Постанова

Іменем України

18 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 641/2529/17-ц

провадження № 61-185 св 19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представники позивача: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

відповідачі: ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11,

представник ОСОБА_7 - ОСОБА_12,

треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Лавінда Наталія Олексіївна, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Купровська (Азадалієва) ЯнаМиколаївна, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Остапенко Євген Михайлович, Департамент Управління державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Харківської міської ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_11 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 11 липня 2018 року у складі судді Чайки І. В. та постанову Харківського апеляційного суду від 13 листопада 2018 року у складі колегії суддів: Бурлаки І. В., Кіся П. В., Яцини В. Б.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Лавінда Н.О., приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Купровська (Азадалієва)Я. М., приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОстапенкоЄ. М., Департамент Управління державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Харківської міської ради, про визнання правочинів недійсними.

Позовна заява мотивована тим, що 09 жовтня 2009 року між нею та її рідним братом - ОСОБА_16 - укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1, за умовами якого ОСОБА_16 подарував їй вищевказану квартиру, та на підставі якого за нею зареєстровано право власності.

Вона тривалий час мешкає у Німеччині, у зв'язку з чим 03 червня 2013 року надала довіреність ОСОБА_5, яку вона уповноважила бути її представником та підписувати заяви, довідки, документи, отримувати усі документи для укладання договору оренди зазначеної квартири, слідкувати за порядком у вищевказаній квартирі, сплачувати комунальні платежі по квартирі та інше, без права її відчуження, строком до 03 червня 2018 року, а також передала їй ключі від квартири.

Останній раз вона була на території України у 2013 році та після цього вже не покидала Німеччину, де постійно мешкає по теперішній час. Наміру продажу зазначеної квартири та фізичної можливості вчинити такі дії вона не мала, оскільки до України не приїжджала, правовстановлюючих документів нікому не передавала.

У 2015 році її брата - ОСОБА_16 - було побито невідомими особами, госпіталізовано до лікарні, де останній ІНФОРМАЦІЯ_1 помер. Похованням ОСОБА_16 займалась ОСОБА_5

У квітні 2017 року через представника вона дізналась, що невідома особа прийшла до її квартири та заявила, що є її власником.

При зверненні її представника до нотаріальної контори та одержання інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно стало відомо, що квартира АДРЕСА_1 двічі продана та на це нерухоме майно накладено арешт у зв'язку з укладенням 14 жовтня 2014 року іпотечного договору між нею та ОСОБА_11

13 жовтня 2014 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Купровською (Азаділєвою)Я. М. видано довіреність від її імені, якою вона нібито уповноважила ОСОБА_10, ОСОБА_17 бути її представниками, проте вона не підписувала довіреність, оскільки перебувала у Німеччині, оригінали паспорту, коду, правовстановлюючих документів на квартиру нікому не передавала. Крім того, 13 жовтня 2014 року приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Лавінда Н. О. видала ОСОБА_10 дублікат договору дарування квартири АДРЕСА_1 від 09 жовтня 2009 року замість втраченого другого примірника. 14 жовтня 2014 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Купровською (Азаділєвою) Я. М. посвідчено договір іпотеки, укладений нібито між нею та ОСОБА_11, проте жодного договору іпотеки вона не укладала, ОСОБА_11 не знає, постійно перебувала за межами території України, а саме у Німеччині.

25 листопада 2014 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Купровською(Азаділєвою) Я. М. видано довіреність, якою вона начебто уповноважила ОСОБА_16 бути її представником щодо спірної квартири, проте зазначену довіреність вона не підписувала.

02 грудня 2014 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Купровською(Азаділєвою) Я. М. посвідчено договір купівлі-продажу спірної квартири, укладений між ОСОБА_8 та нею, від її імені діяв її брат - ОСОБА_16 - на підставі довіреності від 25 листопада 2014 року, хоча вказана квартира перебувала під обтяженням за договору іпотеки. 14 березня 2016 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Купровською (Азаділєвою)Я. М. обтяження квартири іпотекою припинено.

26 грудня 2016 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Остапенком Є. М. посвідчено довіреність від імені ОСОБА_8 на ім'я ОСОБА_9 на розпорядження спірною квартирою. 28 грудня 2016 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Купровською (Азаділєвою) Я. М. видано ОСОБА_9, який діяв на підставі довіреністю від імені ОСОБА_8, дублікат договору купівлі-продажу квартири від 02 грудня 2014 року.

