ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

31 січня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 742/3182/18

Головуючий у першій інстанції - Коваленко А. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/170/19

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:

головуючого-судді: Онищенко О.І.

суддів: Лакізи Г.П., Скрипки А.А.

секретар: Позняк О.М.

Позивач: ОСОБА_2

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Прилуцьке хлібоприймальне підприємство»

Особа, яка подала апеляційну скаргу: Товариство з обмеженою відповідальністю «Прилуцьке хлібоприймальне підприємство»

Розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 12 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Прилуцьке хлібоприймальне підприємство» про стягнення компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати (суддя Коваленко А.В.), ухвалене о 10 год. 37 хв. у м.Прилуки, повний текст рішення складено 15 листопада 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з ТОВ «Прилуцьке хлібоприймальне підприємство» середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати у сумі 9269 грн 26 коп., компенсацію за невикористану щорічну відпустку у сумі 10 381 грн 60 коп., а всього стягнути грошових коштів на загальну суму 19 650 грн 86 коп. Позов мотивовано тим, що позивач працював у відповідача з 11 липня 2012 року апаратником оброблення зерна, звільнений на підставі п.1 ст.36 КЗпП України за угодою сторін із 10 серпня 2018 року. ОСОБА_2 вказував, що на день його звільнення йому не було виплачено компенсацію за невикористану відпустку за 38 календарних днів. У зв'язку з невиплатою зазначених коштів позивач також посилався, що має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку.

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 12 листопада 2018 року позов задоволено частково; стягнуто з відповідача на користь позивача компенсацію за невикористану щорічну відпустку у сумі 9562 грн; стягнуто з відповідача на користь держави 704 грн 80 коп. судового збору; у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Рішення суду мотивовано тим, що невикористана основна та додаткова відпустка позивача за відпрацьований період становить 35 календарних днів, за які судом і проведено розрахунок компенсації. Також суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати в зв'язку з відсутністю у підприємства первинних бухгалтерських та кадрових документів, що унеможливило проведення підприємством виплат сум, належних працівникові в день звільнення.

В апеляційній скарзі ТОВ «Прилуцьке хлібоприймальне підприємство» просить зазначене рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення компенсації за невикористану відпустку відмовити. Апеляційна скарга мотивована тим, що судом помилково прийнято до уваги неналежний доказ - надане позивачем «Положення про відпустки працівникам ТОВ «Прилуцьке хлібоприймальне підприємство» за умови праці та за особливий характер роботи», на підставі якої невірно розраховано кількість днів невикористаної відпустки, що підлягає компенсації. Відповідач вказує, що позивач пропрацював на підприємстві з 11 липня 2012 року по 10 серпня 2018 року, тобто 6 років 1 місяць, і має право на основну щорічну відпустку 144 дні і 2 дні за неповний відпрацьований рік. За доводами ТОВ «Прилуцьке хлібоприймальне підприємство», кількість днів використаної відпустки (154) перевищує кількість днів заробленої відпустки (146), а отже права на компенсацію невикористаної відпустки позивач не має.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду першої інстанції відповідачем не оскаржується в частині відмовлених позовних вимог - про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, а тому у цій частині не переглядається апеляційним судом.

Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

За нормами ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону в оскаржуваній частині відповідає судове рішення суду першої інстанції. Висновок місцевого суду підтверджується матеріалами справи, яким суд дав вірну оцінку, і не суперечить нормам матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини.

По справі встановлено, що наказом №58-к від 11 липня 2012 року ОСОБА_2 прийнято вантажником тимчасово, на період заготівлі та сушіння зерна, з 11 липня 2012 року (а.с.5). В подальшому ОСОБА_2 працював апаратником обробки зерна.

Згідно особової картки працівника позивач 11 липня 2013 року був переведений апаратником оброблення зерна на підставі наказу №92-к (а.с.10 зворот).

