18.06.2019 Єдиний унікальний номер 205/9160/18
Єдиний унікальний номер судової справи: 205/9160/18
Номер провадження: 2/205/848/2019
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2019 року м. Дніпро

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Мовчан Д.В.

при секретарі Молокової С.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпрі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення витрат на утримання майна, що є у спільній частковій власності,-

ВСТАНОВИВ:

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

ОСОБА_1 (далі Позивач) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення витрат на утримання майна, що є у спільній частковій власності.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (далі Відповідач) на праві спільної часткової власності в рівних частках на підставі рішення Ленінського районного суду м . Дніпропетровська від 07.11.2013 року. Разом з тим, хоч відповідач і є власником 1/2 частини домоволодіння, але починаючи з січня 2013 року, з моменту смерті ОСОБА_3 , участі в управлінні домоволодінням не приймає, комунальних платежів не сплачує, жодних поліпшень та поточних ремонт не проводить, підтримку території у належному стані не здійснює. Натомість позивач, починаючи з січня 2013 року та по теперішній час, проживає у даному домоволодінні та самостійно здійснює повне утримання його в належному стані. Так, позивач самостійно здійснює опалення домоволодіння починаючи з січня 2013 року та сплачує всі рахунки за газ. Необхідність опалення домоволодіння з жовтня по квітень пов`язана з тим, що в цей період починається опалювальний період та у випадку не підтримання належної температури всередині домоволодіння можуть з`явитися тріщини, пошкодження стін від морозу та пліснява. Загалом починаючи з січня 2013 року позивачем було сплачено кошти за газ використаний для опалення у сумі 15 487 (п`ятнадцять тисяч чотириста вісімдесят сім) грн. 50 коп., що підтверджується рахунками, чеками та довідкою.

Також, з метою підтримки домоволодіння в належному стані позивач зазначає, що ним було здійснено ремонт та утеплення частини домоволодіння. Вартість матеріалів, яка була придбана позивачем становить 4 738 (чотири тисячі сімсот тридцять вісім) грн. 40 коп., а робіт - 5 000 (п`ять тисяч) грн. 00 коп.

Окрім цього, після смерті спадкодавця ОСОБА_3 за її домоволодінням рахувалась заборгованість за водопостачання у сумі 1 641 (одна тисяча шістсот сорок одна) грн. 16 коп., яка була сплачена позивачем.

У зв`язку з тим, що в добровільному порядку компенсувати частину витрат понесених позивачем на утримання домоволодіння відповідач не бажає, то він змушений звернутися до суду та просити суд стягнути з ОСОБА_2 на свою, ОСОБА_1 , користь половину витрачених коштів, а саме: на поточний ремонт та утеплення домоволодіння у розмірі 4 869 (чотири тисячі вісімсот шістдесят дев`ять) грн. 20 коп., на опалення домоволодіння у розмірі 7 749 (сім тисяч сімсот сорок дев`ять) грн. 67 коп. та боргу за водопостачання у розмірі 820 (вісімсот двадцять) грн. 58 коп.

Відповідач у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження по справі строк подала відзив на позовну заяву (а.с.51-53), в якому просила відмовити в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення витрат на утримання майна, що є у спільній частковій власності. В обґрунтування своїх заперечень відповідач посилалася на ті обставини, що по-перше, являючись співвласником частини домоволодіння в рівних частках з позивачем, вона не мала змоги брати участь в утриманні домоволодіння, сплачувати комунальні платежі, проводити поточний ремонт та підтримку території в належному стані, оскільки саме позивач з 2013 року створив для неї перешкоди в користуванні належною їй власністю; по-друге, вважає, як позовна вимога про стягнення половини коштів витрачених на поточний ремонт та утеплення домоволодіння у розмірі 4 869 (чотири тисячі вісімсот шістдесят дев`ять) грн. 20 коп. так і позовна вимога про стягнення половини коштів витрачених на опалення домоволодіння у розмірі 7 749 (сім тисяч сімсот сорок дев`ять) грн. 67 коп. є безпідставними, оскільки позивач не повідомив її та не отримав дозволу, як співвласника, на проведення ремонту та утеплення будинку, та не надано доказів, які б свідчили про необхідність проведення ремонту будинку та його утеплення, та взагалі в домоволодінні вона не мешкала; по-трете, вважає, що позовна вимога про стягнення половини боргу сплаченого позивачем у сумі 820 (вісімсот двадцять) грн. 58 коп., так як в квитанції в підтвердження понесених витрат № 1/76 від 26.01.2013 року на суму 1 650 (одна тисяча шістсот п`ятдесят) грн. 87 коп. особою якою здійснено платіж є ОСОБА_3 , а не позивач по справі. З огляду на безпідставність та необґрунтованість вимог позивача ОСОБА_1 просить відмовити в задоволені позову у повному обсязі.