25 січня 2017 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Купровською(Азаділєвою) Я. М. посвідчено договір купівлі-продажу квартири, укладений між ОСОБА_8, від імені якого діяв ОСОБА_9, та ОСОБА_7

Вважала, що усі вищевказані правочини, вчинені нібито нею, мають бути визнані недійсними, оскільки вона їх не укладала та не підписувала, перебувала у цей час поза межами території України, зазначені обставини свідчать про те, що належне їй нерухоме майно вибуло з власності поза її волею, а спірну квартиру слід витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_7

З урахуванням викладеного ОСОБА_4 просила суд визнати недійсними: довіреність від 13 жовтня 2014 року, посвідчену приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Купровською (Азадалієвою) Я. М., від її імені, якою вона уповноважила ОСОБА_10, ОСОБА_17 бути її представниками у розпорядженні вказаною квартирою; дублікат договору дарування спірної квартири від 13 жовтня 2014 року; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 13 жовтня 2014 року здійснену приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лавіндою Н. О.; визнати недійсним договір іпотеки квартири АДРЕСА_2 від 14 жовтня 2014 року, укладений між нею та ОСОБА_11; скасувати рішення про державну реєстрацію номер запису про обтяження № 7329641, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний № 1647145 від 14 жовтня 2014 року, здійснену приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Купровською(Азадалієвою) Я. М.; визнати недійсною довіреність від 25 листопада 2014 року від її імені, якою вона уповноважила ОСОБА_16 бути її представником щодо спірної квартири; визнати недійсним договір купівлі-продажу спірної квартири від 02 грудня 2014 року, укладений між нею, від імені якої діяв ОСОБА_16 на підставі довіреності від 25 листопада 2014 року, та ОСОБА_8, скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний № 17663700 від 02 грудня 2014 року, здійснену приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Купровською (Азадалієвою)Я. М.

Крім того, просила витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_2, який прибав цю квартиру на підставі договору купівлі-продажу від 25 січня 2017 року, скасувати рішення приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Купровською (Азадалієвою) Я. М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 25 січня 2017 року індексний номер: 3356266.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 11 липня 2018 року позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано недійсною довіреність від 13 жовтня 2014 року, посвідчену приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Купровською (Азадалієвою) Я. М., якою ОСОБА_4 уповноважила ОСОБА_10, ОСОБА_17 бути її представниками. Визнано недійсним дублікат договору дарування квартири АДРЕСА_3 від 13 жовтня 2014 року, який посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лавіндою Н. О. Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 13 жовтня 2014 року здійснену приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лавіндою Н. О. Визнано недійсним договір іпотеки квартири АДРЕСА_3 від 14 жовтня 2014 року, який був укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_11, що посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Купровською (Азадалієвою) Я. М. Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 14 жовтня 2014 року № 7329641, здійснену приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Купровською (Азадалієвою) Я. М. Визнано недійсною довіреність від 25 листопада 2014 року, посвідчену приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Купровською (Азадалієвою) Я. М., якою ОСОБА_4 уповноважила ОСОБА_16 бути її представником. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 від 02 грудня 2014 року, укладений між ОСОБА_4, від імені якої діяв ОСОБА_16 на підставі довіреності від 25 листопада 2014 року, та ОСОБА_8 Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 02 грудня 2014 року № 17663700, здійснену приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Купровською (Азадалієвою) Я. М. Витребувано із чужого незаконного володіння ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_3, який є її власником за договором купівлі-продажу від 25 січня 2017 року, укладеним між ОСОБА_8, від імені якого на підставі довіреності від 26 грудня 2016 року діяв ОСОБА_9, та між ОСОБА_7, що був посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Купровською (Азадалієвою) Я. М. Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 25 січня 2017 року, здійснену приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Купровською(Азадалієвою) Я. М. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_4 спірні довіреності на користь відповідачів щодо розпорядження належною їй квартирою не підписувала, правочини не укладала, оскільки тривалий час перебувала за межами території України, не мала наміру відчужувати спірну квартиру, унаслідок чого відповідно до положень статей 203, 215 ЦК України укладені відповідачами правочини підлягають визнанню недійсними. Таким чином, вказані обставини свідчать про те, що з володіння позивачки спірне нерухоме майно, яке належало їй на праві власності, вибуло поза її волею, тому вона має право на підставі статей 387, 388 ЦК України витребувати своє майно із чужого незаконного володіння, що перебуває у власності ОСОБА_7

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Харківського апеляційного суду від 13 листопада 2018 року апеляційна скарга ОСОБА_7 залишена без задоволення, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що ОСОБА_4 оформлювала довіреність лише 03 червня 2013 року на ім'я ОСОБА_5, якою уповноважила останню бути її представником у всіх необхідних установах, підприємствах, організаціях, з питання управління, сплати грошей за комунальні послуги та здачі в оренду спірної квартири, мати вільний доступ до квартири, без права її відчуження. Інших довіреностей з іншими особами ОСОБА_4 не укладала, наміру укладення спірних правочинів не мала, перебувала на території Німеччини під час їх вчинення та не перетинала державний кордон України з січня 2014 року. Отже, на підставі статей 203, 215 ЦК України укладенні відповідачами правочини щодо спірної квартири підлягають визнанню недійсними. Ураховуючи викладене, оскільки позивачка не мала наміру на відчуження належної їй квартири, тому це нерухоме майно з її володіння вибуло поза волею останньої, унаслідок чого спірна квартира підлягає витребуванню із чужого незаконного володіння ОСОБА_7

