РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 лютого 2019 року

м. Рівне

Справа № 569/13660/18

Провадження № 22-ц/4815/91/19

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Гордійчук С.О.,

суддів: Боймиструк С.В., Бондаренко Н.В.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Приватне акціонерне товариство "Рівнеазот",

розглянув в порядку письмового провадження в м. Рівному апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 19 жовтня 2018 року, ухваленого в складі судді Панас О.В., у справі № 569/13660/18,

в с т а н о в и в:

23 липня 2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ПрАТ "Рівнеазот" про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Позов мотивує тим, що він працював у ПрАТ "Рівнеазот" та 18 квітня 2017 року звільнився за власним бажанням в зв'язку з невиконанням власником законодавства про працю згідно наказу №1156-ВК від 18.04.2017 року.

Однак, належну йому до виплати заробітну плату відповідачем в строк встановлений законодавством виплачено не було. Заборгованість в розмірі 52005,26 грн. йому було виплачено лише 30 червня 2017 року.

Просив стягнути з ПрАТ "Рівнеазот" на свою користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 19692,00 грн., судові витрати та за надання правничої допомоги в сумі 3000 грн.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 19 жовтня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ "Рівнеазот" про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відмовлено в зв'язку з пропуском строку звернення до суду.

Рішення суду мотивовано тим, що оскільки повний розрахунок із позивачем ПАТ "Рівнеазот" було проведено 20 червня 2017 року, то право на звернення до суду за стягненням середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні виникло в неї наступного дня з 21 червня 2017 року, а тому ОСОБА_1 звернувшись 23.07.2018 року до суду з позовом пропустив тримісячний строк звернення до суду .

В поданій на рішення суду апеляційній скарзі ОСОБА_1 покликається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що оскаржуваним рішенням йому відмовлено в стягненні компенсації втрати частини заробітку в зв'язку з порушенням термінів її виплати, при цьому не зазначено з яких підстав. Суд не дослідив поважність причин пропуску строку звернення до суду.

Зазаначає, що судом не враховано, що середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку входить до структури заробітної плати, а тому в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат.

Звертає увагу на те, що 24 липня 2017 року він звернутись до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, проте 23 серпня 2017 року судовий наказ було скасовано. Вважає, що він не пропустив строк звернення до суду.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити вимоги.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначає, що згідно п. 3.9 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 3.01.2004 року №5, суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні не належать до фонду оплати праці, отже не можуть вважатись заробітною платою.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 4.07.2018 року в справі №569/10725/17, статті 116, 117 КзПП структурно віднесені до розділу VII "Оплата праці". За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не відноситься до неустойки та не є санкцією за невиконання грошового зобов'язання. Це компенсаційна виплата за порушення права на оплату праці, яка нараховується у розмірі середнього заробітку.

З огляду на наведений правовий висновок, право на таку компенсаційну виплату виникає у особи за умови розірвання трудових відносин та лише за умови несвоєчасного розрахунку, тому така виплата не може входити до структури заробітної плати.

Вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про стягнення витрат на правову допомогу, оскільки позивач не надав належних доказів.

Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення без змін.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно із ч. 1ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційна скарга задоволенню не підлягає , виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працював в ПрАТ "Рівнеазот" .

Наказом №1156-ВК від 18 квітня 2017 року позивач був звільнений 18 квітня 2017 року за власним бажанням, у зв'язку з невиконанням власником законодавства про працю за ст.38 КЗпП України.

У день звільнення 18 квітня 2017 року позивачу підлягала виплаті заробітна плата в розмірі 52005,26 грн., яка була виплачена лише 30 червня 2017 р., що відповідачем не оспорюється.

Таким чином, з вини відповідача позивачу не виплачена належна сума зарплати у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України, що є підставами для застосування норм ст. 117 КЗпП України.

Разом з цим, відповідно до ч. 1ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Статтею 234 КЗпП України встановлено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки.

Згідно рішення Конституційного Суду України №4-рп/2012 від 22.02.2012 року в аспекті конституційного звернення положення частини першої ст. 233 КЗпП України у взаємозв'язку із положеннями ст.ст. 116, 117, 237-1 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних сум при звільненні, фактично ним розрахувався.

За наведеного, оскільки заборгованість по зарплаті повністю виплачена позивачу 30.06. 2017 року, то строк на звернення до суду слід обраховувати із зазначеної дати - день коли позивач дізналася про порушення свого права, з 01.07.2017 року та сплив 01.10.2017. Із указаним позовом ОСОБА_1 звернулася до суду лише 23.07.2018 року, тобто з порушенням строку, передбаченого ч. 1 ст. 233 КЗпП України.

За наведеного, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в зв'язку з пропуском позивачем тримісячного строку звернення до суду.

Посилання апеляційної скарги на те, що середній заробіток за весь час затримки до дня фактичного розрахунку входить до структури заробітної плати є необґрунтованими, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про оплату праці", заробітною платою є винагорода у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу.

Структуру заробітної плати визначено у ст. 2 Закону України "Про оплату праці", якою передбачено існування основної заробітної плати, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Статті 116, 117 КЗпП України структурно віднесені до розд. VII «Оплата праці» указаного Кодексу. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не відноситься до неустойки та не є санкцією за невиконання грошового зобов'язання. Це компенсаційна виплата за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку.

Таким чином, враховуючи, що за своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, має разовий характер, законодавством про працю строки її виплати не визначені, право на таку компенсаційну виплату виникає у особи за умови розірвання трудових відносин та лише за умови несвоєчасного розрахунку, а тому колегія суддів приходить до висновку, що така виплата не може входити до структури заробітної плати.

Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 4 липня 2018 року в справі №569/10725/17.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач не пропустив тримісячний строк звернення до суду оскільки 24 липня 2017 року звертався до суду із заявою про видачу судового наказу, а 23 серпня 2017 року наказ був скасований, апеляційний суд не приймає до уваги, оскільки тримісячний строк обчислюється з дня коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Про порушення свого права позивач дізнався 01 липня 2017 року, інші докази про поважні причини пропуску строку в матеріалах справи відсутні.

Крім того, позивач не був позбавлений можливості скористатись своїм процесуальним правом на звернення до суду із заявою про витребування доказів.

Безпідставні і доводи апеляційної скарги про стягненя витрат на правову допомогу, оскільки відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України судові витрати пов'язанні з розглядом справи покладаються на відповідача лише у разі задоволення позову.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції повно та всебічно з'ясував дійсні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам і ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його зміни чи скасування немає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 19 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення. Касаційна скарга може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 07 лютого 2019 року.

Головуючий суддя :

Судді :