Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 грудня 2019 року Магдалинівський районний суд Дніпропетровської області у складі

головуючого судді Ковальчук Т.А.

при секретарі Бондар О.В.

за участю:

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

представника третьої особи Феленко Я.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Магдалинівка Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, відділу державної реєстрації Магдалинівської районної державної адміністрації Дніпропетровської області про визнання державного акту на право власності на земельну ділянку недійсним та скасування державної реєстрації права власності,

В С Т А Н О В И В:

До Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, відділу державної реєстрації Магдалинівської районної державної адміністрації Дніпропетровської області про визнання державного акту на право власності на земельну ділянку недійсним та скасування державної реєстрації права власності.

Позивач з урахуванням уточнень від 03 червня 2019 року посилається на те, що є спадкоємцем за законом після смерті батька ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За життя ОСОБА_5 на праві приватної власності володів земельною ділянкою площею 5,120 гектарів, що розташована на території Гупалівської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області.

Право власності ОСОБА_5 підтверджувалося державним актом на право приватної власності на землю серії І-ДП № 115520, виданого Магдалинівського районною державною адміністрацією 19 лютого 2001 року, та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за МД № 3652.

Вказана земельна ділянка входила до складу спадщини.

10.01.2006 року рішенням Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області у цивільній справі № 2-72-06, було задоволено зустрічний позов та за позивачем визнано право власності на земельну ділянку розміром 5,120 га, розташовану на території Гупалівської сільської ради, згідно державного акту на право приватної власності на землю серії І-ДП № 115520, виданого 19 лютого 2001 року, та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за МД № 3652.

Вищезазначена цивільна справа № 2-72-06 (на час відкриття та розгляду мала номери 2- 1017-03, 2-1188-05р.) була відкрита в червні 2003 року, за позовом ОСОБА_4 до Новомосковського відділення ОДПІ в Магдалинівському районі про визнання права на спадкове майно по праву спадкування.

09.07.2003 року у вищезазначеній цивільній справі Магдалинівським районним судом у Дніпропетровської області було ухвалене судове рішення, яким, серед іншого, позовні вимоги ОСОБА_4 були задоволені у повному обсязі та визнано право власності ОСОБА_4 на земельну ділянку розміром 5,120 га, державний акт серії І-ДП № 115520 від 19 лютого 202 року.

Ухвалою колегії суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10.10.2005 року рішення Магдалинівського районного суду у цивільній справі № 2-72-06 (на час відкриття та розгляду мала номери 2-1017-03, 2-1188- 05р.) від 09.07.2003 року було скасовано та цивільну справу направлено на новий розгляд до Магдалинівського районного суду.

Тривалий час, який пройшов з моменту ухвалення судового рішення Магдалинівським районним судом від 09.07.2003 року до постановлення ухвали апеляційного суду був викликаний допущеними організаційно-процесуальними порушенням з боку суду першої інстанції, що відображено в матеріалах цивільної справи № 2-72-06 (на час відкриття та розгляду мала номери 2-1017-03, 2-1188-05р.).

Після отримання остаточного судового рішення у цивільній справі № 2-72-06 (на час відкриття та розгляду мала номери 2-1017-03, 2-1188-05р.) від 10.01.2006 року, ОСОБА_3 набула права власності на земельну ділянку та в подальшому мала намір здійснити державну реєстрацію свого права у Державному реєстрі прав на нерухоме майно.

Так як земельна ділянка, на яку за ОСОБА_3 було визнано право приватної власності не мала кадастрового номеру, який є обов`язковим для подальшого проведення державної реєстрації речового права, ОСОБА_3 звернулась до відділу у Магдалинівському районі ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області, з метою розроблення відповідної технічної документації, однак при спілкуванні з посадовими особами їй стало відомо, що попередньо, на земельну ділянку, яка належала ОСОБА_5 вже видано державний акт на право власності на земельну ділянку.

Скориставшись правовою допомогою адвоката, 29.12.2016 року за вих. № 99-415-99.3- 3614/2-16 ОСОБА_3 отримала відповідь відділу Держгеокадастру у Магдалинівському районі Дніпропетровської області, згідно якої була офіційно проінформована, що ОСОБА_4 було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ДП № 027699, загальною площею 5,120 га, кадастровий номер земельної ділянки :01:045:0007) на підставі рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 09.07.2003 року. Земельна ділянка розташована на території Гупалівської сільської ради та передана у власність для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю громадян за № 40.

Аналізуючи зміст вказаної інформації, позивачем встановлено, що ОСОБА_4 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії ДП № 027699, загальною площею 5,120 га на підставі рішення Магдалинівського районного суду від 09.07.2003 року, у цивільній справі № 2-72-06 (на час відкриття та розгляду мала номери 2- 1017-03, 2-1188-05р.), яке в подальшому 10.10.2005 року ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області було скасовано, та при повторному розгляді справи ОСОБА_4 взагалі було відмовлено в задоволенні позову у визнанні права власності на земельну ділянку.

Таким чином, починаючи з 10.10.2005 року та по теперішній час ОСОБА_4 без наявності відповідних правових підстав володіє правовстановлюючим документом на земельну ділянку - Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ДП № 027699, який посвідчує її право на землю, яке фактично відсутнє.

