КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/7042/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 760/26201/13-ц

16 травня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Левенця Б.Б.

- Борисової О.В.

при секретарі - Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Усенка Миколи Миколайовича на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 04 грудня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Оксюти Т.Г., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про поділ житлового будинку, виділення в натурі частини житлового будинку та усунення перешкод у користуванні частиною житлового будинку та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визначення частки у спадковому майні, встановлення порядку користування жилим приміщенням та визнання права власності в порядку спадкування,-

в с т а н о в и в:

26 листопада 2016 року ОСОБА_2 звернулася до Солом`янського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 про поділ житлового будинку, виділення в натурі частини житлового будинку та усунення перешкод у користуванні частиною житлового будинку.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що вона є власником 1/3 частини від 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 14.03.2013 року.

Відповідачка ОСОБА_1 є власником 1/6 частини від 1/2 частини вказаного житлового будинку на підставі свідоцтва про право власності за заповітом.

Інша 1/2 частина житлового будинку поділена між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а саме ОСОБА_3 належить 3/10 частини 1/2 частини житлового будинку відповідно до договору дарування житлового будинку від 04.06.2007 року; ОСОБА_4 належить 2/10 частини 1/2 частини житлового будинку на підставі рішення Міністерства юстиції Української ССР від 18.12.1981 року.

У зазначеному будинку проживає дві сім`ї. Будинок поділений фактично на дві частини, кожна з яких має окремий вхід та вихід. Кожна частина будинку обладнана окремим санвузлом, під`єднана до електрики та опалення. На 1/2 частині житлового будинку проживає вона зі своєю сім`єю та відповідачка зі своєю сім`єю.

З огляду на те, що вона та відповідачка практично займають рівні частини 1/2 частини житлового будинку, хоча за документами її частка більша, вона неодноразово пропонувала ОСОБА_1 добровільно здійснити поділ будинку відповідно до належних їм часток, але остання не бажає звільняти частину будинку у відповідності до своєї частки.

У зв`язку з наведеним просила суд: провести розподіл 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , що є спільною частковою власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та виділити в натурі 1/3 частку житлового будинку ОСОБА_2 , а 1/6 частину ОСОБА_1 ; усунути ОСОБА_2 перешкоди у користуванні 1/3 частиною 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 .

03 грудня 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_2 про визначення частки у спадковому майні, встановлення порядку користування жилим приміщенням та визнання права власності в порядку спадкування.

Зустрічні вимоги мотивувала тим, що рішенням Жовтневого районного народного суду м. Києва від 18.12.1981 року по справі за позовом ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_4 до ОСОБА_9 , ОСОБА_10 про встановлення факту перебування у фактичних шлюбних відносинах, про визнання права власності в порядку спадкування та розподіл домоволодіння було визнано, в тому числі, право власності на 1/2 частину домоволодіння по АДРЕСА_1 за матір`ю позивачки та відповідачки ОСОБА_9 .

Зазначає також, що вона та ОСОБА_2 є також спадкоємцями після смерті свого батька, який був власником спірного будинку та мають право спадкування на 1/14 частину домоволодіння кожна, а разом із матір`ю на 1/2 частину домоволодіння, про що і було постановлено рішення.

Однак, на той час вона була малолітньою, тому не приймала участі у розгляді справи та її частину спадкового майнапісля смерті батька було оформлено на її матір ОСОБА_9

Мати згідно рішення суду мала право на 18/25 частин та 1/14 частину домоволодіння, що загалом становить 277/350 частини спірного домоволодіння, а позивачка з відповідачкою кожна на 1/14 частини домоволодіння.

ІНФОРМАЦІЯ_1 їх мати ОСОБА_9 померла, її спадкоємцями за заповітом є вона та сестра ОСОБА_2 .

02.04.2013 року нею було отримано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/6 частину спірного домоволодіння, а ОСОБА_2 - свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/3 частину домоволодіння по АДРЕСА_1 .

Вважаючи, що вона мала та має право на 1/4 частину спадкового майна після смерті свого батька, яке було оформлено згідно рішення суду на її матір, зазначаючи, що частку матері згідно рішення суду необхідно зменшити, ОСОБА_1 просила виділити їй та ОСОБА_2 по 1/4 частині спадкового майна, а також зробити розподіл часток спірного майна згідно заповіту після смерті їх матері.

Крім того, зазначала, що в технічному паспорті від 11.05.2007 року на житловий будинок по АДРЕСА_1 ,в додатку 2.1 зазначено, що до житлового будинку під літ. А2 відображено об`єкт незавершеного будівництва, який в подальшому було побудовано в кімнату площею 14,10 кв.м.

