печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2019 року Печерський районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Литвинової І. В.,

при секретарі - Винник С. М.,

за участі:

позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - Бондаренко Н. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до Національного банку України, треті особи Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Хрещатик», Державна казначейська служба України про стягнення відшкодування майнової шкоди,

ВСТАНОВИВ:

З грудня 2018 року у провадженні Вінницького міського суду Вінницької області перебувала вказана цивільна справа, яку постановою Вінницького апеляційного суду від 06 лютого 2019 року направлено для розгляду до Печерського районного суду м. Києва, на підставі частини другої ст. 27 ЦПК України.

Ухвалою судді від 12 грудня 2018 року у справі відкрито провадження та встановлено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження, яка вказаною постановою Вінницького апеляційного суду від 06 лютого 2019 року скасована і справу направлено для розгляду до суду за місцем знаходження відповідача, згідно з частиною другою статті 27 ЦПК України /а. с. 24, 88-89/.

18 лютого 2019 року матеріали цивільної справи засобами поштового зв`язку надійшли до Печерського районного суду м. Києва.

Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва від 21 лютого 2019 року у справі відкрито підготовче провадження /а. с. 96-97/.

11 березня 2019 року до суду від відповідача подано відзив, у яких позов не було визнано, по суті - представник просив відмовити у задоволенні позовних вимог /а. с. 103-107/.

Від третіх осіб пояснення на позов або відзив подано не було, будь-які інші заяви або клопотання від учасників до суду не надходили.

Ухвалою судді від 26 березня 2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті /а. с. 159/.

08 квітня 2019 року до суду від позивача засобами поштового зв`язку надійшла відповідь на відзив, у якому позивач заперечувала доводи відповідача у справі, посилаючись на те, що ухвалою Вищого адміністративного суду України від 20 липня 2017 року залишено без змін постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 19 січня 2017 року і ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 20 квітня 2017 року у справі № 826/6665/16, якою було визнано протиправним та скасовано постанову Національного банку України про віднесення банку ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик» до категорії неплатоспроможних, встановлено факт грубого порушення Національним банком України прав вкладників банку у зв`язку із діями (прийняттям незаконної постанови) та бездіяльністю (невжиття адекватних заходів та рішучих дій) якого призвели до матеріальних збитків та матеріальної шкоди вкладників, а саме неможливості вкладників (у тому числі позивача) користуватися своїми коштами, що знаходилися у ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик». Укладаючи договір банківського вкладу, позивач розраховував на те, що діяльність банку контролюється відповідачем і у випадку порушення банком норм чинного законодавства до нього вживатимуться належні заходи реагування з боку держави в особі Національного банку України.

У судовому засіданні позивач підтримала позов і просила його задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на доводи, викладені у відзиві.

Від третіх осіб у справі заяви по суті та з приводу процесуальних питань до суду не надходили, представників у судове засідання, про час, дату і місце проведення якого повідомлені належним чином, не направили.

Суд, у порядку загального позовного провадження, заслухавши обґрунтування позивача, заперечення представника відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Позивач уклав з третьою особою у справі ПАТ «КБ «Хрещатик» договір № 116D-659324 16 лютого 2016 року «Живи сонячно» в доларах США із щомісячною сплатою процентів (3 місяці). Відповідно до пункту 1.1. вказаного договору, позивач як вкладник передав, а банк прийняв для зберігання грошові кошти, що надійшли від вкладника на його вкладний (депозитний) рахунок № НОМЕР_1 в ПАТ «КБ «Хрещатик» у розмірі 14 683, 30 доларів США на строк з 16 лютого 2016 року по 16 травня 2016 року з виплатою 8 % річних /а. с. 11-12, 13/.

Відповідно до рішення Правління Національного банку України від 02 червня 2016 року № 46-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «КБ «Хрещатик» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 03 червня 2016 року № 913, «Про початок процедури ліквідації ПАТ «КБ «Хрещатик» та делегування повноважень ліквідатора банку».

Згідно з зазначеним рішенням розпочато процедуру ліквідації ПАТ «КБ «Хрещатик» з 06 червня 2016 року до 05 червня 2018 року включно.

