№ 207/1417/15-ц
№ 2/207/469/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2019 року Баглійський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Погребняк Т.Ю.

при секретарі Білецькій В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кам`янське ( колишня назва - Дніпродзержинськ) цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, визнання угоди недійсною,

В С Т А Н О В И В:

02 квітня 2015 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою про поділ майна подружжя до ОСОБА_4 У позовній заяві позивач просив суд виділити йому при розділі спільного майна подружжя однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 40,5 кв.м, житловою площею 16,8 кв.м, а інше майно - придбаний за час перебування у шлюбі з відповідачкою автомобіль Shevrole Aveo, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2006 року випуску, та гараж АДРЕСА_14 залишити у власності відповідачки. Провадження у справі відкрито ухвалою судді Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Литвинчука В.П. від 07.04.2015 року.

Ухвалою суду від 07.04.2015 року за клопотанням позивача витребувано докази - відомості про рух коштів на банківських рахунках відповідачки, нотаріальну справу з приводу придбання спірної квартири.

Ухвалою суду від 18.08.2015 року за клопотанням позивача в забезпечення позову накладено арешт на АДРЕСА_3 .

Ухвалою суду від 25.11.2015 року у справі призначено за клопотанням позивача судову товарознавчу експертизу оцінки ринкової вартості спірної квартири та гаража. Висновок експертизи № 6535/6536/15 від 30.05.2016 року складено Дніпропетровським науково-дослідним інститутом судових експертиз, експерт Р.В.Вітер.

Ухвалою суду від 09.08.2016 року за клопотанням позивача про забезпечення позову накладено арешт на спірну однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 40,5 кв.м.

20.07.2016 року позивачем ОСОБА_1 в порядку ст. 31 ЦПК України в ред. 2004 року уточнено позовні вимоги з урахуванням заперечень проти позову з боку відповідачки; заявлено позов до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 - про визнання договору купівлі-продажу автомобіля Шевроле Авео, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2006 року випуску, укладеного між ОСОБА_4 і ОСОБА_3 08.04.2015 року недійсним і повернення сторін у попередній стан; визнання вказаного вище автомобіля об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 і виділ його відповідачці ОСОБА_4 разом з гаражем АДРЕСА_3 ; визнання за позивачем права власності на спірну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 40,5 кв.м; поділ грошових вкладів в ПАТ КБ Приватбанк порівну між подружжям (арк. с.42-43 т.2).

Ухвалою суду від 16.08.2016 року витребувано повторно з ПАТ КБ Приватбанк відомості про наявність залишків коштів на рахунках відповідачки ОСОБА_4

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу від 23.09.2016 року у звязку зі звільненням з посади судді ОСОБА_6 справу передано для розгляду даного складу суду.

21.11.2016 року до суду подано письмові заперечення проти позову ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (арк.с.82-84, 85-89 т.2).

11.01.2017 року подано позивачем письмові пояснення щодо позову (арк.с.127-128 т.2), а також заявлено клопотання про проведення судової автотоварознавчої експертизи щодо встановлення ринкової вартості спірного автомобіля Шевроле Авео ; заявою від 16.01.2017 року уточнено позовні вимоги (арк.с.147-148 т.2) в частині обгрунтування позову.

Ухвалою суду від 31.01.2017 року у справі призначено проведення судової автотоварознавчої експертизи щодо встановлення ринкової вартості спірного автомобіля Шевроле Авео . Згідно листа судового експерта від 24.03.2017 року у проведенні експертизи через несплату витрат позивачем. За клопотанням позивача судом за участі представника позивача адвоката Яфізова Р.Ф. та представника відповідачки ОСОБА_4 ухвалою суду від 11.05.2017 року призначено повторно проведення вказаної експертизи; висновок експертизи № 2495-17 від 18.01.2018 року.

14.05.2018 року позивачем надано додаткові письмові пояснення щодо позову, копія яких отримано відповідачкою ОСОБА_4 того ж дня. З 06.06.2018 року по 03.08.2019 року судом оголошувались перерви у судовому розгляді за клопотанням сторін для вирішення питання можливого укладення мирової угоди, однак угоду не було підписано і подано на затвердження суду.