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі ОСОБА_11 просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивачкою не надано доказів на підтвердження того, що єдиним документом, який посвідчує її особу, є закордонний паспорт, оскільки останньою не підтверджено факт здачі нею паспорта громадянина України, на підставі якого було встановлено її особу при посвідченні спірних правочинів. Крім того, відсутні належні та допустимі докази на підтвердження того, що спірне майно вибуло з володіння позивачки поза її волею, унаслідок чого відсутні правові підстави для витребування квартири з володіння ОСОБА_7, факт укладення договору іпотеки щодо спірної квартири підтверджує, що договір позики дійсно був укладений, так як іпотека має похідний характер від основного зобов'язання, яким є договір позики.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У лютому 2019 року представники ОСОБА_4 - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 - подали відзив на касаційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими, спірні довіреності на користь відповідачів щодо розпорядження належною позивачці квартирою остання не підписувала, правочини не укладала, так як перебувала у Німеччині. Позивачка наміру на відчуження належної їй квартири не мала, тому судами вірно на підставі положень статей 203, 215 ЦК України укладені відповідачами правочини визнано недійсними. Отже, суди дійшли правильного висновку про те, що вищевказані обставини свідчать, що з володіння ОСОБА_4 спірне нерухоме майно, яке належало їй на праві власності, вибуло поза її волею, тому його вірно витребувано із чужого незаконного володіння ОСОБА_7

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 січня 2019 року касаційне провадження у вказаній справі відкрито та витребувано цивільну справу № 641/2529/17-ц з Комінтернівського районного суду м. Харкова.

У січні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

У частині третій статті 244 ЦК України передбачено, що довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Згідно з частиною першою статі 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Положеннями статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Ураховуючи викладене, суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшли правильного висновку про те, що позивачка оформлювала довіреність лише 03 червня 2013 року на ім'я ОСОБА_5, якою уповноважила останню бути її представником у всіх необхідних установах, підприємствах, організаціях, з питання управління, сплати грошей за комунальні послуги та здачі в оренду спірної квартири, мати вільний доступ до квартири, без права її відчуження. Крім того, при посвідченні вказаної довіреності від 03 червня 2013 року позивач діяла на підставі паспорта НОМЕР_1, виданого органом 2D 16 червня 2009 року, при цьому у спірних правочинах, які нібито вчинені від її імені, зазначені паспортні дані ОСОБА_4 на підставі паспорта громадянина України (серія НОМЕР_2), хоча остання вказувала про те, що єдиним документом, який посвідчує її особу, є закордонний паспорт. Такі доводи позивачки відповідачами не спростовано.

Суди дійшли вірного висновку про те, що інших довіреностей з іншими особами ОСОБА_4 не укладала, наміру на укладення спірних правочинів, відчуження належної їй квартири, не мала, перебувала за межами території України, а саме у Німеччині, під час їх вчинення та з січня 2014 року не перетинала державний кордон України, що підтверджується відповідними доказами, у тому числі листом Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 27 червня 2017 року. Таким чином, на підставі положень статей 203, 215 ЦК України укладенні відповідачами правочини щодо спірної квартири підлягають визнанню недійсними.

У статті 41 Конституції України, статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК України). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК України.

У зв'язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів (пункт 22 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»).

У пункті 26 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз'яснено, що відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.

Оскільки відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на витребування майна від добросовісного набувача, передбачене статтею 388 ЦК України, переходить до спадкоємців власника.

Колегія суддів погоджується з висновком судів про те, що оскільки позивачка спірні правочини не укладала, наміру на відчуження належного їй нерухомого майна не мала, тобто з володіння ОСОБА_4 спірна квартира, яка належала їй на праві власності, вибула поза її волею, унаслідок чого вона підлягає витребуванню із чужого незаконного володіння ОСОБА_7

Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 10 жовтня 2012 року № 6-117 цс 12.

Доводи касаційної скарги про те, що у позивачки відсутні підстави для пред'явлення віндикаційного позову, безпідставні, так як вищевказаними встановленими судами обставинами підтверджено, що спірне нерухоме майно вибуло з володіння позивачки поза її волею, унаслідок чого вона має право на витребування квартири із чужого незаконного володіння, у тому числі і у добросовісного набувача.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність оскаржуваних судових рішень не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_11 залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 11 липня 2018 року та постанову Харківського апеляційного суду від 13 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник

Ю. В. Черняк