ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2019 року м. Чернівці

справа № 727/5342/18

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Лисака І.Н.,

суддів: Владичана А.І., Перепелюк І.Б.,

секретар: Герман Я.І.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

третя особа: Служба у справах дітей Чернівецької міської ради,

при розгляді справи за апеляційною скаргою ОСОБА_3 від імені ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 21 березня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Чебан В.М., повний текст рішення складено 28 березня 2019 року, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2018 року ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому уточнивши в червні 2018 року позовні вимоги просила усунути перешкоди у здійсненні права власності шляхом виселення з квартири.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, копією договору купівлі-продажу від 29.01.1993 року, укладеного між виконкомом Чернівецької міської ради та ОСОБА_6 , а відповідач була зареєстрована в спірній квартирі 28.08.2007 року, будучи її невісткою.

Вказує, що рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 14.12.2017 року шлюб між її сином ОСОБА_7 та відповідачем ОСОБА_2 розірвано, а тому остання не є членом сім`ї позивача, крім наведеного зазначила, що відповідач дуже часто вчиняє сварки, з`являється дома в нетверезому стані, не бере участі в утриманні спірної квартири, її ремонті та не сплачує комунальні послуги.

На підставі наведеного та керуючись нормами ст.ст.391, 406 ЦК України просила позов задовольнити, усунути перешкоди в користуванні квартирою шляхом виселення ОСОБА_2 .

Провадження №22-ц/822/545/19 Категорія 46

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 21 березня 2019 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_3 від імені ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповноту, необґрунтованість, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права, неврахування доказів, наданих позивачем, просив рішення суду першої інстанції скасувати, позов задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтуванні апеляційної скарги посилається на обставини, що були викладені в позовній заяві, а також зазначає, що оскільки відповідач в добровільному порядку не висиляється, позивач не може особисто вселитися у власну квартиру. Вказує, що свідок ОСОБА_8 надала неправдиві свідчення, відповідачка притягалася до адміністративної відповідальності на підставі ст.173-2 КУпАП та матері ОСОБА_2 належить квартира на праві приватної власності, а тому відповідачу є куди переселитися.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить рішення суду залишити без змін як таке, що відповідає нормам процесуального та матеріального права, апеляційну скаргу без задоволення.

Від служби у справах дітей Чернівецької міської ради надійшло клопотання про розгляд справи без їх представника та при винесенні рішення врахувати інтереси дитини.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які беруть участь у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах їх обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог, вважає, що апеляційна скарга законність рішення суду першої інстанції не спростовує.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Вимоги до рішення на час його ухвалення встановлюються нормами ст.263 ЦПК України і воно в повній мірі їм відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою ОСОБА_5 не доведено, що діями відповідачки ОСОБА_2 порушується право власності чи право законного володіння позивачки, оскільки відповідачка, проживаючи в квартирі, оформила субсидію на оплату житлово-комунальних послуг, добросовісно оплачує комунальні послуги, будь-яких доказів щодо реальної небезпеки порушення прав власності зі сторони відповідача позивачем не надано.

Крім того, у відповідачки ОСОБА_2 іншого житла немає, а посилання представника позивачки ОСОБА_5 на те, що право відповідачки на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до ст.406 ЦК України, спростовується вищезазначеними доказами, адже відповідачка ОСОБА_2 не вибувала із спірної квартири, в неї немає іншого житла, яке б належало їй на праві власності, вона проводила ремонтні роботи в квартирі, регулярно здійснювала оплату за житлово-комунальні послуги та вчиняє всі дії по збереженню квартири в належному стані та покращенню умов проживання для дітей.

Також суд зазначив, що виселення відповідачки ОСОБА_2 буде становити для малолітньої ОСОБА_9 надмірний тягар, не співмірний із переслідуваною законною метою, який полягає у розлуці матері і дитини, що суперечить моральним засадам суспільства та не є необхідним у демократичному суспільстві.

Погоджуючись по суті з рішенням суду про відмову у задоволенні позовних вимог колегія суддів вважає хибними висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для виселення відповідача згідно ст.406 ЦК України з огляду на наступне.

Суд першої інстанції вірно встановивши обставини щодо належності позивачу квартири, кола осіб, які мають право на її використання під житло, про призначення субсидії на житлово-комунальні послуги за зверненням ОСОБА_2 , що сторонами визнається та не спростовується, зробив невірні висновки щодо підстав набуття й можливої втрати права користування спірною квартирою відповідачем.

Положеннями ст.41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

В силу ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

За нормами ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідач вселився в квартиру і набув право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом, виникнення якого пов`язано виключно з перебуванням відповідача у шлюбі із сином позивача.

Згідно приписів п.4 ч.1 ст.406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

У зв`язку з розірванням шлюбу між відповідачем та сином позивачки згідно рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 14.12.2017 року припинилася обставина, яка була підставою для встановлення сервітуту, відповідач перестав бути членом сім`ї власника та спільним побутом із позивачем не пов`язаний, а тому його право користування житлом підлягає припиненню на підставі п.4 ч.1 та ч.2 ст.406 ЦК України, що було обґрунтуванням позовних вимог.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідач створює перешкоди у мирному володінні майном, що є самостійною підставою для виселення, виходять за межі доводів позовної заяви, оскільки докази на підтвердження системності порушення умов співіснування позивачем не подавалися та судом не досліджувалися, а позов з підстав ст.116 ЖК УРСР не пред`являвся.

Про те, колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2003 року, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

Крім того, втручання держави у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві», інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», 2009 року, пункт 56).

Відсутність зазначених критеріїв для втручання у житлові права відповідача підтверджується наступним.

Так, рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 18.04.2018 року стягнуто з ОСОБА_7 (сина позивача) на користь ОСОБА_2 (відповідача) аліменти на утримання малолітньої доньки ОСОБА_9 .

В силу ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, що встановлює проживання малолітньої дитини разом із матір`ю.

Згідно зі статтею 27 Конвенції про права дитини визнано право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Діти, які не є власниками майна, що належить на праві власності їх батькам, набувають права користування таким майном в силу прямого припису Закону (статті 3, 176 СК України, стаття 405 ЦК України). При цьому дане право не залежить від фактичного стану сімейних відносин.

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно з частиною другою статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Статтею 9 ЖК УРСР визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Враховуючи право малолітньої дитини на проживання у спірній квартирі, яка є її єдиним житлом, та до припинення стягнення аліментів на користь матері на утримання цієї дитини згідно рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 18.04.2018 року, за яким проживання дитини нерозривно пов`язується із матір`ю, виселення відповідачки ОСОБА_2 буде становити для малолітньої доньки ОСОБА_9 надмірний тягар, не співмірний із переслідуваною законною метою, який полягає у розлуці матері і дитини, що суперечить моральним засадам суспільства та не є необхідним у демократичному суспільстві.

Аналогічна позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 04.07.2018 року по справі №711/4431/17.

Таким чином, виходячи з інтересів дитини суд першої інстанції по суті вірно відмовив у задоволені позовних вимог.

Згідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 від імені ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 21 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте касаційна скарга на неї може бути подана протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий - підпис /І.Н. Лисак/

Судді - підписи /А.І. Владичан, І.Б. Перепелюк/