Справа пр. №2/756/2594/19
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
04 квітня 2019 року Оболонський районний суд міста Києва в складі:
головуючого - судді Андрейчука Т.В.,
за участю секретаря судового засідання - Приходько І.А.,
розглянувши у спрощеному позовному провадженні у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в м. Києві цивільну справу за позовом акціонерного товариства "Акцент-Банк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -
У грудні 2018 року позивач акціонерне товариство "Акцент-банк" (далі - АТ "Акцент-Банк") звернулося до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Проте позичальник не дотримується умов кредитного договору, не сплачує кредит, проценти за користування ним у розмірі та порядку, визначеному договором.
Представник позивача в судове засідання не з'явився, позивач про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, представник позивача подав заяву, в якій просив суд розглянути справу за його відсутності, проти проведення заочного розгляду справи не заперечував.
Відповідач у судове засідання не з'явилася, про дату, час та місце розгляду справи належним чином повідомлялась, про причини неявки в судове засідання суд не повідомила, відзив на позовну заяву не подала.
За таких обставин та за відсутності заперечень представника позивача, суд ухвалив провести заочний розгляд справи.
Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.
Ч. 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.
Згідно з ст. 6, ч. 1 ст. 627 та ч. 1 ст. 628 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією зі сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.
Судом встановлено, що 04 червня 2016 року ОСОБА_1 підписала заяву позичальника, в якій указано, що вона разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами складає між банком та нею кредитно-заставний договір.
Підписавши вказану заяву, позивач була повідомлена про зміст Умов та правил надання банківських послуг та про розміщення їх тексту на офіційному сайті АТ "Акцент-Банк" (www.а-bank.com.ua), а також про тарифи банку (а. с. 7).
Матеріали справи містять наданий АТ "Акцент-Банк" витяг з Умов та правил надання банківських послуг (а. с. 8-12).
Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України кредитодавець зобов'язується за кредитним договором надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.
Кредитні кошти в обсязі, визначеному договором, були надані АТ "Акцент-Банк" відповідачеві ОСОБА_1, які вона використала у повному обсязі.
Жодного доказу на підтвердження того, що відповідач не укладала кредитний договір від 04 червня 2016 року №АВН0RG169150088, не отримувала кредитні кошти, нею не надано.
П. п. 2.7.4.2.2.1., 2.7.4.2.2.2., 2.7.4.2.2.3., 2.7.4.2.2.4. Умов та правил надання банківських послуг передбачено обов'язок позичальника використовувати кредит на цілі, зазначені в заяві позичальника, погашати кредит в порядку і терміни, визначені у заяві позичальника, сплатити відсотки за користування кредитом відповідно до заяви позичальника і п. 2.7.4.3.1. цих Умов і тарифів, повну оплату відсотків за користування кредитом здійснити не пізніше дати фактичного повного погашення кредиту, сплатити банку винагороду у строки та у розмірі, визначених тарифами, заявою позичальника та даними Умов та правил надання банківських послуг.
Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).
За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).
За приписами ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
За положеннями з ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.
За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.
Ч. 1 ст. 550 ЦК України визначено, що право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.
Згідно з п. 2.7.4.5.1. Умов та правил надання банківських послуг у разі несвоєчасного погашення заборгованості за кредитом позичальник сплачує банку пеню в розмірі 0,15% від суми простроченої заборгованості за кредитом за кожний день прострочення, але не менше 1 (однієї) гривні.
Відповідно до п. 2.7.4.5.3. Умов та правил надання банківських послуг у разі порушення позичальником термінів платежів по кожному з грошових зобов'язань, передбачених договором, більш ніж на 90 днів, позичальник зобов'язаний сплатити кредитодавцю штраф у розмірі 500,00 грн та 5% від суми заборгованості.
Згідно з положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.
Враховуючи вищевикладене та положення ст. 549 ЦК України, штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення (такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі №6-2003цс15 та постановах Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №369/844/16-ц, від 06 вересня 2018 року №206/3056/16-ц).
Зважаючи на те, що пеня та штраф за кредитним договором від 04 червня 2016 року №АВН0RG169150088 застосовані за одне і те саме порушення - порушення строків виконання грошових зобов'язань за договором, більш того, штраф нарахований банком у тому числі і на суму пені, суд вважає недопустимим їх одночасне застосування.
Таким чином, штраф за прострочення виконання зобов'язань за договором стягненню з відповідача ОСОБА_1 не підлягає.
Щодо вимог банку про стягнення з відповідача заборгованості зі сплати комісії за користування кредитом суд зазначає наступне.
Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені також і Законом України "Про захист прав споживачів".
За положеннями ч. 5 ст. 11, ч. ч. 1, 2, 5, 7 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.
Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.
Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень нікчемними.
Згідно з абз. 2 та 3 ч. 4 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.
Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.
Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" (у редакції, чинній на момент укладення спірного договору) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.
Крім того, відповідно до ст. 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.
Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень п. п. 22, 23 ст. 1, ст. 11, ч. 8 ст. 18, ч. 3 ст. 22 Закону України "Про захист прав споживачів" у взаємозв'язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України підтверджено, що положення п. п. 22, 23 ст. 1, ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

П. 5 заяви позичальника, підписаної ОСОБА_1 04 червня 2016 року, передбачено, що щомісячна винагорода за надання фінансового інструменту складає 918,78 грн.

