Ухвала

12 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 537/4791/16-ц

провадження № 61-36204св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на постанову Апеляційного суду Полтавської області від 11 квітня 2018 року у складі колегії суддів: Кузнєцової О. Ю., Кривчун Т. О., Бондаревської С. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - ПАТ «Українська залізниця») про визнання незаконним та скасування наказу (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту), поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.

Свої вимог позивач мотивував тим, що він тривалий час працював у Полтавській вагонній залізниці Південної залізниці, яка реорганізована шляхом злиття у ПАТ «Українська залізниця» та утворено регіональну філію «Південна залізниця». Перед звільненням він працював екіпірувальником 2-го розряду в цеху екіпірування пасажирських вагонів. Розпорядженням начальника виробничого підрозділу «Полтавська вагонна залізниця» від 17 березня 2016 року № 38/ОС про припинення трудового договору (контракту) його звільнено згідно з пунктом 4 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) за прогул без поважних причин, а саме відсутність на роботі 02 лютого 2016 року більше трьох годин без поважних причин. Копію розпорядження йому у день звільнення не вручено, копію розпорядження про звільнення і трудову книжку він отримав лише 03 вересня 2016 року поштою.

Позивач зазначав, що його звільнення є незаконним, оскільки причини відсутності його на робочому місці є поважними, а саме хвороба. Крім цього, внаслідок його відсутності будь-якої шкоди відповідачеві заподіяно не було, звільнення проведено без згоди вищого виборного органу професійної спілки, як того вимагає стаття 252 КЗпП України, і повинно здійснюватися керівником підприємства, а не керівником структурного підрозділу.

Внаслідок неправомірного звільнення він не отримував заробітної плати, порушені його трудові права, що призвело до моральних страждань, втрат нормальних життєвих зв`язків. Розмір відшкодування моральної шкоди, завданої йому внаслідок незаконного звільнення, він оцінює у 10 000,00 грн.

Із урахуванням наведених обставин, позивач просив визнати незаконним та скасувати розпорядження начальника виробничого підрозділу «Полтавська вагонна залізниця» від 17 березня 2016 року № 38/ОС про припинення трудового договору (контракту), поновити його на роботі на посаді екіпірувальника 2-го розряду цеху екіпірування пасажирських вагонів станції Кременчук, стягнути із відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи із 18 березня 2016 року по дату винесення рішення, а також 10 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 21 грудня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач був відсутній на роботі 02 лютого 2016 року із поважних причин, а саме внаслідок його тимчасової непрацездатності, тому звільнення останнього на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України є незаконним, проте позивач звернувся до суду із пропущенням строку, передбаченого статтею 233 КЗпП України, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Постановою Апеляційного суду Полтавської області від 11 квітня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 21 грудня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення. Позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ (розпорядженя) начальника виробничого підрозділу «Полтавська вагонна дільниця» регіональної філії «Південна залізниця» ПАТ «Українська залізниця» від 17 березня 2016 року № 38/ОС про припинення трудового договору зі ОСОБА_1 Поновлено ОСОБА_1 на посаді екіпірувальника другого розряду цеху екіпірування пасажирських вагонів станції Кременчук виробничого підрозділу «Полтавська вагонна дільниця» регіональної філії «Південна залізниця» ПАТ «Українська залізниця» із 18 березня 2016 року. Стягнуто із ПАТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу із 18 березня 2016 року по 11 квітня 2018 року в розмірі 104 397,81 грн із відрахуванням обов`язкових платежів та податків. Стягнуто із ПАТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 5 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та частково задовольняючи позов, суд апеляційної інстанції виходив із того, що встановивши факт незаконного звільнення позивача, місцевий суд дійшов помилкового висновку про пропуск останнім строку звернення до суду із позовом, оскільки доказами у справі підтверджено, що позивач отримав копію наказу про звільнення лише 03 вересня 2016 року, а звернувся до суду - 03 жовтня 2016 року, тобто в межах місячного строку, передбаченого статтею 233 КЗпП України.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У червні 2018 року ПАТ «Українська залізниця» подало до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Апеляційного суду Полтавської області від 11 квітня 2018 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом не взято до уваги, що представник відповідача - Ткаченко С. С. та свідки: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , надали пояснення суду, що зі змістом наказу про звільнення позивач ознайомлений 17 березня 2016 року. Відповідач засобами поштового зв`язку направляв позивачу копію наказу про звільнення, повідомлення про те, що останній звільнений та про необхідність отримати трудову книжку, що підтверджується наявними у матеріалах справи фіскальними чеками та описом вкладення, при цьому позивач вказані листи не отримав. Суд апеляційної інстанції безпідставно стягнув із відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу більше ніж за рік без наведення мотивів у судовому рішенні, чим порушив вимоги частини другої статті 235 КЗпП України. Позивачем не надано будь-яких доказів на підтвердження факту заподіяння йому моральних страждань.

У березні 2019 року від ОСОБА_1 надійшов відзив на касаційну скаргу ПАТ «Українська залізниця», у яких заявник просить відхилити вказану касаційну скаргу та залишити без змін рішення суду апеляційної інстанції, посилаючись на те, що касаційна скарга є необґрунтованою і такою, що не підлягає задоволенню.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 31 серпня 2018 року відкрито касаційне провадження, витребувано цивільну справу та надано строк на подання відзиву на касаційну скаргу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини п`ятої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції призначає справу до судового розгляду за відсутності підстав, встановлених частинами третьою, четвертою цієї статті. Справа призначається до судового розгляду, якщо хоча б один суддя із складу суду дійшов такого висновку. Про призначення справи до судового розгляду постановляється ухвала, яка підписується всім складом суду.

Позиція Верховного Суду

Виходячи з викладеного, зважаючи на те, що під час проведення попереднього розгляду справи не встановлено обставин, передбачених частинами третьою, четвертою статті 401 ЦПК України, суд вважає за необхідне призначити справу до судового розгляду.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Керуючись статтями 401, 402 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Справу за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на постанову Апеляційного суду Полтавської області від 11 квітня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконним та скасування наказу (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту), поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, призначити до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін на 25 вересня 2019 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак

І. Ю. Гулейков

Г. І. Усик