

Аналіз положень ст. 164 СК України дає підстави для висновку, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.

Разом з тим, відповідно до ч.1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07.12.2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (§ 57, § 58).

У справі «Мамчур проти України» (заява №10383/09) від 16.07.2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв'язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам'ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100).

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З огляду на положення ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно виходив з того, що ОСОБА_4 не належним чином виконує передбачені ч. ч. 1-3 ст. 150, ч. 2 ст.157 і ст. 180 СК України батьківські обов'язки відносно сина ОСОБА_6. Так, він не приділяє достатньої уваги для розвитку малолітньої дитини, не спілкується із нею в необхідному для дитини обсязі, не цікавиться станом здоров'я сина та не дбає про матеріальне забезпечення його дитячих потреб (а.с.75).

Виходячи з того, що відповідачем визнається факт періодичного виконання ним своїх батьківських обов'язків по відношенню до малолітнього сина ОСОБА_6; враховуючи невизнання ОСОБА_4 позову в суді першої та апеляційної інстанції; подання апеляційної скарги про незаконність судового рішення; сплату заборгованості по аліментам, що стягуються на підставі рішення Чемеровецького районного суду від 08.05.2018 року, судова колегія вважає, що зазначені вище дії відповідача підтверджують ту обставину, що ним не втрачено інтерес до дитини та свідчать про його намір і бажання піклуватися про свого сина.

А тому, висновок суду першої інстанції про необхідність позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 є передчасним, оскільки судом не враховано, що позбавлення таких прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька дитини так і для дитини (ст. 166 СК України), щодо відповідача раніше не застосовувались попередження про необхідність змінити ставлення до виховання сина і позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо та лише при наявності вини в діях батьків.

З огляду на вищезазначене та враховуючи захист інтересів дитини щодо її права на батьківське піклування, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду підлягає до скасування із ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_5 про позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ч. 1 ст. 141 ЦПК України підлягає до стягнення із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 судові витрати в розмірі 1057,20 грн., що сплачені при подачі апеляції (квитанція №29 від 01.03.2019 року) (а.с. 152).

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382 - 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Чемеровецького районного суду Хмельницької області від 16 січня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_5 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 (місце проживання: АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) на користь ОСОБА_4 (місце проживання: АДРЕСА_2, РНОКПП НОМЕР_2) 1057 (одна тисяча п'ятдесят сім) грн. 20 коп. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 11 квітня 2019 року.

Судді (підпис) А.П. Корніюк

(підпис) І.В. Пєнта

(підпис) О.І.Талалай

Згідно з оригіналом

Суддя апеляційного суду А.П. Корніюк