Оскільки за життя їх мати не встигла ввести в експлуатацію та зареєструвати право власності на вказану вище кімнату, вважає за необхідне визнати право власності на будівельні матеріали, з яких було побудовано кімнату площею 14,10 кв.м. до житлового будинку.

Ураховуючи наведене просила суд: внести зміни до свідоцтва про право власності на спадщину за законом від 02.04.2013 року виданого на ім`я ОСОБА_1 державним нотаріусом П`ятої Київської державної нотаріальної контори Войстрік О.В., зазначивши, що спадщина, на яку видане це свідоцтво складається з 4/21 частин житлового будинку АДРЕСА_1 ; внести зміни до свідоцтва про право власності на спадщину за законом від 02.04.2013 року, виданого на ім`я ОСОБА_2 державним нотаріусом П`ятої Київської державної нотаріальної контори Войстрік О.В., зазначивши, що спадщина, на яку видане це свідоцтво, складається з 13/42 частин житлового будинку АДРЕСА_1 . Визначити порядок користування часткою у домоволодінні по АДРЕСА_1 наступним чином: виділити ОСОБА_2 в користування житлове приміщення загальною площею 58 кв.м., житловою - 43.5 кв.м та сарай під літ. Б, площею 24,6 кв.м.; виділити ОСОБА_1 у користування житлове приміщення загальною площею 50,3 кв.м., житловою 27,6 кв.м. та сарай літ. В площею 6,2 кв.м. відповідно.

З урахуванням неодноразово збільшених позовних вимог ОСОБА_1 просила: визнати за нею в порядку спадкування після смерті ОСОБА_9 право власності на 1/2 частину будівельних матеріалів, які використані для будівництва кімнати площею 14,10 кв.м., житлового будинку по АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_2 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_9 право власності на 1/2 частину будівельних матеріалів, які використані для будівництва кімнати площею 14,10 кв.м., житлового будинку по АДРЕСА_1 ; виділити у користування співвласників ідеальні частки житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 наступним чином: виділити ОСОБА_1 у користування кухню (1-1) площею 10,3 кв.м., веранду (1-2) площею 6,40 кв.м., житлову (1-3) площею 15,20 кв.м., тамбур (1-4) площею 1,20 кв.м., санвузол (1-5) площею 4,80 кв.м., житлова (1-6) площею 12,40 кв.м. та сарай В площею 6,2 кв.м.;виділити у користування ОСОБА_2 кухню (4-1) площею 10,10 кв.м., коридор (4-2) площею 1,40 кв.м., санвузол (4-3) площею 3,00 кв.м., житлову (4-4) площею 11,90 кв.м., житлову (4-5) площею 17,50 кв.м., житлову (4-6) площею 14,10 кв.м. та сарай літ. Б площею 24,6 кв.м.; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти у розмірі 10068,00 грн. та судові витрати.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 04 грудня 2018 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про поділ житлового будинку, виділення в натурі частини житлового будинку та усунення перешкод у користуванні частиною житлового будинку.

Відмовлено у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визначення частки у спадковому майні, встановлення порядку користування жилим приміщенням та визнання права власності в порядку спадкування.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанціїчастково, 29 березня 2019 року представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Усенко Микола Миколайович направив апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Солом`янськогорайонного суду міста Києва від 04 грудня2018 рокув частині відмови в задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 та ухвалити в цій частині нове судове рішення яким: визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_9 право власності на Ѕ частину будівельних матеріалів, які використані для будівництва кімнати площею 14,10 кв.м. житлового будинку по АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_2 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_9 право власності на Ѕ частину будівельних матеріалів, які використані для будівництва кімнати площею 14,10 кв.м. житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що згідно технічного паспорту від 11.05.2007 року на житловий будинок по АДРЕСА_1 в додатку 2.1. зазначено, що до житлового будинку під літ. А2 відображено об`єкт незавершеного будівництва, який в подальшому було побудовано в кімнату площею 14,10 кв.м. Даний факт підтверджується письмовими заявами сусідів, які не заперечують проти прибудови до житлового будинку кімнати площею 14,10 кв.м., в яких також зазначають, що прибудова була здійснено за участю ОСОБА_1 та членів її родини для матері ОСОБА_9 Цей факт не заперечувався сторонами у справі. Оскільки за життя мати сторін по справі не встигла ввести в експлуатацію та зареєструвати право власності на вказану вище кімнату, в позовній заяві ОСОБА_1 просила суд визнати право власності на будівельні матеріали, з яких було побудовано кімнату площею 14,10 кв.м. до житлового будинку на АДРЕСА_1 . Відмовляючи в цій частині вимог зустрічного позову, суд виходив з того, що ОСОБА_1 не надано доказів щодо кількості будівельних матеріалів, використаних на будівництво вказаної кімнати та їх найменувань. Не погоджуючись з таким висновком суду першої інстанції, посилався на те, що судом не було враховано долучені до справи заяви сусідів та інші докази, в тому числі технічний паспорт будинковолодіння, а також те, що земельна ділянка, на якій розташована вказана прибудова, була в користуванні матері сторін, а після її смерті перебуває в користуванні сторін, а сама прибудова - у користуванні позивачки. З огляду на те, що з часу прибудови минув тривалий час, отримати інші докази того, що будівництво здійснювалось матір`ю сторін практично неможливо. Судом не враховано, що жодна із сторін не заперечувала факту будівництва та користування прибудовою саме матір`ю сторін по справі.