Відповідно до Наказу №1-В від 20 серпня 2018 року в зв'язку з надзвичайними обставинами на підприємстві, а саме - рейдерським захопленням ТОВ «Оріон-СКТ», враховуючи, що з 10 серпня 2018 року на елеваторі по пров.Залізничному, 19 м.Прилуки діє зовсім інше підприємство ТОВ «Хліб Прилуччини», а працівники ТОВ «Прилуцьке ХПП» фактично підпорядковуються новому керівництву, наказано зокрема виплатити заробітну плату всім працівникам за фактично відпрацьований час в період з 01.08.2018 року по 10.08.2018 року в розмірі мінімальної заробітної плати (а.с.21). У Додатку №1 до вказаного Наказу встановлено порядок відновлення первинної кадрової документації, згідно якого постановлено для забезпечення дотримання прав працівників, а саме для забезпечення виплати компенсації за невикористану відпустку відновити первинну документацію у термін до 30.10.2018 року; відновити особові картки працівників та бухгалтерські звіти, що дасть можливість вирахувати кількість днів невикористаної відпустки та суму компенсації (а.с.22).

Наказом №25-к від 30 серпня 2018 року ОСОБА_2 звільнено із посади апаратника оброблення зерна за угодою сторін із 10 серпня 2018 року. Цим же наказом наказано бухгалтерії провести працівнику відповідні нарахування (а.с.6).

10 вересня 2018 року ОСОБА_2 направив на адресу в.о. директора ТОВ «Прилуцьке хлібоприймальне підприємство» претензію, в якій пропонував відповідно до ст.116, 117, 83 КЗпП України провести з ним остаточний розрахунок при звільненні та сплатити середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку, а також виплатити грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки (а.с.7).

Згідно додатку №1 до Наказу №25-к про звільнення від 30.08.2018 року, датованого 30 жовтня 2018 року, з метою проведення остаточного розрахунку при звільненні ОСОБА_2 наказано виплатити суму компенсації невикористаної відпустки ОСОБА_2 за 28 календарних днів в розмірі 7649,60 грн (з розрахунку середньоденної заробітної плати за останній календарний рік - 273,20 грн) на підставі відновлених документів та інших відомостей (а.с.39). Враховуючи те, що питання по виплаті суми компенсації невикористаної відпустки при звільненні ОСОБА_2 розглядається в суді, наказано розрахунок провести у строк до 31.11.2018 року, але не раніше вступу рішення суду в законну силу.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 83 КЗпП України та ч. 1 ст. 24 ЗУ «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки.

Відповідно до здійсненого позивачем розрахунку заборгованості сума нарахованої зарплати ОСОБА_2 за 12 місяців перед звільненням становить 96 715,5 грн, середньоденна зарплата - 273,20 грн.

Зазначені суми відповідач не оспорював ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній скарзі.

Відповідно до особової картки (типова форма №П-2) працівника ТОВ «Прилуцьке ХПП» ОСОБА_2 та копій наказів про надання щорічних відпусток, останньому надавалися відпустки за період з 11 липня 2012 року (дата прийняття на роботу) в загальній кількості 154 календарні дні: 31 календарний день за період роботи з 11.07.2012 по 10.07.2013; 31 календарний день за період роботи з 11.07.2013 по 10.07.2014; 31 календарний день за період роботи з 11.07.2014 по 10.07.2015; 31 календарний день за період роботи з 11.07.2015 по 10.07.2016; 30 календарних днів за період роботи з 11.07.2016 по 10.07.2018 (а.с. 10, 10 зворот, 42-48).

Відповідач не заперечує, що загальна кількість використаної позивачем відпустки за період його роботи складає 154 дні, проте заперечує щодо кількості днів відпустки, на які фактично позивач мав право.

Оскільки ТОВ «Прилуцьке хлібоприймальне підприємство» заперечувало наявність у товаристві документа, який надає право працівникам на додаткову відпустку, Чернігівським апеляційним судом було витребувано такі документи як у відповідача, так і у ТОВ «ВО «Хліб Прилуччини», яке, за доводами відповідача, володіє договірною, кадровою, фінансово-господарською документацією ТОВ «Прилуцьке хлібоприймальне підприємство».

