Справа № 150/7/19
Провадження по справі №2/150/56/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2019 року с. Мазурівка

Чернівецький районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Суперсона С.П.

за участі секретаря Дудки А.Ю.

представника позивача Майструк Н.Р .

розглянувши у відкритому підготовчому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до виконавчого комітету Чернівецької селищної ради Вінницької області, третя особа: відділ у Чернівецькому районі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до виконавчого комітету Чернівецької селищної ради Вінницької області, третя особа: відділ у Чернівецькому районі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача Після його смерті відкрилася спадщина, зокрема й на земельну ділянку.

Згідно заповіту, вказану земельну ділянку ОСОБА_2 заповів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ОСОБА_3 у встановленому законом порядку оформила свою частку у розмірі 2/3 частини земельної ділянки. ІНФОРМАЦІЯ_2 вона померла. Після цього, позивач звернувся до нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину та йому відмовили у вчиненні нотаріальної дії з підстав відсутності у нього оригіналів правовстановлюючих документі на спадкове майно. За таких обставин, у позасудовому порядку позивач позбавлений можливості оформити свої спадкові права, а тому просить суд визнати за ОСОБА_2 , 1/3 частки права власності на земельну ділянку, розташовану на території Чернівецької селищної ради Вінницької області загальною площею 2,3457 га, державний акт серії НОМЕР_1 , кадастровий номер НОМЕР_2 , в порядку спадкування за заповітом, після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 ; право спільної часткової власності в спадковому майні ОСОБА_2 . припинити; виключити з Державного земельного кадастру про земельну ділянку запис про кадастровий номер НОМЕР_2 , що рахується за ОСОБА_3

Представник позивача - адвокат Майструк Н.Р. в підготовчому засіданні позовні вимоги підтримала та просила суд їх здадоволити.

Відповідач в особі селищного голови Чернівецької селищної ради Чернівецького району Вінницької області Кушнір В.П. подала до суду заяву, в якій просила розглянути справу у її відсутність, зазначивши, що позовні вимоги визнає в повному обсязі.

Третя особа: відділ у Чернівецькому районі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області теж подав до суду заяву про розгляд справи у їхню відсутність, зазначивши про часткове визнання вимог.

Відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 4 ст.206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Зважаючи на те, що відповідачем було подано через канцелярію суду заяву про визнання позовних вимог, суд вважає, що перешкод для здійснення розгляду справи та ухвалення судового рішення у підготовчому судовому засіданні, відповідно до вимог ч.3 ст.200 ЦПК України, - немає.

Суд, дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази дійшов висновку про наступне.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача - ОСОБА_2 , який постійно проживав та був зареєстрований в смт. АДРЕСА_1 області.

Після його смерті залишилося спадкове майно у виді, зокрема земельної ділянки, що розташована на території Чернівецької селищної ради Вінницької області загальною площею 2,3457 га, кадастровий номер НОМЕР_2 .

Померлий ОСОБА_2 за життя залишив заповіт, посвідчений секретарем виконавчого комітету Чернівецької селищної ради Вінницької області 28.01.2008, зареєстрований в реєстрі за №146 на ім`я позивача ОСОБА_2 та ОСОБА_3 В свою чергу, ОСОБА_3 свою частку у власності переоформила.

В подальшому, ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_3 померла.

Коли позивач звернувся до Чернівецької державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, державним нотаріусом було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії посилаючись на те, що вказана земельна ділянка в частці, що становить 2/3 її розміру зареєстрована за ОСОБА_3 , а тому подані позивачем правовстановлюючі документи на земельну ділянк5у різнилися між тими, що наявні у нотаріуса.

Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Статтею 1297 ЦК встановлено обов`язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов`язку у виді втрати права на спадщину.

Статтею 1217 ЦК України встановлено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ст.1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини та не припинились внаслідок його смерті.

Частиною 1 статті 1225 ЦК України встановлено, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах із збереженням її цільового призначення та належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Частиною 5 статті 1268 ЦК України встановлено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Частиною 1 статті 1297 ЦК України встановлено обов`язок спадкоємця, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, звернутися за свідоцтвом про право на спадщину.

Відповідно до роз`яснення Пленуму Верховного Суду України в п.23 постанови №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Згідно з ст.ст. 41, 55 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються законом. Кожен має право будь - якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Стаття 26 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ратифікованої Указом Президії Верховної Ради Української РСР N 2148-VIII від 19 жовтня 1973 року ; статті 7, 17 Загальної декларації прав людини прийнятої і проголошеної резолюцією 217 A (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року визначають, що всі люди рівні перед законом і мають право, без будь-якої різниці, на рівний їх захист законом. Кожна людина має право володіти майном як особисто так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном.

Відповідно до ст.. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної сумісної власності виникає з підстав, що не заборонені законом.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності, згідно ч. 1 ст. 356 ЦК України є спільною. Частковою власністю.

Відповідно до ст.. 361 ЦК України, співвласник має право самостійно розпоряджатися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Згідно ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової компенсації або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки зі спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЗК України, володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку.

Частиною 3 ст. 88 ЗК України передбачено, що учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки зі складу земельної ділянки як окремо, так і разом з іншими учасниками, які вимагають виділення, а у разі неможливості виділення частки - вимагати відповідної компенсації.

Відповідно до ч. 1 ст. 369, ч.ч. 1, 2 ст. 372 ЦК України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Майно, що є у спільній сумісній власності може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Підпунктом «е» п. 18 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16.04.2004 №7 передбачено, що учасник спільної сумісної власності має право вимагати виділення належної йому частки зі складу земельної ділянки, в тому числі й разом з іншими учасниками, які цього вимагають, або виплати рештою учасників грошової компенсації за частку при неможливості її виділення та отримання у володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру його частки, за умови попереднього визначення розміру рівних часток..

Кожен зі співвласників має право на припинення своєї участі у відносинах спільної власності. Однією з форм для здійснення волевиявлення учасника відносин спільної сумісної власності є здійснення ним права н виділ частки з майна, що є у спільній сумісній власності.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 Постанови ПВС України від 12 червня 2009 року №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції").

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

При вирішенні даного цивільно - правового спору суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004.

Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки позивач має право на спадкове майно та враховуючи те, що іншим чином ОСОБА_2 не має можливості оформити право власності на спадкове майно, задоволення позову не порушуватиме права та інтереси третіх осіб у тому числі держави, суд вважає, що вимоги позивачів є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 263, 265, 268 ЦПК України , суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до виконавчого комітету Чернівецької селищної ради Вінницької області, третя особа: відділ у Чернівецькому районі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування - задоволити.

Визнати за ОСОБА_2 , 1/3 права власності на земельну ділянку, розташовану на території Чернівецької селищної ради Вінницької області загальною площею 2,3457 га, державний акт серії НОМЕР_1 , кадастровий номер НОМЕР_2 , в порядку спадкування за заповітом, після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Право спільної часткової власності в спадковому майні ОСОБА_2 припинити.

Виключити з Державного земельного кадастру про земельну ділянку запис про кадастровий номер НОМЕР_2 , що рахується за ОСОБА_3 .

Рішення може бути оскаржено на протязі тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Вінницького апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Повний текст судового рішення виготовлено у відповідності до ст. 259 ЦПК України.

СУДДЯ С.П. СУПЕРСОН