На підставі пункту 2 частини п`ятої статті 12, частини першої статті 35, частини п`ятої статті 44, частини третьої статті 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняла рішення від 24 травня 2018 року № 1452 про продовження строків здійснення процедури ліквідації ПАТ «КБ «ХРЕЩАТИК» строком на два роки з 06 червня 2018 року до 05 червня 2020 року включно.

Встановлено, що станом на час розгляду справи у суді грошові вимоги позивача як кредитора банку Фондом гарантування вкладів фізичних осіб у повному обсязі не задоволено, лише у межах 200 000 грн.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про Національний банк України», Національний банк України є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України.

За нормою статті 4 вказаного Закону, Національний банк не відповідає за зобов`язаннями інших банків, а інші банки не відповідають за зобов`язаннями Національного банку, крім випадків, коли вони добровільно беруть на себе такі зобов`язання.

Аналогічного змісту міститься норма у статті 5 Закону України «Про банки та банківську діяльність», відповідно до якої Національний банк України не відповідає за зобов`язаннями банків, а банки не відповідають за зобов`язаннями Національного банку України, якщо інше не передбачено законом або договором.

До функцій відповідача, перелік яких міститься у статтях 6, 7 Закону України «Про Національний банк України», не належить вирішення спорів, що виникають у договірних відносинах між клієнтом і банком.

Грошові кошти позивача були внесені на вкладний депозитний рахунок в ПАТ «КБ «Хрещатик» на підставі договору банківського вкладу, які були укладені між вкладником та банком, відповідач стороною даного правочину не виступає.

Відповідно до ст. 1058 Цивільного кодексу України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 цього Кодексу).

Статтею 73 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено право Національного банку України, у разі порушення банками або іншими особами, які можуть бути об`єктом перевірки Національного банку України відповідно до цього Закону, банківського законодавства, законодавства у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення, нормативно-правових актів Національного банку України, його вимог, встановлених відповідно до статті 66 цього Закону, або здійснення ризикової діяльності, яка загрожує інтересам вкладників чи інших кредиторів банку, застосування іноземними державами або міждержавними об`єднаннями або міжнародними організаціями санкцій до банків чи власників істотної участі у банках, що становлять загрозу інтересам вкладників чи інших кредиторів банку та/або стабільності банківської системи, Національний банк України адекватно вчиненому порушенню або рівню такої загрози має право застосувати заходи впливу.

Віднесення банку до категорії неплатоспроможних, а також відкликання банківської ліцензії та ліквідація банку є заходами впливу в розумінні ст. 77 Закону України «Про банки і банківську діяльність».

Положеннями ст. 1166 Цивільного кодексу України передбачено загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду.

Частиною першою ст. 1166 Цивільного кодексу України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ст. 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно з пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України N 6 від 27 березня 1992 року м. Київ «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», обов`язковими підставами відшкодування матеріальної шкоди є наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Цивільним процесуальним кодексом України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, які мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності.

У відповідності до частини першої ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частина друга вказаної статті Кодексу).

Статтею 82 ЦПК України визначено випадки, у яких сторона звільняється від доказування обставин, на які посилається. Так, згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Проте у розгляді справи № 826/6665/16 в Окружному адміністративному суді м. Києва, у якій було ухвалено постанову від 19 січня 2017 року, не брали участь ті самі особи, що беруть участь у розгляді даної справи.

Окрім того, посилання позивача на наявність постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 19 січня 2017, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 20 квітня 2017 року, якою встановлено протиправну бездіяльність Національного банку України щодо невжиття останнім своєчасних заходів забезпечення захисту законних інтересів вкладників, що призвело до доведення ПАТ «КБ «Хрещатик» до неплатоспроможності та неможливості повернення депозитних вкладів суд вважає безпідставними, оскільки у вказаній постанові не міститься висновку, що внаслідок дій або бездіяльності Національного банку України порушено право позивача на отримання коштів за договором банківського вкладу. Таке твердження не можна вважати загальновідомим фактом.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

У таких справах суд, по-перше, встановлює невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування вимогам закону чи іншим правовим актам; по-друге, суд встановлює, чи порушуються суб`єктивні цивільні права й охоронювані законом інтереси фізичної або юридичної особи цим рішенням, дією чи бездіяльністю. Під шкодою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров`я тощо). У спорі, що розглядаються, доведення самого факту наявності шкоди є передумовою для встановлення наявності порушеного цивільного права.