Відзиву на апеляційну скаргу подано не було.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 адвокат Усенко Микола Миколайович підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Позивач ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в судове засідання не з`явилися, про день та час слухання справи судом повідомлялись у встановленому законом порядку, причин неявки суду не повідомили, а тому колегія суддів вважає можливим розгляд справи у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення представника ОСОБА_1 , вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати ОСОБА_2 та ОСОБА_1 - ОСОБА_9 .

Після її смерті залишилось спадкове майно, а саме 1/2 частина житлового будинку з відповідними будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , яка належала їй на підставі рішення Жовтневого районного народного суду від 18.12.1981 року.

Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 14.03.2013 року, виданого державним нотаріусом П`ятої Київської державної нотаріальної конториВойстрік О.В., ОСОБА_2 є власником 1/3 частини житлового будинку з відповідними будівлями і спорудами АДРЕСА_1 .

Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 02.04.2013 року, виданого державним нотаріусом П`ятої Київської державної нотаріальної контори Войстрік О.В., ОСОБА_1 є власником 1/6 частини житлового будинку з відповідними будівлями та спорудами АДРЕСА_1 .

ОСОБА_4 є власником 3/10 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , а саме 2/10 частини належить їй на підставі рішення народного суду Жовтневого району м. Києва від 18.12.1981 року та 1/10 частина належить їй на підставі договору дарування, посвідченого Першою Київською державною нотаріальною конторою 21.07.1982 року.

ОСОБА_3 є власником 1/5 частини житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 04.06.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марініченко О.С.

ОСОБА_5 є власником 1/5 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується інформаційною довідкою №86959785 від 13.05.2017 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

На підставі рішення Житлового управління Виконкому Жовтневої ради народних депутатів м.Києва №446 від 16.10.1947 року між Житловим управлінням Виконкому Жовтневої ради народних депутатів м.Києва та ОСОБА_13 був укладений договір на право забудови земельної ділянки АДРЕСА_2 , площею 720 кв.м., що підтверджується копією договору на право забудови від 08.12.1947 року.

16.03.1954 року за землекористувачами будинку було зареєстровано 720 кв.м. земельної ділянки, що підтверджується рішенням виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів трудящих від 16.03.1954 року №482 «Про висновки обміру земель в збудованих кварталах Жовтневого району».

На зазначеній земельній ділянці розташовані господарські споруди, сараї, погреби, дворовий туалет, фруктові дерева, паркан-огорожа, які знаходяться у спільному користуванні власників домоволодіння.

Згідно акту прийняття в експлуатацію індивідуального домоволодіння від 17.05.1980 року домоволодіння АДРЕСА_1 прийнято в експлуатацію.

Відповідно до рішення Виконавчого комітету Жовтневої ради народних депутаті м.Києва від 26.05.1980 року №368, затверджено акт про прийняття в експлуатацію домоволодіння АДРЕСА_1 , що належить на праві власності спадкоємцям ОСОБА_9 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 і ОСОБА_8 .

