КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 лютого 2019 року

справа 380/36/18

провадження № 22-ц/824/1497/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Музичко С.Г.,

суддів: Болотова Є.В., Лапчевської О.Ф.,

при секретарі: Юрчуку С.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2

відповідач - ОСОБА_3

треті особи - Служба у справах дітей Тетіївської районної державної адміністрації Київської області, Служба у справах дітей Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Тетіївського районного суду Київської області від 22 серпня 2018 року у складі судді Лісовенка П.І. в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи без самостійних вимог: Служба у справах дітей Тетіївської районної державної адміністрації Київської області, Служба у справах дітей Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав,

В С Т А Н О В И В :

У січні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, треті особи без самостійних вимог: Служба у справах дітей Тетіївської районної державної адміністрації Київської області, Служба у справах дітей Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав, у якому просила позбавити ОСОБА_3 батьківських прав щодо його малолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 22 серпня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи без самостійних вимог: Служба у справах дітей Тетіївської районної державної адміністрації Київської області, Служба у справах дітей Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав відмовлено.

В поданій апеляційній скарзі позивач просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, не спілкується з донькою, не цікавиться її життям та здоров'ям, не надає матеріальної допомоги, не піклується про її фізичний та духовний розвиток. Відповідач має заборгованість по сплаті аліментів на утримання їх спільної дитини. Тому, на її думку, наявні підстави для позбавлення відповідача батьківських прав. Крім того, судом першої інстанції не було встановлено, що відповідач бажає спілкуватися з їх спільною донькою, та що вона не надає йому такої можливості.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін. Посилається на те, що висновки суду першої інстанції відповідають інтересам дитини. Зазначає, що посилання апеляційної скарги, що судом не досліджено висновок служби у справах дітей про доцільність позбавлення батьківських прав, є необґрунтованими, оскільки судом дано оцінку цьому висновку як доказу. Доводи апеляційної скарги є такими, що не заслуговують на увагу та не спростовують рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні позивач апеляційну скаргу підтримала, просила її задовольнити.

В судовому засіданні відповідач та його представник проти задоволення апеляційної скарги заперечували, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судове засідання треті особи не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися судом належним чином.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з їх безпідставності та недоведеності.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Судом встановлено, що з 02.06.2012 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі.

Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 01.10.2015 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано (а.с.9 т.1).

Позивач та відповідач є батьками дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.8 т.1).

Дитина проживає з матір'ю, що підтверджується Актом обстеження умов проживання служби у справах дітей Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації від 02.10.2017 року (а.с.16 т.1).

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Стаття 9 Конвенції про права дитини покладає на держави-учасниці обов'язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об'єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV рішення є обов'язковим для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції.

У рішенні у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року ЄСПЛ наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54).

Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).

Сімейним кодексом України у статті 7 визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Пунктами 15, 16, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз'яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначати при цьому конкретний заклад.

Звертаючись до суду з позовом, позивач посилалася на те, що відповідач проживає окремо та з часу припинення спільного проживання з дитиною, жодного з покладених законом на батьків обов'язків не виконує, не бере участі у вихованні дочки, не цікавиться її життям, не відвідує її вдома та в дошкільних закладах, не сплачує аліменти на утримання дитини.

У суді апеляційної інстанції позивач пояснила, що вона уклала шлюб з ОСОБА_6 Їх спільна з відповідачем донька вважає її чоловіка своїм батьком. Також вказала, що її чоловік бажає удочерити її доньку ОСОБА_4.

Відповідач пояснив, що він виявляє бажання спілкуватися з спільною з позивачем донькою, зустрічатися з нею, брати участь у її вихованні, цікавитися її життям. Проте, позивач не надає можливості для частіших їх зустрічей з дитиною та перешкоджає у їх спілкуванні.

10.01.2018 року відповідач звертався до Служби у справах дітей Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації із заявою про визнання способів участі у вихованні дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Проте розгляд даної заяви припинено до винесення рішення Тетіївським районним судом Київської області (а.с.110 т.1).

Відповідно до висновку про доцільність позбавлення батьківських прав громадянина ОСОБА_3 відносно його малолітньої доньки ОСОБА_4, виданого Службою у справах дітей та сім'ї Тетіївської районної державної адміністрації 15.12.2017 року №01-13/556, крім аліментних зобов'язань ОСОБА_3 не вчиняє ніяких дій по вихованню дитини, не виконує жодного з покладених законом на батьків обов'язків по відношенню до доньки, не допомагає матеріально, не проявляє заінтересованості в подальшій долі, не цікавиться станом здоров'я, не турбується про фізичний та духовний розвиток. 03.02.2017 року ОСОБА_2 одружилася вдруге з ОСОБА_6, тому ОСОБА_4 виховує інший чоловік, якого вона називає татом, забезпечує дитину одягом, взуттям, продуктами харчування, бере участь у вихованні і має намір удочерити. Тому, вважають доцільним позбавити ОСОБА_3 батьківських прав стосовно його малолітньої дочки ОСОБА_4 (а.с.17 т.1).

Доводи позивача про те, що судом безпідставно не взято до уваги зазначений висновок, є необґрунтованими.

Судом першої інстанції зазначеному висновку надано належну оцінку, у сукупності з іншими доказами по справі.

При цьому, колегія суддів враховує і ту обставину, що із вказаного висновку не є зрозумілим, яким чином позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 сприятиме захисту прав та інтересів дитини.

Положеннями частини шостої статті 19 СК України передбачено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

З огляду на викладене, суд першої інстанції встановив фактичні обставини справи, які мають значення для правильного вирішення справи, та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Не може свідчити про свідоме ухилення від виконання батьківських обов'язків по утриманню доньки факт існування у відповідача заборгованості зі сплати аліментів, оскільки сплата аліментів є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання батька до надання дитині належного утримання.

Враховуючи ставлення батька до своєї дитини, категоричного заперечення останнього проти позову, тієї обставини, що поведінка відповідача не є загрозливою для життя та здоров'я дитини, а ухилення батька дитини від достатнього матеріального утримання дитини, чи від частих зустрічей з дитиною не може призвести до позбавлення його батьківських прав. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом. Належних та допустимих доказів ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов'язків, які б були законною підставою для позбавлення його батьківських прав, не надано.

За відсутності доказів свідомого ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов'язків, ставлення останнього до дитини, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність, а тому не можуть бути прийняті до уваги.

Положеннями ч.1 ст.375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів дійшла до висновку, що судом першої інстанції повно з'ясовані обставини справи, оцінені надані сторонами докази, правильно застосовані норми матеріального права та не допущено порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення спору по суті, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Тетіївського районного суду Київської області від 22 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 18 лютого 2019 року.

Суддя-доповідач

Судді