КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2019 року місто Київ.

Справа 756/16198/18

Апеляційне провадження № 22-ц/824/3818/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Желепи О.В.,

суддів: Іванченко М.М., Рубан С.М.,

секретар судового засідання Задерей І.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 13 грудня 2018 року (у складі судді Майбоженко А.М., інформація про складання повного тексту ухвали відсутня) про забезпечення позову

в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, третя особа: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Деордієва Ірина Вікторівна про визнання правочину недійсним та застосування наслідків його недійсності, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4, третя особа: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Деордієва І.В., в якому просила визнати недійсним та скасувати посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Деордієвою І.В. договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 14.12.2015 між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, який діяв від її імені, щодо передачі у власність ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1; застосувати правові наслідки недійсності правочину та поновити право власності позивача на вказану квартиру.

Разом з позовною заявою позивач подала заяву про забезпечення позову, в якій просила вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1.

Обґрунтовуючи вимоги заяви про забезпечення позову, позивач зазначає, що невжиття заходів забезпечення позову може значно ускладнити виконання рішення суду, оскільки існує велика ймовірність того, що відповідачі можуть відчужити спірну квартиру.

Ухвалою суду від 13 грудня 2018 року заяву позивача про забезпечення позову задоволено.

Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_2 на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, серія та номер: 2590, виданого 14 грудня 2015 грудня приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Деордієвою І.В.

Не погоджуючись з ухвалою, 11 січня 2019 року ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив її скасувати та ухвалити нову, якою відмовити у задоволенні заяви прозабезпечення позову.

В скарзі зазначав, що заява про забезпечення позову розглядалась без виклику сторін. Необхідною умовою для застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення,що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви. Аналогічна позиція викладена Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду в постанові від 17.10.2018 р. но справі № 183/5864/17-ц.

Заявник вважає, що при винесенні ухвали від 13.12.2018 р., Оболонський районний суд м. Києва діяв протиправно та передчасно, з порушенням принципу рівності інтересів сторін по справі № 756/16198/18, обмежуючи право власності відповідача ОСОБА_2 Суд першої інстанції не врахував відсутність об'єктивних та доведених реальних загроз для утруднення виконання в майбутньому ймовірного рішення суду.

Вживаючи заходів до забезпечення позову, суд першої інстанції не звернув увагу на фактичні обставини відносин з набуття ОСОБА_2 права власності на спірну квартиру на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, укладеного ще 14.12.2015 р. внаслідок неналежного виконання зобов'язань чоловіка позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_6 за договором позики від 20.02.2015 р.

Відповідно до вказаного договору позики від 20.02.2015 р. ОСОБА_6 отримав, але не повернув ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 4 691 895,63 грн., що за курсом НБУ на дату укладання договору позики складало 171 500,00 доларів США.

В забезпечення виконання договору позики було укладено іпотечний договір від 20.02.2015 року, згідно з яким позивач ОСОБА_3 особисто підписала зобов'язання з майнової поруки за виконання ОСОБА_6 зобов'язань за договором позики. Згідно з розділом 4 іпотечного договору сторони, ОСОБА_3 та ОСОБА_2, визначили, що у випадку невиконанням боржником зобов'язання з повернення грошових коштів, кредитор ОСОБА_2 має право звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття його у власність на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Вживаючи заходів до забезпечення позову, суд першої інстанції не наводить доказів чи ознак, за яких такий договір було укладено з порушеннями чинного на той час законодавства, не посилається на докази належного виконання зобов'язань за договором позики, що укладений 20.02.2015 року чоловіком позивачки ОСОБА_3 - ОСОБА_6 Більш того, суд першої інстанції взагалі не аналізує: у чому полягають ризики неможливості виконання судового рішення в цій справі за фактичних обставин несплати боргу позичальником та набуття права власності на предмет іпотеки три роки тому на підставі положень іпотечного договору, укладеного безпосередньо з позивачкою.

За таких обставин заявник вважає, що оскаржувана ухвала винесена внаслідок неповного з'ясування фактичних обставин.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 зазначала, що зміст апеляційної скарги фактично спонукає суд апеляційної інстанції зробити висновки по суті справи, а не щодо заходів забезпеченя позову.

Вказувала, що дії апелянта (ОСОБА_2) свідчать про законність заходу забезпечення позову та його співмірність.

Так, 15.06.2018 року ОСОБА_2 було подано апеляційну скаргу на ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 01.09.2017 року про забезпечення зустрічного позову по справі 202/4151/17 (за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6 та за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя).