В обґрунтування пред`явлених позовних вимог позивач в позовній заяві, яку неодноразово уточнював протягом судового розгляду, підтриманій ним та його представником - адвокатом Яфізовим Р.Ф. у судовому засіданні з урахуванням уточнень, викладених у позовній заяві від 20.07.2016 року та від 16.01.2017 року, а також у поясненнях, наданих суду протягом судового розгляду, зазначив, що з відповідачкою ОСОБА_4 він з 10 жовтня 2009 року перебував у зареєстрованому шлюбі, від шлюбу мають двох малолітніх дітей. Спільне проживання з відповідачкою припинили у лютому 2015 року. Як зазначив позивач, шлюб з відповідачкою розірвано за рішенням суду від 06 травня 2015 року, з позовом про розірвання шлюбу зверталася відповідачка, при розлученні згоди щодо поділу майна не дійшли. Під час перебування у шлюбі сторони придбали за договором купівлі-продажу від 10.03.2010 року спірну однокімнатну квартиру АДРЕСА_5 ), право власності на яку зареєстровано за відповідачкою. Також під час перебування у шлюбі сторони придбали у 2006 році на ім`я відповідачки спірний автомобіль Шевроле Авео , 2006 року випуску, гараж АДРЕСА_14, крім того, за його відомостями відкрито рахунок на грошовий вклад на ім`я відповідачки в ПАТ КБ Приватбанк. З наявних у справі доказів вбачається, що спірний автомобіль перереєстровано на рідну сестру відповідачки ОСОБА_3 08.04.2015 року. Позивач при цьому жодним чином своєї згоди на укладення цього правочину відповідачці не надавав, хоча на час відчуження автомобіля перебував з відповідачкою у шлюбі; вважає цю угоду фіктивною, такою, що укладена без мети створення правових наслідків, котрі нею обумовлені, тому просив її визнати фіктивною. Так як автомобіль придбано під час перебування у шлюбі за спільні кошти і відповідачка здійснила відчуження його вже після того, як вони припинили проживати однією родиною, без згоди позивача на таке відчуження, позивач просить визнати цю угоду недійсною, виділити автомобіль відповідачці, а також виділити їй придбаний під час перебування у шлюбі гараж АДРЕСА_7 , а за ним визнати право власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_5 нині - м. Кам`янське). Також згідно уточненої позовної заяви просив розділити між ним та відповідачкою грошові вклади у ПАТ КБ Приватбанк. При цьому не зазначив на яких саме рахунках знаходиться вклади, їх розмір.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав заявлений позов, письмові пояснення надані ним до позову. Пояснив, що шлюб між ним та відповідачкою розірвано у 2015 році, вони мають двох спільних дітей, на утримання яких він сплачує аліменти. Відповідачка на теперішній час здає у оренду спірну квартиру, все інше спільне майно залишилось також у неї. Спірну квартиру вони придбали за 12 тис. доларів США, автомобіль за 6 тис. доларів США, вартість гаража не пам`ятає, хоча і був у нотаріуса при укладенні угоди. Визнає, що був проти придбання спірного автомобіля, але не давав своєї згоди і на його продаж; вважає, що продажу як такого не відбулося, а автомобіль просто було перереєстровано на сестру відповідачки, при чому сталося це вже після подання ним позову до суду. Пояснив, що отримував на час шлюбу з відповідачкою заробітну плату в еквіваленті близько 600 доларів США, але все майно реєстрували на дружину, він на це добровільно погоджувався. Також спільно займались розведенням птиці, допомогали їм батьки, як його, так і дружини, але робили це безоплатно, тому гроші в родині були. Пояснив, що на час придбання спірного автомобіля в родині вже був автомобіль, яким керував він особисто, а дружина тільки отримувала водійські права. У письмових поясненнях зазначив, що під час роботи на ПАТ ДМК з 2001 року купував долари США, які накопичував, також займався сільськогосподарською діяльністю і на час укладення шлюбу з відповідачкою мав 9 тис. доларів США особистих заощаджень, що підтверджено випискою з банківського рахунку. В подальшому ці кошти він використав в інтересах родини. Так відповідачка до шлюбу придбала квартиру по АДРЕСА_8 в іпотеку від ОТП-банку, мала борг за кредитом 3 тис. доларів США і ще під час їх спільного проживання без реєстрації шлюбу він з вказаних особистих коштів погасив цей борг, а решту вони зберігали. В подальшому вказану квартиру відповідачка продала і виручені кошти вклала в придбання 1/2 частини квартири по АДРЕСА_17, інша 1/2 частина якої належить йому, відповідачка залишилась проживати там із двома дітьми після розлучення. Надалі використали з вказаних вище його особистих коштів 4 тис. доларів США для придбання спірної квартири 10.03.2010, яку придбали вже під час перебування у шлюбі. З доводами відповідачки з приводу того, що спірну квартиру придбано на позичені нею кошти у її матері, не згоден, оскільки угоди на таку суму не можуть підтверджуватись показами свідків, мають бути нотаріально посвідчені, а крім того виплата завдатка за цю квартиру відбулася 27.02.2010 року, тобто до того, як мати відповідачки зняла необхідні кошти зі свого депозитного рахунку; також не погоджується, що квартиру придбано за 50 тис.грн., оскільки на той час квартири коштували значно більше. В придбання спірного автомобіля вклав зі своїх заощаджень 1500 доларів США, а 500 доларів - у придбання спірного гаражу. Просив виділити йому квартиру по пр .Леніна (нині Свободи ), а відповідачці залишити автомобіль Шевроле Авео і гараж (арк.с.215-216 т.2).