Відповідальність особи у вигляді обов`язку відшкодувати шкоду наступає лише за наявності в сукупності певних умов, які разом утворюють склад правопорушення, а саме: наявність шкоди, протиправної поведінки, причинного зв`язку між поведінкою і шкодою, вини.

Такий елемент як наявність шкоди полягає у будь-якому знеціненні блага, що охороняється законом.

Протиправна поведінка заподіювача шкоди полягає у порушенні правової норми, що виявляється у здійсненні заборонених правовою нормою дій або в утриманні в здійсненні наказів правової норми діяти певним чином.

Наявність такої умови цивільно-правової відповідальності, як причинний зв`язок міжпротиправною поведінкою і шкодою (збитками), зумовлена необхідністю встановлення факту, що саме протиправна поведінка конкретної особи, на яку покладається така відповідальність, є тією безпосередньою причиною, що з необхідністю та невідворотністю спричинила збитки.

Вина є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає у психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності.

Згідно зі ст. 1173 Цивільного кодексу України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Суб`єктами відповідальності, відповідно до ст. 1173 Цивільного кодексу України, є органи державної влади або місцевого самоврядування, в яких реалізується їхня деліктність.

Згідно зі ст. 6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органами місцевого самоврядування відповідно до ст. 140 Конституції України є сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про Національний банк України», Національний банк є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління.

Також особливий статус Національного банку України визначений в рішенні Конституційного Суду України від 26 лютого 2009 року № 6-рп/2009, відповідно до пункту 3.1 якого Конституція України визначила правовий статус Національного банку України як центрального банку держави, основною функцією якого є забезпечення стабільності грошової одиниці України (ст. 99). Особливість юридичного статусу Національного банку України полягає в тому, що, з одного боку, він має публічно-правовий статус особливого центрального органу державного управління, самостійного у своїй діяльності від органів державної влади (ст.ст. 6, 7, 24, 25, 53 Закону України «Про Національний банк України»), а з іншого - цивільно-правовий статус як юридичної особи, яка має відокремлене майно, що є об`єктом права державної власності і перебуває в його повному господарському віданні, та може вчиняти певні цивільно-правові правочини з комерційними банками, державою (ст.ст. 4, 29, 31, 42 Закону України «Про Національний банк України»).

Отже, Національний банк України є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, самостійним у своїй діяльності від органів державної влади, тобто не є суб`єктом відповідальності в розумінні ст. 1173 Цивільного кодексу України.

Таким чином, позивачка, яка звернулась з позовом про стягнення шкоди, має довести наявність всіх чотирьох елементів правопорушення, в тому числі і вини, а посилання позивача на необхідність застосування ст. 1173 Цивільного кодексу України, яка не потребує доведення вини, є безпідставним.

Відповідно до ст. 1074 Цивільного кодексу України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом.

Процедура виведення неплатоспроможних банків з ринку, а також умови і порядок захисту прав вкладників у зв`язку з віднесенням банку до категорії неплатоспроможних та запровадження у зв`язку з цим у банку тимчасової адміністрації передбачені Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а тому він є спеціальними і пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах, що узгоджується як з положеннями ст. 1074 Цивільного кодексу України, так і з статтею 1 Першого протоколу Європейської конвенції з прав людини, відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які на її думку, є необхідними для здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Метою введення в дію Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», як зазначено у статті 1 цього Закону, є захист прав і законних інтересів вкладників банку, а тому введення тимчасової адміністрації унеможливлює стягнення коштів за депозитними вкладами у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено цим Законом.

Суд захищає право особи у випадку доведення факту його порушення саме відповідачем відповідно до заявлених нею позовних вимог та наданих доказів.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі, керуючись

ст. ст. 3, 8, 21, 55, 129, 129-1 Конституції України,

ст. ст. 1-16, 609, 1058, 1166, 1173 Цивільного кодексу України,

ст. ст. 5, 73, 77 Закону України «Про банки і банківську діяльність»,

ст. ст. 2, 4, 6, 7 Закону України «Про Національний банк України»,

ст. ст. 1-18, 76-81, 95, 141, 228, 229, 235, 241, 244, 245, 258, 259, 263-265, 268, 289, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України,

суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Національного банку України, треті особи Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Хрещатик», Державна казначейська служба України про стягнення відшкодування майнової шкоди залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий І. В. Литвинова