Вищезазначені обставини створюють позивачу, як власнику земельної ділянки, перешкоди у реалізації права приватної власності, та не дають можливість здійснити державну реєстрацію права приватної власності у Державному реєстрі речових прав, що відповідно потребує судового захисту.

На підставі наведеного, позивач звертається до суду та прохає визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ДП 027699, виданий Магдалинівською районною державною адміністрацією 19 січня 2004 року на ім`я ОСОБА_4 та скасувати державну реєстрацію права власності.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві.

Представник відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_2 заперечила проти позовних вимог, зазначивши, що позивач знала про наявність у відповідача державного акту на земельну ділянку, вказана земельна ділянка постійно перебувала у її власності. Крім того, представник відповідача зазначила, що після ухвалення судового рішення, згідно якого за позивачем визнано право власності на земельну ділянку, відповідач отримала кошти, у зв`язку із чим відмовилася від оформлення своїх спадкових прав та написала відповідну розписку. Представник відповідача прохала застосувати позовну давність до зазначених правовідносин.

Представник відповідача Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області Феленко Я.О. в судовому засіданні пояснила, що відповідач отримала державний акт на підставі рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 09.07.2003 року, яке на той час набрало законної сили, у зв`язку із чим прохала відмовити у задоволенні позовних вимог.

Суд, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, встановив наступне.

Рішенням Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 09.07.2003 року за ОСОБА_4 було визнано право власності по праву спадкування за заповітом на земельну ділянку площею 5,120 га, що належала ОСОБА_5 (а. с. 6).

ОСОБА_4 на підставі рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 09.07.2003 року отримала на своє ім`я державний акт серії ДП № 027699 від 19.01.2004 року (а. с. 85).

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 жовтня 2005 року, рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 09.07.2003 року скасовано та справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (а. с. 86-87).

Рішенням Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 10.01.2006 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено, визнано за ОСОБА_3 право власності на земельну ділянку площею 5,120 га, на яку відповідач отримала державний акт (а. с. 8-12).

Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно від 24 червня 2019 року позивачеві відмовлено в державній реєстрації права власності на земельну ділянку, у зв`язку із відсутністю документу, що підтверджує набуття права власності (а. с. 144).

Частина перша статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55).

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Згідно зі статтею 152 ЗК України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в абзаці другому пункту 2 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», виходячи з положень статей 8, 124 Конституції, статей 26, 30, 8790, 97, 100, 102, 118, 123, 128, 143146, 149, 151, 153158, 161, 210, 212 ЗК України, глав 27, 33, 34 ЦК України, статті 15 ЦПК України, статті 12 Господарського процесуального кодексу України судам підсудні справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками.

Отже, оскільки державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки.

Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

Оскільки відповідачеві видано державний акт на право приватної власності на підставі скасованого судового рішення, суд вважає обґрунтованими посилання позивача про порушення її прав як власника.

Вирішуючи питання про застосування позовної давності, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

При цьому відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Разом з тим згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Відповідачем по справі у відзиві на позовну заяву від 04.09.2019 року та заяві від 14.11.2019 року заявлено про застосування позовної давності.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

08 грудня 2017 року було зупинено провадження по справі, у зв`язку із неможливістю розгляду справи до вирішення цивільної справи за заявою ОСОБА_4 , заінтересована особа - ОСОБА_3 про встановлення факту відмови від власності.

При розгляді справи за заявою ОСОБА_4 , заінтересована особа - ОСОБА_3 про встановлення факту відмови від власності було встановлено, що також не оспорюється сторонами, що 17.10.2008 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було складено розписку, згідно якої ОСОБА_3 відмовилася від земельної ділянки площею 5,120 га, право власності на яку було визнано рішенням Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 10.01.2006 року, на користь ОСОБА_4 .

У позовній заяві позивач зазначила, що про порушення своїх прав, а саме про видачу оспорюваного державного акту на ім`я ОСОБА_4 їй стало відомо 29 грудня 2016 року, у зв`язку із отриманням відповіді відділу Держгеокадастру у Магдалинівському районі Дніпропетровської області.

Виходячи з наведеного, вбачається, що позивачем не обґрунтовано факт обізнаності про порушення своїх прав, саме 29 грудня 2016 року, виходячи з обставин того, що 17 жовтня 2008 року вона складала розписку про відмову від права власності на земельну ділянку та її обізнаність про перебування у володінні та користуванні ОСОБА_4 земельної ділянки протягом тривалого часу.

Крім того, позивачем також не доведено об`єктивну неможливість дізнатися про видачу оспорюваного державного акту на іншу особу після ухвалення судового рішення від 10.01.2006 року, з огляду на презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав у разі недоведення протилежного.

Отже, виходячи з наведених обставин справи, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову, у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Керуючись ст. ст. 4, 5, 10-13, 81, 263-265, 268 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, відділу державної реєстрації Магдалинівської районної державної адміністрації Дніпропетровської області про визнання державного акту на право власності на земельну ділянку недійсним та скасування державної реєстрації права власності відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 28 грудня 2019 року.

Суддя Т.А.Ковальчук