Представник позивача адвокат Яфізов Р.Ф. в судовому засіданні підтримав позов, просив врахувати, що відповідачка без дозволу позивача розпорядилася спільним майном подружжя, через що спірний автомобіль було перереєстровано на її сестру. Також просить врахувати, що спірну квартиру придбано в тому числі на кошти позивача, а наведенні відповідачкою докази щодо залучення для придбання квартири виключно коштів її матері є недопустимими доказами, оскільки укладення угоди позики не посвідчено нотаріально і не може підтверджуватись показами свідків. Під час судових дебатів, проведених за відсутності позивача у зв`язку з його виїздом за межі країни, представник позивача просив виділити позивачеві спірну квартиру, а автомобіль та гараж залишити відповідачці ОСОБА_4

Відповідачка ОСОБА_4 ( змінила прізвище на ОСОБА_4 згідно свідоцтва про реєстрацію шлюбу актовий запис № 576 від 04.12.2015 року, арк.с.90 т.2) просила у задоволенні позову відмовити повністю; визнає, що спірне майно набуте під час її перебування у зареєстрованому шлюбі з відповідачем; про обставини щодо придбання інших квартир, викладені позивачем, зазначила, що 9 тис.доларів США дійсно були у відповідача до укладення шлюбу, але йому дали ці гроші його батьки, для якої мети, їй невідомо. Стверджує, що ці гроші не витрачалися на придбання спірної квартири по пр.Леніна та спірного автомобіля і гаражу. До шлюбу вона продала свою квартиру, яку брала в іпотеку, виплатити борг 3 тис. доларів США їй дійсно допоміг позивач, а кошти вклала у придбання 1/2 квартири по вул .Республіканській . Як позивач розпорядився рештою грошей - 6 тис. доларів США, вона не знає. В обгрунтування заперечень проти позову також зазначила, що спірну квартиру придбали в березні 2010 року, але купівля її здійснювалася не в інтересах сім`ї, позивач ніколи у ній не жив, гроші на придбання квартири їм дала її мати з метою збереження їх від інфляції, а оформлена квартира була на відповідачку, щоб в майбутньому уникнути зайвих трат на спадкування. Також зауважила, що у договорі з рієлтором зазначено лише її, як і в договорі купівлі-продажу, тому, що позивач до цієї квартири відношення не має. У випадку придбання квартири по вул . Республіканській позивач забезпечив збереження за собою права на 1/2 частку квартири, а у випадку купівлі спірної квартири - ні, оскільки для цього не було підстав. Спірний автомобіль був придбаний за кошти родини її сестри - відповідачки ОСОБА_3 , які сестра дала їм у борг, позивач не давав згоду ні на придбання автомобіля, ні на його перереєстрацію потім. Він взагалі не хотів купувати цей автомобіль, тим більше давати на нього гроші, так як він вже водив автомобіль, на який йому дали гроші його батьки. Їй же необхідний був автомобіль, щоб доїхати додому з роботи, так як вона працює позмінно. Вибирати автомобіль вона їздила з чоловіком своєї сестри ОСОБА_3 , він вів перемови з продавцем і платив йому гроші, хоча про сам факт купівлі позивач знав. Купили автомобіль в 2014 році за 107 тис.