Встановлено, що приватизація земельної ділянки сторонами не здійснювалась, порядок конкретного користування земельною ділянкою між сторонами не визначався.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог за первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про розподіл 1/2 частини спірного домоволодіння, виділення в натурі часток житлового будинку та усунення перешкод у користуванні частиною житлового будинку та зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виділення у користування співвласників ідеальних часток із виплатою компенсації, суд першої інстанції виходив з того, що обидві сторони заперечували проти варіантів поділу житлового будинку в натурі, запропонованих експертом у своїх висновках, не уточнювали своїх позовних вимог щодо варіантів поділу домоволодіння. Позовні вимоги про усунення ОСОБА_2 перешкод у користуванні 1/3 частиною 1/2 частини житлового будинку задоволенню не підлягають у зв`язку з тим, що є похідними від вимог про виділ частки в натурі у задоволенні яких судом відмовлено.

Рішення суду в цій частині сторонами не оскаржується.

Відмовляючи в задоволенні вимог за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про внесення змін до свідоцтва про право власності на спадщину за законом від 02.04.2013 року, виданого на ім`я ОСОБА_1 державним нотаріусом П`ятої Київської державної нотаріальної контори Войстрік О.В., із зазначенням, що спадщина, на яку видане це свідоцтво складається з 4/21 частин житлового будинку АДРЕСА_1 ; та про внесення змін до свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом від 02.04.2013 року, виданого на ім`я ОСОБА_2 державним нотаріусом П`ятої Київської державної нотаріальної контори Войстрік О.В., про те, що спадщина, на яку видане це свідоцтво складається з 13/42 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , суд першої інстанції посилався на відсутність правових підстав на вимогу одного із спадкоємців та за рішенням суду вносити зміни до свідоцтва про право на спадщину, оскільки в разі встановлення недійсності виданих свідоцтв або при наявності істотних помилок у них за позовом одного із спадкоємців суд встановлюватиме наявність відповідних помилок і може встановити, що свідоцтво видано без врахування інтересів спадкоємців, які мають істотне значення, що зумовлюватиме необхідність внесення змін. Крім того дії нотаріуса не є предметом даного спору, а тому належним способом захисту прав позивача за зустрічним позовом є визнання частково недійсним або повністю недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності на відповідну частку домоволодіння, що узгоджується з положеннями ст. 1301 ЦК України.

Рішення суду в цій частині учасниками процесу також не оскаржується.

Відповідно до вимог апеляційної скарги рішення суду оскаржується представником ОСОБА_1 лише в частині відмови в задоволенні вимоги зустрічного позову про визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_9 права власності за кожним на 1/2 частину будівельних матеріалів, які використані для будівництва кімнати площею 14,10 кв.м., житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Відмовляючи в задоволенні зазначених зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не надано доказів щодо кількості будівельних матеріалів та їх найменувань, які були використанні в процесі самочинного будівництва житлової кімнати площею 14,10 кв.м. до будинку АДРЕСА_1 та доказів стосовно придбання вказаних будівельних матеріалів саме спадкодавцем ОСОБА_9 .

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції ґрунтується на встановлених дійсних обставинах справи, досліджених судом доказах та відповідає вимогах процесуального та матеріального права, з огляду на наступне.

Як встановлено судом та не заперечується сторонами у справі, житлова кімната площею 14,10 кв.м., яка була прибудована до будинку АДРЕСА_1 , не введена в експлуатацію, тобто є самочинним будівництвом.

Сторонами не заперечується, що будівництво спірної кімнатидо будинку проводилось за життя ОСОБА_9 і до набуття сторонами у справі права власності на 1/3 та 1/6 частини від 1/2 частини будинку АДРЕСА_1 відповідно.

За нормою ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Особа є власником новоствореного нерухомого майна як об`єкта цивільного обороту лише у разі, коли їй було передано прийняте до експлуатації в порядку, визначеному законодавством, новостворене нерухоме майно, а у разі необхідності його реєстрації також майно, яке зареєстроване за цією особою як нерухоме майно. В іншому випадку особа може передати іншій особі лише матеріали, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Згідно п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року № 7, якщо спадкодавцем було здійснене самочинне будівництво, до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва. Якщо право власності на самочинно зведену будівлю визнано судом за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій вона розміщена, то до складу спадщини входить право на відшкодування витрат на будівництво.

Отже права спадкоємців щодо самочинно збудованого майна визначаються судом відповідно до положень статей 376, 1218 ЦК України, за змістом яких у разі здійснення спадкодавцем самочинного будівництва до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Крім того, ст. 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Як вірно зауважено судом першої інстанції, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

У заяві про збільшення зустрічних позовних вимог та в апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначала, що згідно технічного паспорту від 11.05.2007 року на житловий будинок по АДРЕСА_1 в додатку 2.1. відзначено, що до житлового будинку під літ. А2 відображено об`єкт незавершеного будівництва, який в подальшому було побудовано в кімнату площею 14,10 кв.м. За життя мати сторін по справі не встигла ввести в експлуатацію та зареєструвати право власності на вказану вище кімнату, тому просила суд визнати право власності на будівельні матеріали, з яких було побудовано кімнату площею 14,10 кв.м. до житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Частинами 1-4 ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

У відповідності до частин 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

У силу вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст.89 ЦПК України).