В описовій частині апеляційної скарги, поданої ще в червні 2018 року апелянт зазначає, що він ОСОБА_2 має намір передати квартиру в оренду з правом викупу.

Враховуючи той факт, що відповідач по справі є фізичною особою, а не органом державної влади та не обмежений в питаннях розпорядження своїм майном будь-якими підзаконними актами, процедурою встановленою для розпорядження державним майном, враховуючи, що в апеляційній скарзі від 15.06.2018 ОСОБА_2 заявив про намір відчужити квартиру, то у суду були всі підстави для застосування заходів забезпечення позову та накладення арешту на спірну квартиру. У звязку з вищенаведеним ОСОБА_3 просила відмовити в задоволенні вимог апеляційної скарги ОСОБА_2, ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 13 грудня 2018 року - залишити без змін.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача доводи скарги підтримав, та пояснив суду, що після постановлення ухвали про забезпечення позову квартира була відчужена і на даний час вона не належить відповідачам.

Позивач та його представник до апеляційного суду не з'явились. Про розгляд справи повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідь судді Желепи А.В., з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Статтею 149 ЦПК України передбачено, що суд за заявою учасника справи, може вжити, передбачені ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

Згідно з ч.3 ст.150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Згідно з роз'ясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов'язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 26 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31 липня 2003 у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач просив суд визнати недійсним договір про задоволення вимог іпотекодержателя, за яким відповідачі у справі набули права на перехід до них у власність кватири, арешт на яку наклав суд, а також з вимогою про повернення права власності на цю квартиру до позивача.

Враховуючи зміст позовних вимог, висновок суду про те, що невжиття заходів забезпечення позову у виді арешту на квартиру, може утруднити виконання можливого рішення суду повністю відповідає встановленим обставинам та вимогам закону.

Обраний позивачем вид забезпечення позову є співмірним з заявленими вимогами.

Доводи апеляційної скарги про розгляд справи без виклику сторін, колегія суддів не приймає, так як відповідно до ст.153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

Доводи скарги про те, що забезпечуючи позов, суд діяв протиправно та передчасно, з порушенням принципу рівності інтересів сторін по справі № 756/16198/18, обмежуючи право власності відповідача ОСОБА_2, а також про те, що суд не врахував відсутність об'єктивних та доведених реальних загроз для утруднення виконання в майбутньому ймовірного рішення суду, колегія суддів не приймає, з огляду на те, що після постановлення ухвали про забезпечення позову, відповідачі відчужили арештовану квартиру, що спростовує доводи відповідача про те, що ризики були недоведені.

Слід зазначити, що з переходом права власності на спірну квартиру до іншої особи, заявлених позовних вимог в даній справі, вже є недостатньо для відновлення прав позивача, оскільки останній змушений тепер збільшувати свої позовні вимоги та залучати до розгляду справи нових власників.

Доводи скарги з приводу того, що вживаючи заходів до забезпечення позову, суд першої інстанції не наводить доказів чи ознак, за яких такий договір було укладено з порушеннями чинного на той час законодавства, не посилається на докази належного виконання зобов'язань за договором позики, що укладений 20.02.2015 року чоловіком позивачки ОСОБА_3 - ОСОБА_6 Більш того, суд першої інстанції взагалі не аналізує: у чому полягають ризики неможливості виконання судового рішення в цій справі за фактичних обставин несплати боргу позичальником та набуття права власності на предмет іпотеки три роки тому на підставі положень іпотечного договору, укладеного безпосередньо з позивачкою, колегія суддів не приймає, оскільки перевірка обґрунтованості заявлених позовних вимог на стадії забезпечення позову не проводиться, суд лише зобов'язаний з'ясувати про те, що спір існує, і чи можна буде виконати рішення, в разі задоволення позову, якщо не будуть вжиті заходи забезпечення.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що обставини справи, які суд вважав встановленими є доведеними, висновки суду відповідають цим обставинам та вимогам закону.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційним судом встановлено, що ухвалу постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Враховуючи, те що апеляційна скарга залишається без задоволення, судовий збір за подання апеляційної скарги слід покласти на особу, яка подала апеляційну скаргу. Іншими учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у апеляційному суді.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382-384, 389 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 13 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 21 лютого 2019 року.

Головуючий Желепа О.В.

Судді Рубан С.М.

Іванченко М.М.