грн., на той час це 4 тис.доларів США. Чоловік на той час лежав у лікарні, а коли виписався, у родині почалися сварки. Планували, що повернуть гроші за автомобіль Безіменним, але коли з`ясувалося, що повернути гроші немає можливості, а позивач при цьому сказав, що йому автомобіль не потрібен, тоді його перереєстрували на ОСОБА_3 , і позивач про це знав, так як це обговорювалось на сімейному святі у його присутності, був день народження дітей у лютому 2015 року, і він сам сказав нехай сестра забирає автомобіль. Угоду купівлі-продажу автомобіля не складали, гроші їй давав чоловік сестри, а вона передала їх продавцеві, той дав їй техпаспорт і ключі. Діюче законодавство не вимагає згоди іншого з подружжя на зняття з реєстрації автомобіля. Також зазначила, що спірний гараж купувала виключно за власні гроші, які отримала від продажу належної їй особисто 1-кімнатної квартири на АДРЕСА_17 , 37-5 , хоча тоді було укладено договір дарування, але насправді це була купівля-продаж. Переважна частина цих грошей пішла на лікування позивача, у нього була виразка та інші хвороби), а за решту вона купила гараж. У задоволенні позовних вимог просила відмовити повністю.

Відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні позов не визнала, подала письмові заперечення проти позову, в подальшому заявила письмово клопотання щодо закінчення судового розгляду справи без її участі. В обгрунтування заперечень зазначила, що відповідачка є її рідною сестрою, дійсно у серпні 2014 року за її кошти сестра придбала спірний автомобіль, але згодом з`ясувалося, що віддати борг сестра не зможе, тоді автомобіль перереєстрували на неї. Зазначила, що позивач не був присутній ні під час вибору автомобіля, ні при його придбанні. Водночас йому було відомо і він погоджувався, щоб автомобіль перереєстрували на неї, так як позивачка з відповідачем, які на той час перебували у шлюбі, не мали можливості повернути борг. Також зазначила, що їй відомо, що спірну квартиру сестра придбала за гроші їх матері - ОСОБА_12 , які та отримала у спадщину.

Допитана у якості свідка ОСОБА_12 у судовому засіданні повідомила, що відповідачка є її донькою, а позивач колишній чоловік доньки; свідок особисто давала гроші в сумі 50000 грн. відповідачці для укладення цієї угоди; при цьому вказаної суми на час укладення угоди не мала, тому взяла її у борг у свого кума свідка ОСОБА_13 на один день, а наступного дня зняла депозит в банку Аваль і повернула йому гроші, розписок при цьому один одному не давали. Спірну квартиру оформили на відповідачку, щоб потім квартира залишилась внукам; сторони ніколи не проживали у цій квартирі, там на даний час живуть знайомі свідка. Також повідомила, що зі слів доньки ОСОБА_4 знає, що її сестра ОСОБА_3 давала їй гроші на придбання автомобіля Шевроле.