ТОВ «ВО «Хліб Прилуччини» відповіді на запит не надало.

Згідно наданої відповідачем довідки Управління праці та соціального захисту населення Прилуцької міської ради за період з 01.07.2010 року по 21.01.2019 року ТОВ «Прилуцьке хлібоприймальне підприємство» колективний договір на повідомну реєстрацію не надавало.

Проте, ТОВ «ВО «Хліб Прилуччини» надало на запит апеляційного суду у іншій аналогічній справі копію Протоколу №1 Загальних зборів працівників ТОВ «Прилуцьке ХПП» від 01 липня 2010 року, згідно якого вирішено не укладати колективний договір, керуючись Конвенцією Міжнародної організації праці №98, у зв'язку із укладенням індивідуальних трудових договорів (контрактів) з працівниками у письмовій або усній формі; затверджено, зокрема Положення про надання працівникам основних та додаткових відпусток.

Положенням про відпустки працівникам ТОВ «Прилуцьке ХПП» встановлено тривалість основної відпустки вантажника та апаратника оброблення зерна 24 дні, а також додаткової відпустки - 7 днів (а.с.41).

Відповідно до ч.4 ст.81 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи, що постановою Чернігівського апеляційного суду від 24 січня 2019 року, яка набрала законної сили, у справі № 742/3146/18 встановлено наявність у ТОВ «Прилуцьке хлібоприймальне підприємство» Протоколу №1 Загальних зборів працівників та Положення про відпустки працівникам, якими передбачено надання працівникам ТОВ «Прилуцьке хлібоприймальне підприємство» основної відпустки тривалістю 24 дні і додаткової відпустки тривалістю 7 днів, вказані обставини не підлягають доказуванню у даній справі. Враховуючи викладене, доводи відповідача щодо відсутності у ОСОБА_2 права на додаткову відпустку є необґрунтованими.

Крім того, особовою карткою працівника підтверджується, що ОСОБА_2 фактично за кожний відпрацьований рік надавались відпустки загальною тривалістю 31 день, тобто 24 дні основної відпустки і 7 днів додаткової відпустки.

Оскільки позивач пропрацював на підприємстві 6 років і 1 місяць, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивач за період роботи на підприємстві мав право на 189 календарних днів відпустки, а не на 146 днів, як вказує відповідач.

Розрахунок компенсації за невикористану відпустку здійснено судом першої інстанції відповідно до вимог чинного законодавства і його не спростовано відповідачем.

Посилання ТОВ «Прилуцьке хлібоприймальне підприємство», що судом не враховано положення ч.2 ст.8 Закону України «Про відпустки», не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки між роботодавцем та працівниками було досягнуто домовленості не укладати колективний договір, а затвердити Положення про відпустки працівникам, яким і було встановлено конкретну тривалість щорічної додаткової відпустки за особливий характер праці.

Також не приймаються до уваги доводи відповідача щодо неналежності наданих позивачем доказів.

За замістом положень ст.ст. 77, 78, 81 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідачем не надано доказів, що надана позивачем копія особової картки працівника ОСОБА_2 не відповідає її оригіналу. Незважаючи на те, що Наказом №1-В від 20 серпня 2018 року було постановлено відновити особові картки працівників, товариством не було надано апеляційному суду оригіналу або належним чином завіреної копії особової картки позивача, тобто не надано доказів на підтвердження своїх заперечень щодо кількості днів невикористаної позивачем відпустки.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що наявні у матеріалах справи докази у їх сукупності свідчать про правильність висновків суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 в частині стягнення компенсації за невикористану відпустку.

Доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції в оскаржуваній частині не спростовують, рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 258, 263, 374, 375, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Прилуцьке хлібоприймальне підприємство» залишити без задоволення, а рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 12 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Судді: