ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/5272/18 Номер провадження 22-ц/814/1832/19Головуючий у 1-й інстанції Кузіна Ж.В. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючий суддя Лобов О.А.,

судді: Дорош А.І., Триголов В.М.,

за участю секретаря судового засідання Ачкасової О.Н.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в спрощеному провадженні в м.Полтаві цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про відстрочення виконання рішення суду за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду м.Полтави від 22 травня 2019 року (час ухвалення судового рішення з 15:03:19 год. до 15:33:30 год.; дата виготовлення повного тексту судового рішення - 22.05.2019 року).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою про відстрочку виконання рішення Київського районного суду м. Полтави від 19 березня 2019 року.

Підстави звернення вмотивовувала тим, що рішенням Київського районного суду м.Полтави 19 березня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про зобов`язання не чинити перешкоди в користуванні власним нерухомим майном, вселення позивачів та виселення відповідача ОСОБА_4 задоволено частково позовні вимоги: вселено позивачів до спірного помешкання, у задоволенні інших позовних вимог відмовлено. У провадженні суду перебуває цивільна справа №552/843/19 за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про припинення права особи на частку у спільному майні та відшкодування матеріальної шкоди і зустрічним позовом ОСОБА_1 про встановлення порядку користування квартирою.

З урахуванням норм ст.435 ЦПК України заявник просила відстрочити виконання рішення суду щодо вселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до набрання законної сили рішення Київського районного суду м. Полтави про встановлення порядку користування квартирою, оскільки негайне виконання рішення суду призведе до подальшої ескалації конфлікту між сторонами.

Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 22 травня 2019 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відстрочення виконання рішення суду відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмір 1 000 гривень.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, порушення норм процесуального закону, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нову, якою задовольнити подану нею заяву про відстрочення виконання рішення суду.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги стверджується, що суд безпідставно не взяв до уваги факт її перебування на стаціонарному лікуванні з діагнозом «інсульт», наявність житлового спору між сторонами про встановлення порядку користування квартирою.

У підтвердження доводів апеляційної скарги надана виписка із медичної картки стаціонарного хворого №2560, яка не була предметом дослідження в суді першої інстанції.

Окрім цього заявниця вважає необґрунтованим рішення суду в частині стягнення з неї судових витрат на користь ОСОБА_2 в розмірі 1 000 гривень, оскільки ці витрати не підтверджені належними доказами, а ОСОБА_5 приймав участь у розгляді справи на підставі довіреності, отже не є особою, яка надає професійну правову допомогу.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Зогаль О.М., представник ОСОБА_2 , просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, ухвалу суду першої інстанції - без змін.

У відзиві стверджується про необґрунтованість доводів заяви про відстрочення виконання рішення суду, яким судом першої інстанції надана правильна оцінка. Зокрема, суд першої інстанції правомірно прийняв до уваги наявність у власності ОСОБА_1 іншого житла, а також той факт, що станом на час розгляду питання про відстрочення виконання рішення суду ОСОБА_1 вже закінчила стаціонарне лікування. Твердження заявниці про неправомірність стягнення з неї судових витрат спростовуються наявними у справі документами.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до таких висновків.

Судом встановлено, що рішенням Київського районного суду м. Полтави від 19 березня 2019 року задоволено частково позовні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 : позивачів вселено у квартиру АДРЕСА_1 .

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення набрало законної сили та є чинним.

Постановляючи ухвалу про відмову у задоволенні заяви про відстрочку виконання рішення суду, суд першої інстанції виходив з того, що наявність на розгляді в суді спору між цими ж сторонами про визначення порядку користування квартирою не перешкоджає (утруднює) виконанню рішення даного рішення.

Вирішуючи питання обгрунтованості та правомірності такого висновку, апеляційний суд керується такими міркуваннями.

Згідно з ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно з ч.1 ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Приписами ч.3, ч.4 ст.435 ЦПК України визначено, що підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) щодо фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Правовий аналіз цієї норми дає підстави для висновку, що розстрочка, відстрочка виконання рішення суду може бути надана у виняткових випадках, що обумовлюють об`єктивні ускладнення при виконанні судового рішення або наявність яких робить його виконання неможливим.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (п. 9 мотивувальної частини рішення КСУ від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 у справі № 1-12/2003).

Заявник як на підставу для відстрочення виконання рішення суду посилається на розгляд Київським районним суду м.Полтави цивільної справи за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про припинення права особи на частку в спільному майні та відшкодування завданої матеріальної шкоди та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визначення порядку користування квартирою. На переконання заявника вирішення судом спору щодо встановлення порядку користування сторонами спірною квартирою є підставою для відстрочення виконання рішення суду.