Свідок ОСОБА_13 пояснив, що є кумом свідка ОСОБА_12 , так як є хрещеним батьком відповідачки ОСОБА_3 Стверджує, що ОСОБА_16 зверталась до нього і брала в борг 50 тис.грн. на один день, пояснивши, що гроші їй потрібні раніш, ніж їй видадуть у банку, оскільки там потрібно замовляти значну суму. Він привіз їй необхідну суму, так як у нього гроші були вдома, і ходив з нею до нотаріуса, вона купувала квартиру. Дату цих подій не пам`ятає, так як минув значний час.

Свідок ОСОБА_17 пояснив, що є чоловіком відповідачки ОСОБА_3 , допомогав її сестрі - ОСОБА_4 - купувати автомобіль, допоміг із вибором і дав їй 3300 доларів, вона повернула десь 100 доларів, потім сказала, що грошей немає. Купувати і вибирати авто їздила тільки ОСОБА_4 , її чоловіка не було. Так як грошей віддати борг не було, вирішили під час сімейного застілля, на якому був присутній і чоловік ОСОБА_4 , перереєструвати авто на ОСОБА_3 ; авто з цього часу у них у родині, він іноді їздить на ньому; розписок у ОСОБА_4 про борг не брав, її чоловік знав про усі ці обставини і не заперечував.

Суд, вислухавши сторони та їх представників, свідків, вивчивши письмові докази по справі, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч.1, ч.5, ч.6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до ч.1 ст. 82 ЦПК України, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню у справі, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Згідно ст. ст. 77-79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до п. 3 ст. 215 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути пред`явлена тільки особами, визначеними законом, а саме: однією із сторін правочину або заінтересованою стороною, права яких були порушені на момент звернення до суду і на права та обов`язки яких безпосередньо впливає оспорюваний правочин.

Згідно ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Згідно статті 330 ЦК України на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, набуває право власності добросовісний набувач, тільки якщо відповідно до статті 388 ЦК майно не може бути витребуване у нього.

Вирішуючи питання, пов`язані з розмежуванням добросовісного та недобросовісного набувача, суд враховує положення статті 330 ЦК, відповідно до якої на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, набуває право власності добросовісний набувач, якщо відповідно до статті 388 ЦК майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до статті 388 ЦК набувач визнається добросовісним, якщо він не знав, що особа, у якої він придбав річ, не мала права її відчужувати; набувач є добросовісним, якщо він не знав і не повинен був знати про незаконність свого володіння.

Згідно ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача у разі, якщо майно вибуло з володіння власника не з його волі іншим шляхом. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Згідно ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

З 10 жовтня 2009 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі (л.с.6), від шлюбу мають двох дітей (л.с.9,10). Шлюб між сторонами розірвано за рішенням суду від 06 травня 2015 року. Обставини щодо придбання саме під час перебування у шлюбі спірного автомобіля Шевроле Авео реєстраційний номер НОМЕР_4 , 2006 року випуску, квартири по пр АДРЕСА_13 за договором купівлі продажу від 10.03..2010 року (арк.с.17 т.1), гаражу по АДРЕСА_17 АДРЕСА_14 за договором купівлі-продажу від 08.10.2014 року (арк.с.176 т.1), сторонами не оспорювались, у звязку з чим не підлягають доказуванню у справі.

Згідно реєстраційної довідки Дніпродзержинського центру надання послуг, повязаних з використанням автотранспортних засобів, спірний автомобіль, зареєстрований за ОСОБА_4 станом на 01.04.2015 року (арк. с.20 т.1), знято обліку і перереєстровано на іншого власника 08.04.2015 (арк.с.29 т.1), станом на 11.06.2015 року автомобіль зареєстровано на ОСОБА_3 на підставі довідки-рахунку (арк.с.70,71 т.1).

Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Згідно статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Навіть розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України. Відтак будь-який договір може бути визнаний судом недійсним у випадку відсутності нотаріальної згоди на такий договір подружжя навіть після розлучення. Таким чином діє абсолютна презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. ( Постанова ВП Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі № 372/504/17).

Оцінюючи з точки зору належності та достовірності докази, наведені під час судового розгляду відповідачкою ОСОБА_4 на спростування статусу спірного майна як такого, що є спільною власністю подружжя, суд виходить з наступного. Так покази свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 з приводу придбання спірної квартири, як стверджує відповідачка, за кошти її матері - свідка ОСОБА_12 , не можуть бути прийняті судом як допустимі, оскільки правовідносини, пов`язані з наданням (отриманням) позики потребують письмового оформлення, а також потребують згоди на укладення правочину з боку іншого з подружжя.

Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян; на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно ч. 2 - ч. 4 ст. 65 Сімейного кодексу України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Аналогічним чином суд оцінює доводи відповідачки з приводу придбання, подальшого відчуження спірного автомобіля. Адже автомобіль був придбаний під час шлюбу, позивач був обізнаний з фактом його придбання, що визнається сторонами, а його відсутність при оформленні угоди купівлі, пасивність у пошуку та підборі авто не впливає на вказані правовідносини і не може беззаперечно свідчити про укладення угоди відповідачкою не в інтересах сім`ї. Крім того, під час судового розгляду відповідачка пояснювала, що позивач на той час перебував на лікуванні. При цьому наявність згоди позивача на відчуження автомобіля відповідачкою, як і його обізнаність з цього приводу, не підтверджено належними та допустимими доказами. Так, суд враховує, що свідки ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_17 є родичами та близькими родини відповідачки ОСОБА_4 , їх покази в частині придбання спірного майна відповідачкою не в інтересах сім`ї, в частині обставин відчуження автомобіля та наявності згоди на це позивача, як і подібні твердження відповідачки ОСОБА_4 , суд оцінює критично, оскільки сам договір купівлі-продажу квартири не містить будь-яких вказівок на походження або належність коштів для придбання квартири, позов до суду ОСОБА_1 подано ІНФОРМАЦІЯ_1 року, при цьому у позовних вимогах заявлено і про поділ автомобіля Шевролет Авео , тоді як його відчуження зі зняттям з реєстрації відповідачкою відбулося 08.04.2015 року, тобто вже після подання цього позову. Також суд не може не взяти до уваги і ту обставину, що з приводу грошових позик для придбання квартири та автомобіля між свідками, та між свідками та відповідачкою, відсутні будь-які письмові докази укладання таких правочинів. Той факт, що у спірній квартирі родина не проживала з часу її придбання не може виключати мети її купівлі в інтересах родини. Відповідно на підставі ст. 78 ЦПК України покази зазначених свідків не є допустимими доказами у справі в контексті ст. 218 ЦК України.

Виходячи з викладеного зазначене спірне майно (квартира, автомобіль і гараж) - це майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу між подружжям, оскільки інше не доведено тим з подружжя, хто спростовував цю презумпцію.

Згідно ч. 2 ст.3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Згідно ст. 63, ч.1 ст. 64 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Ст. ст. 68, ч.1 69, ч.1, 2, 3 ст.70 Сімейного кодексу України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, за умов, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Тому суд враховує, що позивач хоча і не є стороною угоди щодо відчуження спірного автомобіля, але вказана угода може бути ним оспорена, оскільки стосується його прав та інтересів, спірний автомобіль є об`єктом спільної сумісної власності, факт наявності згоди позивача на його відчуження, як і використання коштів від цієї угоди в інтересах сім`ї, не доведено шляхом надання суду належних та допустимих доказів. Позивач не заявляє вимог щодо його витребування у ОСОБА_3 , однак просить визнати вказану угоду недійсною, тому суд вважає необхідним задовольнити позовні вимоги в частині визнання угоди з відчуження автомобіля від 08.04.2015 року недійсною, повернути сторони у попередній стан та виділити спірний автомобіль у користування ОСОБА_4 , стягнувши з неї компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля на користь позивача.

