Провадження № 2/760/471/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 травня 2019 року Солом"янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого- судді- Шереметьєвої Л.А.

за участю секретаря- Гак Г.М.

позивача- ОСОБА_2

представника відповідача- Мороза В.П.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр оцінки власності «Парето», 3-я особа: Головне управління Держпраці в Київській області про стягнення заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку та компенсації втрати частини заробітної плати, суд

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася до суду з позовом і, з урахуванням збільшеного розміру позовних вимог, просить стягнути з відповідача на її користь:

-нараховану, але не виплачену в день звільнення заробітну плату за період з 01 лютого 2017 року по 20 лютого 2017 року з урахуванням індексу інфляції у розмірі 2 210, 34 гр.;

-компенсацію за невикористану частину щорічної основної відпустки в розмірі 1 646, 32 гр.;

-компенсацію заборгованості за час затримки заробітної плати з урахуванням індексу інфляції за період з 20 лютого 2017 року по 25 вересня 2018 року в розмірі 45 624, 65 гр.

Посилається в позові на те, що працювала в ТОВ «Центр оцінки власності «Парето» з 01 березня 2012 року до 20 лютого 2017 року.

17 лютого 2017 року її було звільнено з посади фінансового директора на підставі наказу № 1-к/тр/к.

Згідно відомості № 97 від 20 лютого 2017 року, відомості про трудові відносини осіб, відомості про нарахування заробітної плати застрахованим особам та наказу про звільнення № 1-к/тр/к від 17 лютого 2017 року відповідач в день звільнення перерахував їй кошти в сумі 2 528, 28 гр. з поясненням, що це є компенсацією за невикористану частину щорічної відпустки за період роботи з 01 квітня 2015 року до 20 лютого 2017 року.

Таким чином, відповідач задокументував її роботу з 01 лютого 2017 року до 20 лютого 2017 року, проте лише частково компенсував невикористану відпустку в кількості 43 календарних днів за період роботи з 01 березня 2012 року по 20 лютого 2017 року.

Станом на 01 березня 2017 року її заробітні плата складала 3 400, 00 гр. згідно наказу №1-к/тр/шр «Про затвердження штатного розпису» від 03 січня 2016 року та штатного розпису відповідача на 2017 рік.

З 06 березня 2017 року по 07 березня 2017 року в товаристві була проведена перевірка додержання вимог законодавства про працю, за результатами якої складено Акт додержання суб'єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування № 26-202/232-166 від 07 березня 2017 року, а відносно директора відповідача ОСОБА_3 складено протокол про адміністративне правопорушення № 26-202/158 від 07 березня 2017 року.

Факт проведення розрахунку з працівниками при звільненні було перевірено Головним державним інспектором Головного управління Держпраці в Київській області Марченко О.Ю. та складено Акт додержання суб'єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування № 26-202/232 від 07 березня 2017 року, в якому зазначено, що відповідачем були додержані вимоги ч. 1 ст. 116 КЗпП, а саме п. 5.10.1 Акту - при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації проводиться в день звільнення.

Проте відповідачем при її звільненні з роботи було виплачено лише частину компенсації за частину невикористаної щорічної основної відпустки з 01 квітня 2015 року по 20 лютого 2017 року, однак заробітна плата за період з 01 лютого 2017 року по 20 лютого 2017 року в розмірі 1 915, 90 гр. та компенсація за 28 днів невикористаної частину щорічної основної відпустки в розмірі 1 646, 32 гр. виплачені не були.

Підтвердженням цього є роздруківка з сайту «Портал електронних послуг» Пенсійного фонду України, згідно якої сума у розмірі 3 140, 72 гр. є лише компенсацією за невикористану частину щорічної основної відпустки з 01 квітня 2015 року по 20 лютого 2017 року.

Виходячи з цього, непроведення з нею повного розрахунку при звільненні, відповідно до ст.117 КЗпП України та Закону України « Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв»язку з порушенням строків їх виплати» просить стягнути з відповідача 45 624, 65 гр. компенсації за час затримки виплати заробітної плати з урахуванням індексу інфляції.

Виходячи з цього, просить задовольнити позов.

Позивачка в судовому засіданні позов підтримала.

В клопотанні про долучення доказів до матеріалів справи надала додаткові пояснення, які фактично є зменшенням розміру позовних вимог, і вважає належною до стягнення заробітну плату за 1 календарний день - останній неоспорюваний відповідачем робочий день 20 лютого 2017 року, який є днем її звільнення і останнім робочим днем.

Крім того, зазначила, що компенсація за 28 невикористаних днів відпустки становить 2 528, 28 гр., а за вирахуванням податків - 1 646, 32 гр.

Ухвалою суду від 23 серпня 2018 року у справі було відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження.

Згідно зі ст. 178 ЦПК України відповідачу був наданий строк для надання відзиву на позовну заяву.

Скориставшись своїм правом, представник відповідача надав до суду відзив на позовну заяву, в якому, заперечуючи проти позову, зазначив наступне.

Позивачку було звільнено з роботи 20 лютого 2017 року наказом № 1-к/тр/к від 17 лютого 2017 року на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України.

В зв»язку зі звільненням з позивачкою був проведений повний розрахунок.

Факт розрахунку з працівниками при звільненні було перевірено Головним державним інспектором Головного управління Держпраці в Київській області Марченко О.Ю. та складено Акт додержання суб'єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування № 26-202/232 від 07 березня 2017 року, в якому зазначено що були додержані вимоги ч. 1 ст. 116 КЗпП, а саме п. 5.10.1 Акту - при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації проводиться в день звільнення.

Вважає, що у товариства відсутні будь-які зобов»язання перед позивачкою, пов»язані з її звільненням з роботи, будь-яких вимог до товариства після звільнення вона не направляла, а тому просить у позові відмовити.

Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про час розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд до відома не поставив.

Виходячи з цього, на підставі ч.1 ст.223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності представника третьої особи.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивачки, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.ст. 21, 24 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату.

Згідно зі ст. 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Судом встановлено, що позивачка працювала в ТОВ «Центр оцінки власності «Парето» на посаді фінансового директора з 01 березня 2012 року по 20 лютого 2017 року за сумісництвом.

Наказом № 1-к/тр/к від 17 лютого 2017 року звільнена з посади фінансового директора на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП - прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин в період з 01 лютого 2017 року по 17 лютого 2017 року.

20 лютого 2017 року з позивачкою був проведений повний розрахунок, перераховано на її картковий рахунок 2 528, 28 гр. компенсації за 43 дні невикористаної відпустки.

Рішенням Солом»янського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2018 року, залишеним без змін ухвалою Київського апеляційного суду від 28 лютого 2019 року, в задоволенні позову про поновлення позивачки на роботі було відмовлено.

/ а.с. 9 - 11; 117 - 123; 163 - 172 /

З Акту перевірки додержання суб»єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов»язкове державне соціальне страхування № 26-202/232 від 07 березня 2017 року, складеного головним державним інспектором Головного управління Держпраці в Київській області Марченко О.Ю., вбачається, що при звільненні позивачки з роботи відповідачем, як роботодавцем, були виконані вимоги ст.116 КЗпП України, з позивачкою проведений повний розрахунок при звільненні.

/ а.с.98 - 102 /

Відповідно до ст. 241-1 КЗпП України строки виникнення і припинення трудових прав та обов'язків обчислюються роками, місяцями, тижнями і днями.

Коли строки визначаються днями, то їх обчислюють з дня, наступного після того дня, з якого починається строк.

В пункті 2.26 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України, Міністерства праці України та Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29 липня 1993 року прямо зазначається, що днем звільнення вважається останній день роботи.

З наказу № 1-к/тр/к від 17 лютого 2017 року вбачається, що позивачка звільнена з роботи 20 лютого 2017 року.

Таким чином, 20 лютого 2017 року мав бути останнім робочим днем позивачки.

В той же час, як зазначено вище та не спростовувалося позивачкою, вона звільнена з роботи за п.4 ст.40 КЗпП України - прогул, що уже само по собі свідчить про відсутність її на роботі в день, визначений законом, як останній робочий день при звільненні.

Відповідно до ч.1 ст.94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Виходячи з того, що позивачка звільнена з роботи за вчинений нею прогул з 01 лютого 2017 року, на момент видання наказу про звільнення була відсутня на роботі, підстави вважати день звільнення останнім робочим днем, який підлягає оплаті, відсутні.

Крім того, як вбачається з наказу про звільнення позивачки з роботи їй було компенсовано 43 дні невикористаної відпустки з 01 квітня 2015 року до 20 лютого 2017 року.

Позивачка в судовому засіданні зазначила, що за час роботи вона лише двічі використала відпустку по 24 календарні дні, а всього 48 днів, а компенсовано при звільненні 43 днів.

Вважає, що за період роботи у відповідача з 01 березня 2012 року до 20 лютого 2017 року має право на 119 днів відпустки, тобто, за вирахуванням компенсованих та використаних днів відпустки відповідач має компенсувати ще 28 днів невикористаної відпустки.

Відповідно до ст.74 КЗпП України та ст. 2 Закону України «Про відпустки» право на відпустку мають громадяни України, а також іноземні громадяни й особи без громадянства, які працюють в Україні і перебувають у трудових відносинах з підприємством незалежно від його форми власності та виду діяльності.

Згідно з ч.1 ст.75 КЗпП України щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарні дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

За змістом ч.3 ст.21 КЗпП України працiвник має право реалiзувати свої здiбностi до продуктивної i творчої працi, укладаючи трудовий договiр на одному або одночасно на кiлькох пiдприємствах, в установах, органiзацiях, якщо iнше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторiн.

Ця норма закону дозволяє працiвникам, крiм основного трудового договору, укладати трудовi договори про роботу за сумiсництвом.

З особової картки позивачки, як працівника, вбачається, що вона працювала у відповідача за сумісництвом.

/ а.с. 10 /

Відповідно до п.6 ч.7 ст.10 Закону України « Про відпустки» щорічні відпустки працівникам, які працюють за сумісництвом, надаються одночасно з відпусткою за основним місцем роботи.

Таким чином, законом визначено обов»язок роботодавця надати суміснику відпустку разом з відпусткою за основним місцем роботи.

За таких обставин, роботи позивачки за сумісництвом, визначеної законом загальної тривалості відпустки, суд вважає твердження позивачки в частині тривалості її відпустки у відповідача, як сумісника, в кількості 24 календарних днів, хибними.

Як зазначено вище, за час роботи у відповідача позивачка використала 48 календарних днів відпустки.

43 дні невикористаної відпустки їй були компенсовані при звільненні.

Таким чином, виходячи з умов роботи позивачки за сумісництвом, суд вважає безпідставними її вимоги в частині стягнення компенсації за невикористані дні відпустки.

Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Виходячи з приведених вище висновків суду, суд приходить до висновку про виконання відповідачем вимог закону при звільненні позивачки, проведення з нею повного розрахунку при звільненні, підстави для застосування ст.117 КЗпП України відстуні.

Керуючись ст. ст. 3, 21,23, 24, 74, 75,94,115, 116, 117, 233,241-1КЗпП України, ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76 - 82, 141, 259, 263 - 265, 268, 273 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр оцінки власності «Парето» про стягнення заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку та компенсації втрати частини заробітної плати відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 13 травня 2019 року.

Суддя Л.А.Шереметьєва