Будь-яких інших заяв по суті справи до суду не надходило.

ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи.

Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити в повному обсязі по мотивам, що викладені у позовній заяві.

Відповідач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили відмовити в їх задоволені.

ІІІ. Процесуальні дії у справі.

Процесуальні дії у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) судом не застосовувалися.

ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07.11.2013 року було визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом після смерті матері, ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 38-40). Із матеріалів даної цивільної справи вбачається, що інша 1/2 частина домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві власності відповідачу по справі ОСОБА_1 .

Матеріалами справи підтверджено, що на підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24.04.2014 року було усунуто перешкоди ОСОБА_2 в користуванні власністю шляхом вселення у вказане домоволодіння (а.с.60), однак таке рішення фактично не було виконано в натурі.

Матеріалами справи також підтверджено, що на підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28.10.2014 року зобов`язано ОСОБА_1 не чинити перешкоди ОСОБА_2 у проведені технічної інвентаризації домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Також, матеріалами справи підтверджено, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19.10.2018 року, яке набрало чинності 29.01.2019 року, було виділено ОСОБА_2 в натурі 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_1 , загальною вартістю 298 197 грн. 50 коп., що становить 46/100 частин вказаного домоволодіння з надвірними будівлями та спорудами; а ОСОБА_1 виділено в натурі 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_1 , загальною вартістю 355 282 грн. 50 коп., що становить 54/100 частин вказаного домоволодіння з надвірними будівлями та спорудами. Залишено у спільному користуванні ОСОБА_2 та ОСОБА_1 надвірні будівлі та споруди, що розташовані по АДРЕСА_1 . АДРЕСА_1 , а саме: споруда № 2, споруда № 3, споруда № І, споруда № ІІ. А також, сторонам забезпечити доступ один одного до відповідних інженерних комунікацій з метою виконання робіт по обладнанню мереж і пунктів обліку електропостачання, газопостачання, водопостачання, інженерних та технічних переобладнань для кожного з співвласників окремо (а.с. 88-92).

Із матеріалів справи вбачається, що позивачем за власні кошти проведені роботи з часткового утеплення домоволодіння АДРЕСА_1 загальною вартістю 4 869 (чотири тисячі вісімсот шістдесят дев`ять) грн. 20 коп.

При цьому, доказів отримання згоди іншого співвласника на проведення вказаних робіт суду не представлено.

Також сторона позивача наполягає, на тому що ним були понесені наступні витрати з утримання вказаного домоволодіння: 7 749 (сім тисяч сімсот сорок дев`ять) грн. 67 коп. за опалення домоволодіння; 7 117 грн. 91 коп. в якості сплати комунальних послуг, які не обліковуються лічильниками; 820 (вісімсот двадцять) грн. 58 коп. в рахунок сплати позивачем боргу за водопостачання. Однак відповідач добровільно відшкодовувати такі витрати позивачеві відмовляється.

Відповідач наголошує на тому, що вона фактично, через створенні позивачем перешкоди у спірному домоволодінні не проживає, вказані комунальні послуги не споживає, а тому не повинна нести вказаний фінансовий тягар.

Таким чином, між вказаними учасниками спільної часткової власності виник спір з названих обставин, який підлягає врегулюванню рішенням суду на підставі положень чинного цивільного законодавства.

V. Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом.

За загальним правилом (ч.1 ст.13 ЦПК України) суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивач, звертаючись до суду із вказаним позовом, просив суд стягнути:

а) 4 869 (чотири тисячі вісімсот шістдесят дев`ять) грн. 20 коп. з мотивів сплати позивачем такої суми за поточний ремонт та утеплення домоволодіння;

б) 7 749 (сім тисяч сімсот сорок дев`ять) грн. 67 коп. в рахунок сплати позивачем за опалення домоволодіння;

в) 7 117 грн. 91 коп. в рахунок сплати позивачем комунальних послуг, які не обліковуються лічильниками;

г) 820 (вісімсот двадцять) грн. 58 коп. в рахунок сплати позивачем боргу за водопостачання.

Вирішуючи по суті позовну вимогу про стягнення грошових коштів на поточний ремонт та утеплення домоволодіння, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із зазначенням частки кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Частиною 4 ст. 357 ЦПК України, передбачено, що співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності.

Одночасно із цим, ч.3 ст. 357 ЦК України визначено, що співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна.

Таким чином, чинним законодавством прямо визначено, що у випадку здійснення поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, співвласник може претендувати лише на збільшення його частки у такому спільному майні.

Суд зазначав, що обов`язковою умовою задоволення майнових вимог співвласника, який зробив такі поліпшення власним коштом, є згода всіх співвласників на здійснення таких невід`ємних покращень якостей нерухомого майна.

Разом із тим матеріали справи не містять доказів того, що відповідач, як співвласник, надавала згоду на проведення в будинку вказаних позивачем ремонтних робіт.

Доводи позивача, що такі ремонтні роботи з утеплення домоволодіння повинні були бути зроблені терміново через необхідність підтримання нормальної для життєдіяльності температури у домоволодінні суд не може взяти до уваги, адже вони не підкріплені жодним доказом по справі.

Відтак суд відмовляє в задоволенні вказаної вимоги про стягнення із відповідача 4 869 (чотири тисячі вісімсот шістдесят дев`ять) грн. 20 коп. вартості утеплення домоволодіння, оскільки такі роботи були здійсненні без згоди іншого співвласника, і необхідність їх проведення для підтримки функціонування нерухомого майна у нормальному режимі не підтверджена достатніми, належними та допустимими доказами по справі.

Щодо позовних вимог про стягнення 7 749 (сім тисяч сімсот сорок дев`ять) грн. 67 коп. в рахунок сплати позивачем за опалення домоволодіння та 7 117 грн. 91 коп. в рахунок сплати позивачем комунальних послуг, які не обліковуються лічильниками суд зазначає про наступне.

Відповідно до ст. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Судом встановлено, що між сторонами по справі, як співвласниками житлового приміщення, згода щодо оплати житлово-комунальних послуг не досягнута. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» - житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Згідно ч. 1 ст. 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

В даному випадку, позивачем заявлені вимоги щодо сплати за житлово-комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо).

Суд зазначає, що надані позивачем платіжні документи за спожиті комунальні послуги, засвідчують сплату таких послуг за період з 2013 по 2018 р.р. включно. Як вбачається із матеріалів справи, позивач вживав заходи щодо звернення з такими вимогами до суду з 03.04.2018 року (а.с. 86).

При цьому відповідачем було заявлено суду заяву про застосування строку позовної давності.

З боку позивача було подано заяву про поновлення таких строків, оскільки позивач є юридично необізнаною особою, що створило йому перешкоди у вчасному звернення до суду із даною позовною заявою

У відповідності до вимог ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю в 3 роки (ст.257 ЦК).

Згідно ч.1 ст.261 ЦК перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Пунктом 1 ст.6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення й застосування Конвенції (п.1 ст.32), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце в далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту з сплином часу (п.51 рішення від 22.10.96 за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п.570 рішення від 20.09.2011 за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ст.261 ЦК, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме із цієї причини не звернувся про його захист до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст. 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Поважність причин пропуску є оціночною категорією, яка повинна встановлюватись судом у кожному окремому випадку з урахуванням обставин конкретної справи. Зокрема, до таких обставин можуть належати тяжка хвороба, безпорадний стан та інші обставини, які свідчать про відсутність у заявника об`єктивної можливості здійснити захист своїх прав або інтересів.