На підтвердження заявлених зустрічних вимог ОСОБА_1 посилалася на письмові заяви сусідів, в яких вони не заперечують проти прибудови до житлового будинку, а саме кімнати площею 14,10 кв.м., та зазначають, що прибудова була здійснена за участю ОСОБА_1 та членів її родини для матері ОСОБА_9 , та на технічний паспорт від 11.05.2007 року. (а.с.211-218 т.1)

Надаючи оцінку вказаним доказам, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про недоведеність позовних вимог ОСОБА_1 про те, що кімната площею, 14,10 кв.м. була побудована спадкодавцем ОСОБА_9 , проте за її життя не була введена в експлуатацію, є самочинним будівництвом, а тому сторони мають право кожна на 1/2 частину будівельних матеріалів, використаних на будівництво вказаної кімнати в порядку спадкування, з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст.ст. 77,80,81 ЦПК України ОСОБА_1 не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження кількості та переліку найменувань будівельних матеріалів, які були використанні в процесі самочинного будівництва житлової кімнати площею 14,10 кв.м. в будинку АДРЕСА_1 , право власності на які по 1/2 за кожною із сторін просить визнати, та доказів придбання будівельних матеріалів саме спадкодавцем, сплату нею грошових коштів за придбані будівельні матеріали, що є процесуальним обов`язком позивачки за зустрічним позовом ОСОБА_1 .

Посилання в апеляційній скарзі ,як на докази надані на підтвердження зазначених позовних вимог, на заяви сусідів сторін по спірному будинковолодінню та на технічний паспорт будинковолодіння від 2007 року, колегія суддів вважає безпідставним, з огляду на наступне.

Подані ОСОБА_1 до суду першої інстанції копії заяв сусідів сторін по спірному будинковолодінню ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_3 , ОСОБА_16 , які датовані травнем 2015 року, не посвідчені в установленому законом порядку, а тому не є належними письмовими доказами у справі. Крім того, зі змісту вказаних заяв вбачається, що зазначені в них особи станом на травень 2015 року не заперечують щодо будівництва прибудови до житлового будинку по АДРЕСА_1 , а саме: кімнати площею 14.10 кв.м., яку було побудовано за участю ОСОБА_1 та членів її родини для її матері. Тоді як ОСОБА_1 в зустрічних позовних вимогах посилається на те, що вказана житлова кімната була побудована спадкодавцем ОСОБА_9 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 і саме в порядку спадкування після ОСОБА_17 просила визнати за нею та ОСОБА_2 за кожною право власності на 1/2 частину будівельних матеріалів, використаних на будівництво вказаної кімнати.

Що стосується інформації, яка міститься в технічному паспорті на садибний житловий будинок АДРЕСА_1 , виготовленому 11.05.2007 року, то у вказаному техпаспорті дійсно зазначено про наявність самочинного будівництва до будинку під літ. А2. Проте, технічний паспорт не містить даних щодо того, ким і коли було побудовано кімнату площею 14,10 кв.м., та з яких матеріалів.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно відмовив в задоволенні зустрічних позовних вимог про визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_9 права власності за кожним на 1/2 частину будівельних матеріалів, які використані для будівництва кімнати площею 14,10 кв.м., житлового будинку по АДРЕСА_1 за їх недоведеністю.

Доводи апеляційної скарги про неможливість, у зв`язку з тим, що з моменту будівництва пройшов значним проміжком часу, надати інші докази щодо кількості будівельних матеріалів та докази того, що будівництво вчинялося саме матір`ю сторін спадкодавцем ОСОБА_17 , правильність висновків суду першої інстанції про недоведеність зазначених зустрічних позовних вимог не спростовують.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 04 грудня 2018 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги представника ОСОБА_1 адвоката Усенка Миколи Миколайовича.

Рішення суду першої інстанції в іншій частині не оскаржується, а тому, у відповідності до ст. 367 ЦПК України, відсутні підстави для апеляційного перегляду рішення в цій частині.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Усенка Миколи Миколайовичазалишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 04 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 17 травня 2019 року.

Головуючий: Судді: