Провадження № 22-ц/801/771/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Борисюк І. Е.
Доповідач:Міхасішин І. В.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2019 рокуСправа № 127/26726/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого: Міхасішина І.В.,

суддів: Войтка Ю.Б., Стадника І.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи в м. Вінниця цивільну справу № 127/26726/18 за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11 лютого 2019 року, повний текст якого складено того ж дня, ухвалене у складі судді Борисюк І.Е.,

встановив:

В жовтні 2018 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі -АТ КБ «ПриватБанк») звернулося з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 28 березня 2013 року між банком та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір б/н, за умовами якого позичальнику надано кредит в розмірі 3600 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору станом на 02 жовтня 2018 року утворилась заборгованість у розмірі 14494,33 грн, яка складається з 1101,69 грн - заборгованість за тілом кредиту, 4127,80 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом, 8098,44 грн- заборгованість за пенею, а також штрафи - 500 грн (фіксована частина), 666,40 грн (процентна складова).

Виходячи з чого просив стягнути з відповідача 14494,33 грн за кредитним договором б/н від 28 березня 2013 року.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 11 лютого 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі зазначав, що відповідач підписавши анкету-заяву від 28 березня 2013 року, користуючись кредитними коштами та здійснюючи погашення заборгованості, висловила згоду з формою договору та його умовами. Відповідачем не спростовано, що самі ці Умови і правила надання банківських послуг були частиною укладеного договору, а відсутність на них підпису позичальника не спростовує укладення кредитного договору, оскільки за суттю договору приєднання, його умови визначаються стороною одноособово в формулярах чи інших стандартах, до яких інша сторона може лише приєднатися, висловивши певним чином згоду на них. При цьому відповідач зобов'язалася самостійно знайомитися з усіма змінами на сайті АТ КБ «ПриватБанк». Позивачем надані допустимі докази існування кредитних правовідносин та суми заборгованості, на підтвердження чого надано розрахунок та виписку, в яких вказані суми відсотків, пені та інші суми відповідно до умов кредитного договору, банк звернувся до суду в межах строку позовної давності, а тому судом першої інстанції порушено вимоги ст.ст. 257-264, 1054-1056 ЦК України.

Відзив на апеляційну скаргу станом на 09 квітня 2019 року, від відповідача не надійшов.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Колегія суддів, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дійшла висновку, що скарга не підлягає до задоволення, з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності належними та допустимим доказами вимог позивача, що нарахована відповідачу заборгованість по кредитній картці, виданій у серпні 2014 року, охоплюється укладеним між сторонами договором б/н від 28 березня 2013 року, позивачем не доведено вид картки та тарифного плану за нею, що унеможливлює встановлення умов кредитного зобов'язання та відповідальності позичальника у випадку їх порушення.

Відповідно до частин першої - п'ятої ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

По справі встановлено, що 28 березня 2013 року ОСОБА_3 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с. 8).

Позичальник підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Пам'яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку, становлять між нею і банком договір про надання банківських послуг. Також підписуючи заяву, відповідач підтвердила, що ознайомлена з договором про надання банківських послуг до його укладення і згодна з його умовами. Екземпляр договору про надання банківських послуг згодна отримати шляхом роздруківки із сайту: http://privatbank.ua. Умови і правила надання банківських послуг розміщені на офіційному сайті ПриватБанку www.privatbank.com.ua. Зобов'язалася виконувати вимоги Умов і правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися із їх змінами на сайті ПриватБанку www.privatbank.com.ua.

До анкети-заяви позивачем додано витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» за такими видами кредитних карток: «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT», «Універсальна GOLD» (а.с. 11).

Згідно з розрахунком, наданим позивачем, у зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_3 зобов'язань з кредитним договором, утворилася заборгованість, яка станом на 02 жовтня 2018 року, становить 14494,33 грн, і складається з 1101,69 грн - заборгованість за тілом кредиту, 4127,80 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом, 8098,44 грн- заборгованість за пенею, а також штрафи - 500 грн (фіксована частина), 666,40 грн (процентна складова).

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом ст. 75 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом (ч.ч. 1,2 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори (п.1 ч. 2 ст. 11 ЦК),

Цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї (ч.ч. 1, 2 ст. 14 ЦК України).

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша статті 1055 ЦК України).

За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з частиною 1 статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (ч.1 ст. 1054 ЦК України). Параграф 1 глави 71 ЦК України регулює питання позики та відповідного договору. Так, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із п. 2.1.5.1 Витягу з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку для відображення операцій, що проводяться з використанням платіжної картки, банк відкриває клієнту картрахунок.

Картрахунком є спеціальний картковий рахунок - рахунок фізичної особи, до якого випущена платіжна картка (п. 1.1.1.107 Витягу з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку).

Згідно з п. 2.1.1.2.12 Витягу з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, після настання зазначеного в картці останнього місяця терміну її дії банком випускається картка на новий термін, за що клієнтом вноситься плата згідно діючих тарифів.

Матеріалами позовної заяви та доданими до неї документами не підтверджено обставин видачі відповідачу картки за кредитним договором б/н від 28 березня 2013 року чи перевипуск такої картки.

Позивачем надано два розрахунки заборгованості за договором б/н від 28 березня 2013 року, починаючи з 12 серпня 2014 року по 31 травня 2015 року (а.с. 5), та починаючи з 01 червня 2015 року по 02 жовтня 2018 року (а.с. 6-7).

Як видно з виписки по рахунку за період з 01 лютого 2014 року по 01 січня 2019 року, ОСОБА_3 почала користуватися картковим рахунком з серпня 2018 року. Також розрахунок заборгованості за кредитним договором проведено банком, починаючи з 12 серпня 2014 року (а.с. 5, 99-102).

З наданого розрахунку станом на 31 травня 2015 року видно, що процентна ставка з 12 серпня 2014 року по 01 вересня 2014 року становила 30% річних, тобто 2,5% в місяць; з 01 вересня 2014 року по 01 квітня 2015 року 34,80 % річних, тобто 2,9% в місяць; а з 1 квітня 2015 року по 31 травня 2015 року - 43,20% річних, тобто 3,6% в місяць.

Тоді як з доданого позивачем до анкети-заяви від 28 березня 2013 року витягу з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» взагалі неможливо встановити який вид кредитної картки і які тарифи були погоджені ОСОБА_3 при підписанні анкети-заяви.

Розмір процентної ставки, яка встановлена відповідно до умов кредитного договору, за користування кредитними коштами, не вказується і самим позивачем в поданій позовній заяві.

Вищезазначене унеможливлює встановлення тривалості пільгового періоду по кредиту, процентної ставки на місяць за користування кредитом, розміру обов'язкового щомісячного платежу, розміру неустойки за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів тощо.

В іншому розрахунку заборгованості з 01 червня 2015 року по 02 жовтня 2018 року видно, що протягом одного і того ж періоду застосовувалися дві різні процентні ставки 2,90%, та 3,60 %, а з 22 вересня 2016 року - 3,60%.

При цьому позивачем не надано належних і допустимих доказів підстав застосовування таких процентних ставок, складової заборгованості, на яку вона нараховувалась.

Також в порушення вимог ст. 1056-1 ЦК України та пунктів 1.1.3.2.4, 1.1.3.1.9 Умов та правил надання банківських послуг банком не надано доказів зміни ним в установленому законом і договором порядку ставки процентів з 01 вересня 2014 року з 30% до 34,80%, а з 01 квітня 2015 року до 43, 20% річних.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) наведено такий правовий висновок.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.

У постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що право кредитодавця нараховувати обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Позивачем не доведено видачу ОСОБА_3 кредитної картки відповідно до анкети-заяви від 28 березня 2013 року, не надано доказів строку її дії, що унеможливлює встановлення правових підстав нарахування процентів та пені, а також перевірки наданого позивачем розрахунку в частині обґрунтованості нарахування цих платежів.

У рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року

N 15-рп/2011 суд зазначив, що держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів.

Згідно з п. 2, п. 4, п. 6 -п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов'язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об'єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов'язки, визначені законом або судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Згідно з ч.2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом першої інстанції надавалася можливість позивачу надати всі наявні у нього докази на обґрунтування кредитної заборгованості, її складових тощо, тобто були виконані необхідні дії щодо сприяння учаснику судового процесу у реалізації його прав, передбачені ч.5 ст. 12 ЦПК України.

Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

АТ «ПриватБанк» не додав до матеріалів справи доказів фактичного отримання відповідачем кредитної картки та кредитних коштів за цим договором, строку дії картки, розміру заборгованості.

За таких обставин, суд першої інстанції, повно та всебічно дослідивши обставини справи, надавши належну оцінку наявним у справі доказам, дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором від 28 березня 2013 року року.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції було порушено вимоги статей 257-264, 634 ЦК України є безпідставними, оскільки суд першої інстанції не обґрунтовував своє рішення правовими підставами застосування строку позовної давності та невизнанням Умов і правил надання банківських послуг в ПриватБанку складовою частиною кредитного договору через відсутність у них підпису позичальника.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, до яких суд дійшов шляхом повного та всебічного з'ясування обставин справи.

Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи наведене, керуючись ст. ст. 374, 375, 381,382, 384 ЦПК України, суд,

постановив :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України, не підлягає.

Головуючий І.В. Міхасішин

Судді Ю.Б. Войтко

І.М. Стадник