Вирішуючи питання щодо можливості поновлення строку, суд враховує практику Європейського Суду з прав людини, яка є джерелом права в Україні. Відповідно до рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ільхан проти Туреччини» правило встановлення обмежень доступу до суду в зв`язку з пропуском строку звернення до суду повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи. Так, у п. 59 Рішення ЄСПЛ у справі «Ільхан проти Туреччини» зазначено, що при застосуванні норми про вичерпання усіх засобів правового захисту має бути належним чином враховано те, що таке застосування здійснюється в рамках механізму захисту прав людини, на створення якого погодились держави - учасники Конвенції. Відповідно, він визнає, що п. 1 ст. 35 має застосовуватись з певною гнучкістю та без надмірного формалізму. Суд також визнає, що норма про вичерпання не є ані абсолютною, ані такою, що застосовується автоматично для того, щоб перевірити, чи була вона дотримана, необхідно звернутися до обставин конкретної справи. Це, означає, що суд має керуватися не тільки існуванням формальних засобів захисту в правовій системі держави-учасника Конвенції, але й обстановкою, у якій вони діють, а також обставинами життя заявника. Він також має перевірити, чи зробив в обставинах цієї справи заявник все, що розумно могло від нього очікуватися, щоб вичерпати всі внутрішні засоби правового захисту».

Суд вважає, що в даному випадку юридична необізнаність і невірне трактування норм права, не може бути поважною причиною для пропуску строку на звернення до суду. На відміну від ОСОБА_4 , позивач об`єктивно мав всі можливості своєчасно, в межах строку позовної давності, вжити дій щодо звернення до суду за захистом своїх прав, якщо вважав, що вони порушені. Такий висновок суду ґрунтується на тому, що сторони одночасно і перманентно задіяні в різних судових справах, що перебувають в провадженні Ленінського районного суду з 2013, і судом не встановлено об`єктивних перешкод, що заважали б позивачеві отримати належну правничу допомогу та оформити звернення до суду.

Також в даному випадку суд застосовує п. 137 Рішення ЄСПЛ у справі «Волков проти України» згідно якого строки давності слугують кільком важливим цілям, а саме: забезпеченню юридичної визначеності та остаточності, захисту потенційних відповідачів від не заявлених вчасно вимог, яким може бути важко протистояти та запобігти будь - якій несправедливості, яка могла б виникнути, якби від судів вимагалося виносити рішення щодо подій, що мали місце у віддаленому минулому, на підставі доказів, які через сплив часу стали ненадійними та неповними (див. рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгз та інші проти Сполученого Королівства» (Stubbings and Others v. the United Kingdom), n. 51, Reports 1996-IV)».

Щодо платежів за комунальні послуги, які зроблені позивачем в межах строку позовної давності, зокрема тих, на підтвердження яких суду надані наступні докази: квитанція від 05.02.2018 року на суму 2 000 грн. 00 коп. за спожитий природний газ, квитанція від 05.02.2018 року на суму 205 грн. 65 коп. за спожитий природний газ, квитанція від 04.11.2017 року на суму 563 грн. 48 коп. за спожитий природний газ, квитанція від 24.02.2018 року на суму 1 996 грн. 91 коп. за спожитий природний газ, квитанція від 04.12.2017 року на суму 1482 грн. 03 коп. за спожитий природний газ, квитанція від 05.05.2016 року на суму 374 грн. 40 коп. за спожитий природний газ, квитанція від 23.11.2016 року на суму 526 грн. 65 коп. за спожитий природний газ, квитанція від 06.01.2016 року на суму 327 грн. 60 коп. за спожитий природний газ, квитанція від 10.05.2017 року на суму 525 грн. 00 коп. за спожитий природний газ, квитанція від 04.01.2018 року на суму 1955 грн. 16 коп. за спожитий природний газ, квитанція від 08.05.2018 року на суму 396 грн. 60 коп. за спожитий природний газ, квитанція від 04.04.2018 року на суму 459 грн. 22 коп. за спожитий природний газ, квитанція від 04.04.2018 року на суму 1996 грн. 91 коп. за спожитий природний газ. (а.с. 22-33), суд зазначає про наступне.

Пунктом 10 Правил користування приміщеннями житлових будинків, що затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 24 січня 2006 р. N 45, визначено, що у разі коли між мешканцями квартири відсутня згода щодо оплати житлово-комунальних та інших послуг плата розподіляється: за газ, водопостачання та водовідведення, освітлення підсобних приміщень - за чисельністю членів сім`ї, що проживають у квартирі, та осіб, які проживають у квартирі більше ніж місяць.

Таким чином, обов`язковою умовою сплати за газ, водопостачання та водовідведення, освітлення підсобних приміщень є проживання споживачем у відповідному житловому приміщенні більше ніж місяць.

В даному випадку, судом встановлено, що відповідач у домоволодінні взагалі не мешкала з об`єктивних причин, які виразились у перешкоджанні позивачем її доступу до такого житлового приміщення та названі комунальні послуги не споживала. Вказана обставина була предметом судового розгляду по інших цивільних справах, що перебували в провадженні Ленінського районного суду м. Дніпропетровська та правоохоронних органів за заявою такого учасника справи. А відтак не можна покладати на особу обов`язок сплатити комунальні послуги, які фактично нею не споживались, та не були пов`язані із необхідністю утримання будинку та його прибудинкової території. У зв`язку із чим, позов в наведеній частині задоволенню не підлягає.

Щодо стягнення 820 (вісімсот двадцять) грн. 58 коп. в рахунок сплати позивачем боргу за водопостачання суд зазначає про наступне.

Під час розгляду справи встановлено, що вказана сума була сплачена після смерті спадкодавця, а отже такі зобов`язання є борговими зобов`язаннями померлої особи спадкодавця.

Згідно з частинами 2, 4 ст. 1281 ЦК України кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги.

Сплив визначених статтею 1281 ЦК України строків пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців має наслідком позбавлення кредитора права вимоги за зобов`язанням, а також припинення такого зобов`язання. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 квітня 2018 року у справі № 14-53цс18.

Оскільки позивач мешкав із спадкодавцем у спірному домоволодінні, а відтак був достеменно обізнаний про момент смерті такої особи, та про відкриття спадщини, будь яких вимог до спадкоємців такої особи протягом вказаного строку не пред`явивши. Таким чином, недотримання позивачем передбаченого статтею 1281 ЦК України шестимісячного строку пред`явлення вимоги, є підставою для відмови у задоволенні позову в частині стягнення 820 (вісімсот двадцять) грн. 58 коп. в рахунок сплати позивачем боргу за водопостачання.

Таким чином, суд вимушений критично віднестись до доводів позивача та зробити висновок, що у даному випадку відсутні правові підстави для ухвалення судового рішення про задоволення позовних вимог. Відтак в задоволені позову слід відмовити у повному обсязі.

VІ. Розподіл судових витрат між сторонами.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.

Однак, відповідно до п.13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 № 3674-VI позивач звільнений від сплати судового збору, оскільки він є учасником бойових дій, що підтверджується довідкою серія АА № 054352 від 14.12.1998 року. Відповідно до ч.6 статті 141 ЦПК України, якщо сторона звільнена від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, судовий збір необхідно віднести на рахунок держави.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 183, 358, 364 ЦК України, ст. ст. 4,5, 81, 82, 90, 141, 258, 259, 263-265, 315 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1. В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_3 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 ) про стягнення витрат на утримання майна, що є у спільній частковій власності відмовити у повному обсязі.

2. Судові витрати по справі у вигляді судового збору віднести на рахунок держави.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду через Ленінський районний суд м. Дніпропетровська, шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання ) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Повний текст рішення буде складено 24.06.2019 року.

Суддя: Д.В. Мовчан