Під час розгляду справи позивач пояснив, що просить виділити йому спірну квартиру в цілому, а відповідачці ОСОБА_4 залишити автомобіль і гараж. При цьому відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти на користь позивачки за судовим рішенням, оскільки діти мешкають та знаходяться на утриманні позивачки. Таким чином позивач не послався на жодну підставу для виділення саме йому квартири в цілому, а решти майна - відповідачці, при тому, що остання позов взагалі не визнає і проти поділу всього спірного майна заперечує. Згоди щодо варіанту поділу майна сторони під час судового розгляду не дійшли.

Тому, з урахуванням позиції сторін, суд не знаходить підстав для виділу спірної квартири в цілому жодній зі сторін.

Згідно висновку судової оціночно-будівельної експертизи № 6535/6536-15 від 30.05.2016 (арк.с.10-34 т.2) ринкова вартість гаражу АДРЕСА_3 складає 41704 грн., ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 складає 157112 грн.

Згідно висновку № 2495-17 від 18.01.2018 судової автотоварознавчої експертизи (арк.с.173-196 т.2) ринкова вартість автомобіля Шевроле Авео, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_4 , становить 102342 грн. 24 коп.

Позовні вимоги стосовно поділу коштів на рахунках, відкритих на ім`я відповідачки ОСОБА_4 , у судових дебатах не підтримані представником позивача, у позовних заявах, котрі неодноразово уточнювались, не зазначені номери рахунків, розміри грошових сум, інші реквізити, тому суд не знаходить підстав для задоволення вимог у цій частині.

Виходячи з викладеного суд вважає необхідним позовні вимоги задовольнити частково, визнати усе спірне майно спільною сумісною власністю подружжя, та виділити частки у праві спільної сумісної власності на спірну квартиру - по 1/2 частині кожній зі сторін, виділити спірний автомобіль та гараж відповідачці ОСОБА_4 , стягнувши з неї компенсацію 1/2 їх вартості на користь позивача, визнавши угоду з відчуження автомобіля від 08.04.2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 недійсною.

У зв`язку з задоволенням позовних вимог згідно ст. 141 ЦПК України стягнути з відповідачки на користь позивача понесені ним судові витрати: у вигляді судового збору 320 грн. 50 коп., за проведення судових експертиз 3566 грн. 75 коп.

Керуючись ст. ст. 3, 60, ст. 63, ч.1 ст. 64, 68, ч.1 69, ч.1, 2, 3 ст.70 Сімейного кодексу України, ст.ст. 218, 369, 1047 Цивільного кодексу України, ст. ст. 10-13, 76-78, 81, 258-261, 263-265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, визнання угоди недійсною, задовольнити частково.

Визнати квартиру АДРЕСА_5 вартістю 157112 грн., автомобіль Шевроле Авео 2006 року випуску реєстраційний номер НОМЕР_4 вартістю 102342 грн. 24 коп., гараж № 13 у блоці № 5 АДРЕСА_6 , вартістю 41704 грн., спільною сумісною власністю подружжя - ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

Виділити частки у праві спільної сумісної власності подружжя на квартиру АДРЕСА_5 - 1/2 частину ОСОБА_1 , 1/2 частину ОСОБА_4 .

Визнати право спільної часткової власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_5 - за ОСОБА_1 , на 1/2 частину за ОСОБА_4 .

Визнати недійсною угоду купівля-продажу автомобіля Шевроле Авео 2006 року випуску реєстраційний номер НОМЕР_4 від 08.04.2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

Виділити ОСОБА_4 автомобіль Шевроле Авео 2006 року випуску реєстраційний номер НОМЕР_4 вартістю 102342 грн. 24 коп., АДРЕСА_3 , вартістю 41704 грн., як майно, що є спільною сумісною власністю подружжя.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію 1/2 частини вартості автомобіля Шевроле Авео 2006 року випуску реєстраційний номер НОМЕР_4 - в сумі 51171 грн. 12 коп., грошову компенсацію вартості гаражу АДРЕСА_3 , в сумі 20852 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 320 грн. 50 коп. в рахунок оплати судового сбору, в сумі 3566 грн. 75 коп. за проведення судових експертиз.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 (тридцяти) днів з дня проголошення рішення, відповідно до п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017 року).

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Головуючий у справі Погребняк Т.Ю.