Слід погодитися з висновком суду першої інстанції про те, що наявність такого спору не свідчить про існування об`єктивних перешкод (утруднень) для виконання рішення суду про вселення позивачів до спірного житлового приміщення, зважаючи на причини та природу спору, що виник між сторонами, судове рішення про встановлення порядку користування житлом саме по собі не припинить та не пом`якшить конфлікт між сторонами за відсутності їхньої доброї волі на налагодження цивілізованих відносин між собою.

Отже, надання відстрочки на виконання рішення у такому випадку може створювати занадто або безпідставно привілейовані умови для боржника.

Стосовно дослідження нового доказу апеляційний суд звертає увагу на таке.

Відповідно до ч.3 ст.367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Апеляційний суд також звертає увагу на висновки Європейського суду з прав людини, висловлені у справі «Мельник проти України» / заява № 23436/03, рішення від 28 березня 2006 року/, де Суд вказав, що «право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду (див. Golder v. the United Kingdom, рішення від 21 лютого 1975 року, серія А, N 18, с. 18, параграф 36), не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги. Тим не менше, право доступу до суду не може бути обмежено таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати законну мету та бути пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями (див. v. France рішення від 29 липня 1998 року, Reports of Judgment and Decisions 1998-V, с. 1867, параграф 37).

Далі суд зазначав, що «Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані. У той же час такі правила в цілому або їх застосування не повинні перешкоджати сторонам використовувати доступні засоби захисту (див. de Rada Cavanilles v. Spain, рішення від 28 жовтня 1998 року, Reports 1998 -VIII, с. 3255, параграф 45). Суд підкреслює, що оскільки питання стосується принципу юридичної визначеності, це піднімає не лише проблему трактування правових норм у звичайному сенсі, а також і проблему недоцільного формулювання процесуальних вимог, яке може перешкоджати розгляду позову щодо суті, тим самим спричиняючи порушення права на ефективний судовий захист. (див. mutatis mutandis, Miragall Escolano and others v. Spain, рішення N 38366/97, параграф 37, ECHR 2001-I; Zlovska and Zlovska v. the Czech Republic, рішення N 46129/99, параграф 51, ECHR 2002-IX).

Право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (Bellet v. France (Белле проти Франції), § 38). Для того, щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує його права» (Bellet v. France (Белле проти Франції).

В рішеннях Європейського Суду з прав людини висловлена позиція, що держава вправі висувати свої вимоги щодо доступу до суду апеляційної інстанції (Толстой-Милославський проти Сполученого Королівства), 13 липня 1995, Серії A № 316-B).

Рішення суду щодо виконання вимог закону не є перешкоджанням у доступі до правосуддя.

Окрім цього, у справі «Гурепка проти України №2», наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівняні з опонентом.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 пред`явила суду першої інстанції світлокопії довідки про перебування на стаціонарному лікуванні (а.с.39). Суд першої інстанції визнав цей доказ неналежним, оскільки документ не був завірений належним чином. В апеляційній скарзі відсутні обґрунтовані доводи про те, з яких причин ОСОБА_1 була позбавлена можливості подати суду оригінал довідки.

Норму п.2 ч.4 ст.435 ЦПК України слід розуміти таким чином, що тяжке захворювання сторони по справі (боржника виконавчого провадження) або членів її сім`ї може бути підставою для ухвалення рішення про відстрочку виконання судового рішення у випадках, коли стан здоров`я особи об`єктивно перешкоджає (унеможливлює) виконання цією особою певних дій згідно судового рішення або ж вчинення певних дій згідно судового рішення іншими особами може призвести до погіршення стану здоров`я особи, настання незворотних наслідків, тощо.

Жодних обґрунтованих доводів щодо наведених обставин з посиланням на відповідні докази в апеляційній скарзі не зазначено.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо неправомірності висновків суду першої інстанції в частині компенсації судових витрат ОСОБА_2 на правову допомогу також не знайшли свого підтвердження в суді апеляційної інстанції.

Розподіл судових витрат за наслідками розгляду заяви здійснений відповідно до вимог ст.141 ЦПК України та з урахування наданих суду доказів (а.с.24-27). Окрім цього, суд при визначення суми відшкодування врахував критерій реальності адвокатських витрат, критерій розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Підстав для переоцінки доказів у справі апеляційним судом не встановлено.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростують висновки суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Порушень норм матеріального та процесуального права, які б могли призвести до зміни чи скасування ухвали Київського районного суду м. Полтави від 22 травня 2019 року та задоволення апеляційної скарги не встановлено.

Оскільки в задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити, судові витрати апелянта, пов`язані з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, компенсації не підлягають.

Керуючись ст. ст. 374 ч. 1 п.1, ст. 375, ст.381, ст.382, ст.383, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Київського районного суду м. Полтави від 22 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, яким є Верховний Суд.

У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, строк на касаційне оскарження обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 08.07.2019 року.

Головуючий суддя : О.А. Лобов

Судді: А.І. Дорош

В.М. Триголов