Згідно з п. 2.7.4.3.1. Умов та правил надання банківських послуг за користування кредитом в період з дати укладання кредитного договору до дати погашення кредиту, якщо інше не зазначено в п. 2.7.4.3.6. цих Умов, позичальник щомісячно у період сплати сплачує відсотки та винагороди у розмірі, зазначеному в тарифах і заяві.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України є обов'язком банку, виконання такого обов'язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов'язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає сплаті позичальником. Оскільки надання фінансового інструменту у зв'язку із наданням кредиту відповідає економічним потребам лише самого банку, то такі дії не є послугами, що об'єктивно надаються клієнту-позичальнику.

За приписами ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Зважаючи на вищевикладене, суд приходить до висновку, що умова кредитного договору стосовно сплати позичальником щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту є несправедливою, суперечить положенням ч. 5 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" (у редакції, чинній на момент укладення кредитного договору), а тому відповідно до ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" вказана умова договору є нікчемною (такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постановах від 06 вересня 2017 року у справі №6-2071цс16, від 16 листопада 2016 року у справі №6-1746цс16 та у постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі №666/4957/15-ц).

Таким чином, заборгованість зі сплати комісії за користування кредитом у сумі 23888,28 грн не підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_1

З аналізу норми ч. 2 ст. 1050 ЦК України вбачається, що пред'явленням вимоги до позичальника є як направлення йому вимоги про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором, так і пред'явлення до нього позову.

П. п. 2.1.1.4.2., 2.1.1.4.6. Умов та Правил надання банківських послуг банку надано право вимагати дострокового виконання боргових зобов'язань в разі невиконання боржником своїх боргових та інших обов'язків за кредитним договором.

Оскільки позичальник ОСОБА_1 прострочила сплату частини кредиту, процентів за користування ним, у кредитодавця виникло право вимагати у позичальника дострокового повернення кредиту, процентів за користування ним та інших платежів.

Позивач реалізував своє право на дострокове стягнення усієї заборгованості за кредитним договором від 04 червня 2016 №АВН0RG169150088 шляхом звернення до суду з позовом до позичальника, що відповідає нормі ст. 1050 ЦК України.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши зібрані докази у сукупності, суд вважає, що позов слід задовольнити частково, стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ "Акцент-Банк" заборгованість за кредитним договором від 04 червня 2016 року №АВН0RG169150088 у сумі 47565,92 грн, в тому числі заборгованість зі сплати кредиту (основного боргу) у сумі 22969,44 грн, заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом у сумі 41,30 грн, пеню за прострочення позичальником термінів виконання своїх зобов'язань за кредитним договором у сумі 24555,18 грн.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд присуджує з відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 1762,00 грн.

З огляду на вищенаведене, відповідно до ст. ст. 15, 16, 526, 530, 533, 536, 549, 550, 610, 612, 625, 626-628, 634, 639, 1049, 1050, 1054, 1055 Цивільного кодексу України, та, керуючись ст. ст. 5, 12, 13, 81, 141, 259, 263, 264, 265 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

в и р і ш и в:

Позов акціонерного товариства "Акцент-Банк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1; ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь акціонерного товариства "Акцент-Банк" (місцезнаходження: м. Дніпро, вул. Батумська, 11; ідентифікаційний код в ) заборгованість за кредитним договором від 04 червня 2016 року №АВН0RG169150088 у сумі 47565 (сорок сім тисяч п'ятсот шістдесят п'ять) гривень 92 (дев'яносто дві) копійки, що складається з заборгованості зі сплати кредиту (основного боргу) у сумі 22969 (двадцять дві тисячі дев'ятсот шістдесят дев'ять) гривень 44 (сорок чотири) копійки, заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом у сумі 41 (сорок одна) гривня 30 (тридцять) копійок, пені за прострочення позичальником термінів виконання своїх зобов'язань за кредитним договором у сумі 24555 (двадцять чотири тисячі п'ятсот п'ятдесят п'ять) гривень 18 (вісімнадцять) копійок.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1; ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь акціонерного товариства "Акцент-Банк" (місцезнаходження: м. Дніпро, вул. Батумська, 11; ідентифікаційний код в ) судовий збір у сумі 1762 (тисяча сімсот шістдесят дві) гривні 00 (нуль) копійок.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подання в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення суду апеляційної скарги.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Т.В. Андрейчук