ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 вересня 2019 року м. Чернівці Справа № 716/1028/18

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Лисака І.Н.,

суддів: Владичана А.І., Одинака О.О.,

секретар: Скрипки С.В.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , Заставнівська міська рада,

третя особа: ОСОБА_3 ,

при розгляді справи за апеляційною скаргою ОСОБА_4 від імені ОСОБА_1 на рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 20 червня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Пухарєвої О.В., дата складання повного тексту рішення 01.07.2019 року, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2018 року позивач звернулася до ОСОБА_2 , Заставнівської міської ради про визнання частково недійсним рішення органу місцевого самоврядування та визнання недійсним свідоцтва про право власності на житловий будинок, а в липні 2018 року подала позовну заяву в новій редакції.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 03.05.1998 року між її сином ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено шлюб, який розірвано 22.03.2016 року. Під час цього шлюбу відповідно до рішення виконавчого комітету Заставнівської міської ради №26 від 24.02.2010 на ім`я її сина ОСОБА_2 було видано свідоцтво про право власності від 24.03.2010 на будинок з погосподарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Будівництво зазначеного житлового будинку було розпочато нею разом із її чоловіком ОСОБА_2 на земельній ділянці площею 0,10 га, яка була виділена останньому відповідно до рішення ІХ сесії Заставнівської міської ради народних депутатів від 05.11.1991 року та було завершено в 1996 році.

Вважає, що її син ОСОБА_2 не мав жодного права одноосібно звертатися до органу місцевого самоврядування та просити визнання права

Провадження №22-ц/822/855/19 Категорія 5

власності на спірний житловий будинок, оскільки це майно є спільним майном подружжя, а саме позивача ОСОБА_3 та її чоловіка ОСОБА_2 , який помер у 2015 році.

На підставі наведеного просила визнати незаконним рішення №26 від 24.02.2010 року в частині оформлення права власності на ОСОБА_2 та визнати недійсним свідоцтво про право власності від 24.03.2010 року на спірний житловий будинок.

Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 20 червня 2019 року у задоволенні вимог ОСОБА_1 відмовлено.

На вказане рішення суду ОСОБА_4 від імені ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

На думку апелянта, виходячи із предмету спору, зокрема коли оспорено рішення органу місцевого самоврядування та свідоцтва про право власності, відповідачами по справі повинні бути орган місцевого самоврядування та особа, на яку було видано таке свідоцтво і яка була суб`єктом звернення за такими документами, а третя особа ОСОБА_3 не може бути відповідачем по справі, оскільки до такої не заявлено позовних вимог, також остання не є ні власником, ні співвласником такого майна, виходячи з дати його побудови 1991 - 1996 року та дати укладення й фактичного існування шлюбу з 1998 року по 2002 роки.

Також зазначає, що сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, тим більше, що на момент юридичного набуття права власності за ОСОБА_2 на спірний будинок останній не перебував у шлюбі з ОСОБА_3 , а отже вказаним спором її права не порушуються.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах її обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог, вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам відповідає.

Так, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач скористалась правом, наданим їй процесуальним законом, та змінила підставу поданого нею позову, проте, клопотань про залучення ОСОБА_3 до участі у справі у якості співвідповідача як співвласника спірного майна, про права на що було заявлено, позивачем не подавалось. Залучення судом ОСОБА_3 у якості третьої особи без самостійних вимог сприяло її участі в справі без відповідного процесуальному статусу як сторони в спірних матеріальних правовідносинах, виходячи із змісту заявлених позовних вимог.

У зв`язку з незалученням до участі в справі всіх суб`єктів, які повинні відповідати за позовом, у якості відповідачів, що є порушенням норм процесуального права, суд не вправі надавати правову оцінку обставинам справи щодо законності (незаконності) оспорюваного рішення Заставнівської міської ради та дійсності (недійсності) відповідного свідоцтва про право власності на нерухоме майно, а також встановлювати обґрунтованість заявлених позовних вимог.

За таких обставин, суд прийшов до правильного висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 з тих підстав, що не може бути вирішено спір по суті вищезазначених позовних вимог, оскільки позов пред`явлено не до всіх осіб, які мають за ним відповідати.

Згідно рішення виконавчого комітету Заставнівської міської ради №26 від 24.02.2010 року вирішено: оформити право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 та видати свідоцтво про право власності на ім`я ОСОБА_2 (а.с.12-17, 20).

Разом з тим, судом встановлено, що право власності на спірний будинок було оформлено за відповідачем ОСОБА_2 під час перебування у шлюбі з ОСОБА_3 , а саме в період з 03.05.1998 року по 22.03.2016 року.

У ст.60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і ст.368 ЦК України, що в сукупності дає підстави вважати презумпцію поширення прав одного з подружжя на нього доки інший цього не спростує.

Позивач ОСОБА_1 , вважаючи, що отримання свідоцтва про право власності від 24.03.2010 року на спірне нерухоме майно її сином ОСОБА_2 порушує її права та інтереси звернулася до суду з позовом обмежившись вимогами до відповідачів ОСОБА_2 та Заставнівської міської ради.

Відповідно до роз`яснень, викладених в абз.5 п.13 постанови Пленуму ВСУ «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №14, суд не має права вирішувати питання про права та обов`язки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права, які тягнуть за собою безумовне скасування рішення суду.

Як видно зі змісту ст.ст.51, 175 ЦПК України саме позивач визначає відповідача у справі. Під час розгляду справи суд має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем, а також відповідно до вимог цивільного процесуального закону вирішити питання заміни неналежного відповідача (залучення співвідповідачів).

Тобто, у разі пред`явлення позову, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача замінити неналежного відповідача на належного або залучати до участі у справі як співвідповідача.

За змістом ч.5 ст.12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, зокрема, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас, під час розгляду справи суд зобов`язаний перевірити чи є особа, до якої пред`явлений позов належним відповідачем у справі.

З матеріалів справи убачається, що питання залучення до участі у справі співвідповідача чи заміни неналежного відповідача у справі судом не вирішувалось внаслідок відсутність відповідних клопотань.

З огляду на те, що спосіб захисту порушеного права обирає позивач та ініціатива щодо заміни неналежного відповідача чи залучення співвідповідача повинна виходити від позивача, то суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких зазначив позивач і у випадку відсутності таких клопотань, суд вправі відмовити у задоволенні позову по суті, з тих підстав, що позов не пред`явлено до належного відповідача.

Згідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Ст. 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 від імені ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 20 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий - підпис /І.Н. Лисак/

Судді - підписи /А.І. Владичан, О.О. Одинак/