22-ц/812/279/19Провадження №22-ц/812/279/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

06 лютого 2019 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Бондаренко Т.З.,

суддів: Прокопчук Л.М., Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання: Лівшенком О.С.,

за участю: представника позивачки ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засідання цивільну справу № 488/4264/18 за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення, яке постановлено Корабельним районним судом м. Миколаєва під головуванням судді Селіщевої Л.І. у приміщенні цього суду 19 грудня 2018 року о12 годині 48 хвилин за позовом

ОСОБА_2

до

Миколаївської міської ради про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та про визнання права на спадкування,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2018 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до Миколаївської міської ради про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та про визнання права на спадкування.

Позивачка зазначав, що починаючи з 2007 року вона проживала однією сім'ю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 до його смерті, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1 року. У вказаний період ніхто із них не перебував в іншому шлюбі. Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина на належне йому майно. В установлений законом строк вона звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, однак нотаріус рекомендував їй звернутися до суду із заявою про встановлення факту проживання однією сім'єю із спадкодавцем не менше як п'ять років до часу відкриття спадщини. Інших спадкоємців після смерті ОСОБА_3 немає.

Посилаючись на викладене, позивачка просила встановити факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу її та ОСОБА_3 з жовтня 2007 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 року та визнати за нею право на спадкування за законом після смерті ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 19 грудня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що надані позивачкою докази не доводять факт її проживання однією сім'єю із спадкодавцем.

В апеляційній скарзі відповідачка просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду є незаконним та не обґрунтованим, суд не вірно встановив обставини які мають значення у справі, неналежно оцінив надані суду докази та проігнорував те, що частина доказів залишилася в спірній квартирі, до якої позивачка не має доступу.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Порядок розгляду судом справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, визначено главою 6 розділу IV ЦПК України .

Згідно з положеннями ЦПК України в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо, зокрема, згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян.

Частина четверта статті 315 ЦПК України передбачає, що якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право -суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи,- залишає заяву без розгляду.

Стаття 1217 ЦК України визначає, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини.

З матеріалів справи вбачається, що квартира АДРЕСА_1 належала на праві спільної часткової власності внаслідок приватизації по Ѕ частині подружжю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло (а.с. 10).

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року, про що видано відповідне свідоцтво (а.с. 13).

ОСОБА_3, згідно із свідоцтвом про смерть, помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року (а.с. 7).

Із копії спадкової справи № 55/2018 заведеної щодо майна ОСОБА_3, вбачається, що з заявою про прийняття спадщини у встановлений законом шестимісячний строк звернулась позивачка у даній справі - ОСОБА_2, як особа яка проживала зі спадкодавцем однією сім'єю понад п'ять років (а.с.81 ).

Листом від 03 вересня 2018 року нотаріус повідомив позивачку про неможливість після спливу шестимісячного строку видати їй свідоцтво про спадщину, в зв'язку з необхідністю встановлення судовим рішенням факту проживання зі спадкодавцем однією сім'єю не менше як п'ять років до часу відкриття спадщини (а.с. 94).

Так, в позовній заяві ОСОБА_2 вказує, що вона проживала з ОСОБА_3 у період з 2007 року до часу його смерті у належній йому квартирі за адресою: АДРЕСА_1, де останній зареєстрував місце проживання доньки позивачки ОСОБА_5 Із спадкодавцем вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет.

На підставі цього позивачка просила визнати її членом сім'ї спадкодавця - ОСОБА_3, оскільки встановлення цього факту має юридичне значення для прийняття спадщини та переходу права власності до неї в порядку спадкування на квартиру належну спадкодавцю.

Відповідно до частин другої та четвертої статті 3 Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права й обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Згідно з абзацом п'ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім'ї» членами сім'ї є, зокрема, особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв'язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов'язковими умовами для визнання їх членами сім'ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім'ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім'ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов'язки.

Як на підтвердження своїх позовних вимог позивачка посилалась на те, що за місцем їх спільного проживання, за згодою ОСОБА_3 також було зареєстровано місце проживання і її доньки ОСОБА_5, що підтверджується довідкою за формою № 3 від 25 жовтня 2017 року, виданою КЖЕП № 24 (а.с. 15).

Проте, сам по собі вказаний факт не є підтвердженням наявності спільного проживання та сімейних відносин ОСОБА_3 з позивачкою.

Як слідує із змісту позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання її такою, що втратила право проживання в спірній квартирі, він вказував на те, що зареєстрував останню на прохання своєї знайомої, з якою в подальшому стали проживати разом. Таким чином, доводи позивачки щодо проживання з ОСОБА_3 однією сім'єю починаючи з 2007 року останнім не підтверджуються, так як ОСОБА_5 зареєстрована в спірній квартирі з 05 лютого 2010 року, на що обґрунтовано вказав районний суд (а.с.8-9).

В наданому позивачкою акті від 04 липня 2018 року вказано, що вона проживає в спірній квартирі з 2007 року. Проте, цей акт не містить інформації до якого часу мало місце проживання, в якості кого вона проживала в даній квартирі, на яких умовах, які мала відносини з власником квартири (а.с. 18).

Відповідно до довідки-характеристики, виданої на позивачку та її доньку ОСОБА_5 Корабельним відділом поліції, останні проживали з 2007 року по теперішній час в квартирі АДРЕСА_2 та вели спільне господарство з ОСОБА_3

Проте, у вказаних довідках-характеристиках не зазначені правові підстави їх видачі, мета їх видачі, відсутнє посилання на відповідне до закону джерело викладеної інформації. Інформація викладена в цих довідках носить загальний характер без посилання на конкретні фактичні даних які б її підтверджували, а тому є судження особи яка видала вказані довідки (а.с.16-17).

З пояснень представника позивачки в судовому засіданні апеляційної інстанції встановлено, що вказані характеристики видані на звернення адвоката в якості допомоги збирання документів для звернення до суду, що виходить за межі компетенції органів поліції.

Довідка з Миколаївського обласного наркологічного диспансеру Миколаївської обласної ради від 04 жовтня 2018 року містить лише посилання на те, що ОСОБА_3 звертався до лікарні в супроводі цивільної дружини. Проте прізвище позивачки, як особи, яка супроводжувала хворого, в цій довідці відсутнє, як і відсутнє посилання на джерело інформації щодо супроводу хворого саме цивільною дружиною (а.с.58).

Квитанцій на придбання будівельних матеріалів та технічні документи на побутову техніку, а саме пилосос, плиту кухонну побутову, мікрохвильову піч, видані на ім'я позивачки, саме по собі не є підтвердженням придбання вказаних речей за спільні кошти для спільного використання, як і фактичну їх наявність (а.с.74-77).

За вказаних обставин, районний суд вірно піддав критиці вказані докази та надав їм правильну оцінку.

Також суд вірно не прийняв, як належний доказ надані позивачкою квитанції на оплату житлово-комунальних послуг, оскільки вони стосуються періоду після смерті спадкодавця та не відносяться до предмету доказування тобто не стосуються періоду спільного проживання на який вказує позивачка. Теж саме стосується і квитанцій на придбання товару в зв'язку з похованням спадкодавця (а.с. 22-23, 102).

Позивачка є громадянкою Російської Федерації, що вбачається з наданої копії паспорту на її ім'я, виданого в м. Петропавлівську-Камчатський в 2013 році. Проте доказів офіційного місця реєстрації її проживання суду не надано, як і доказів прибуття в Україну та правових підстав проживання на території України відповідно до діючого законодавства.

В своїй позовній заяві ОСОБА_3 стверджує що ОСОБА_5 з 2010 року не проживає в його квартирі, не заперечує знятися з реєстрації проте нічого для цього не робить, що перешкоджає йому розпоряджатися квартирою на власний розсуд. Будь-яких інших володільців квартири ОСОБА_3 в позові станом на 25 жовтня 2017 року не зазначав та вважав себе єдиним володільцем квартири. Про пред'явлення позову позивачці не було відомо, як пояснила представник в судовому засіданні, що спростовує сумісне проживання позивачки з ОСОБА_3 та наявність сімейних відносин по день його смерті. Про таке свідчить і запис в Державному реєстрі актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть про те, що з заявою про реєстрацію смерті звернулася не позивачка, а громадянка ОСОБА_7 (а.с. 92 зв.).

Згідно ч.1ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Так відповідно до ст.ст.77-80 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За вказаних обставин, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення районного суду, колегія суддів дійшла до висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, вірно визначив характер спірних правовідносин, наданим сторонами доказам надав належну оцінку та дійшов обґрунтованого висновку, що позивачкою не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх в своїй сукупності доказів на підтвердження постійного її проживання з ОСОБА_3 та пов'язаність з ним тісними сімейними зв'язками, наявність між ними взаємних прав та обов'язків, ведення спільного господарства, бюджету. Вказане свідчить про відсутність порушеного права позивачки та виключає можливість судового захисту.

За такого суд першої інстанції правомірно відмовив в задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги про неналежну оцінку судом доказів, вказують на непогодження останньої з висновками суду та не є підставою для скасування чи зміни судового рішення.

Також є безпідставними посилання в апеляційній скарзі на те, що судом не були допитані свідки про що було заявлено клопотання в судовому засіданні, як заявляє апелянт. Так, відповідно до журналу судового засідання від 26 листопада 2018 року та 19 грудня 2018 року подібні клопотання не заявлялися. Навпаки представник позивача ОСОБА_8 в підготовчому судовому засіданні заявляла про те, що всі докази по справі надані, всі особи до участі у справі залучені, клопотання відсутні (а.с.104).

Крім цього ОСОБА_2 в апеляційній скарзі вказує на те, що суд не звернув увагу, що частина доказів міститься в квартирі, яка опечатана працівниками поліції та вона не має до неї доступу. Однак, такі посилання на наявність доказів в квартирі є непідтвердженим припущенням. Доказів щодо обставин опечатування працівниками поліції спірної квартири та підстав для цього, а також заперечень позивачки, як мешканки даної квартири, щодо таких дій поліції в будь-якій формі, суду не надано та не заявлено клопотання про їх витребування.

Згідно з вимогами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення районного суду, колегія не вбачає підстав для його зміни чи скасування, в зв'язку з чим воно підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 19 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту 11 лютого 2019 року.

Судді: Т.З.Бондаренко

Л.М.Прокопчук

Л.М.Царюк