КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження № 22-ц/824/9112/2019 Суддя-доповідач: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

03 липня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Олійника В.І.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Кулікової С.В.,

при секретарі Бондаренко І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , до якої приєдналася ОСОБА_2 , на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 28 вересня 2018 року у складі судді Кондратенко О.О. у справі за поданням Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві, заінтересовані особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 про виділення в натурі частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в :

У липні 2018 року головний державний виконавець Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з поданням про визначення частки майна боржника ОСОБА_4 в квартирі АДРЕСА_1 , якою він володіє спільно з ОСОБА_5 та ОСОБА_1 у розмірі 1/3 частки.

Своє подання обґрунтовував тим, що 08 серпня 2016 року Шевченківським районним судом м. Києва видано виконавчий лист №761/39097/15-ц про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованості за договором позики у розмірі 472 571 грн. 40 коп., судовий збір у розмірі 4 725 грн. 71 коп., а всього підлягає до стягнення - 477 297 грн. 11 коп.

16 серпня 2016 року державним виконавцем Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №51944262 по виконанню виконавчого листа №761/39097/15-ц, виданого 08 серпня 2016 року Шевченківським районним судом міста Києва про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованості за договором позики у розмірі 472 571 грн. 40 коп., судового збору у розмірі 4 725 грн. 71 коп., а всього підлягає до стягнення 477 297 грн. 11 коп. В добровільному порядку боржник ОСОБА_4 вищезазначене рішення суду не виконав і заборгованість не сплачена.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 28 вересня 2018 року заяву задоволено.

Визначено частку майна боржника ОСОБА_4 у розмірі 1/3 частки у спільному майні, а саме: квартири АДРЕСА_1 , яка належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 17 березня 1993 року.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , до якої приєдналася ОСОБА_2 , з підстав порушення судом норм процесуального права ставиться питання про скасування ухвали суду першої інстанції та постановлення нової, якою відмовити у задоволенні подання.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи заяву, суд першої інстанції виходив з того, що частка майна боржника ОСОБА_4 у майні, а саме: квартири АДРЕСА_1 , яка належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , складає 1/3 частку, а тому подання державного виконавця підлягає задоволенню та є адекватним ступенем втручання до його права та права інших осіб, а також узгоджується з положеннями національного законодавства та практикою Європейського суду з прав людини, з метою забезпечення принципу верховенства права та обов`язковості виконання судового рішення.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

В судовому засіданні державний виконавець на задоволенні подання наполягав у повному обсязі, з підстав, зазначених у поданні. Крім того, звернув увагу суду на те, що вищезазначене подання ним подано саме в порядку ст.443 ЦПК України, щодо визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, так як в прохальній частині подання наявна описка, в частині вимоги про виділення в натурі частки майна боржника.

Заінтересована особа: ОСОБА_3 підтримав подання державного виконавця і також просив суд його задовольнити.

Заінтересована особа: ОСОБА_4 проти задоволення подання державного виконавця заперечував, посилаючись на те, що 19 липня 2018 року, 20 серпня 2018 року та 17 вересня 2018 року ним було перераховано на рахунок Шевченківського РВДВС м.Київ ГТУЮ у місті Києві грошові кошти на загальну суму 11 800 грн. в рахунок погашення заборгованості, в межах виконавчого провадження №51944262, що свідчить про відсутність наміру з його боку на ухилення від сплати боргу.

Суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що подання підлягало до задоволення.

Так, відповідно до ч.1 ст.18 Закону України "Про виконавче провадження", виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

За матеріалами справи та як встановлено судом, згідно зі свідоцтвом про право власності на житло, виданого 17 березня 1993 року Органом приватизації державного житлового фонду Старокиївського району, квартира по АДРЕСА_1 на праві спільної сумісної власності належить ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 (а.с.187-188).

08 серпня 2016 року Шевченківським районним судом міста Києва видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованості за договором позики у розмірі 472 571 грн. 40 коп., судового збору в розмірі 4 725 грн. 71 коп., а всього підлягало до стягнення 477 297 грн. 11 коп. (а.с.165-166).

09 серпня 2016 року ОСОБА_3 подано заяву до Шевченківського ВДВС у м.Києві ГТУЮ у м. Києві про прийняття до виконання вищезазначеного виконавчого листа (а.с.164).

16 серпня 2016 року державним виконавцем Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Бекіровою С.Н. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №51944262 по виконанню виконавчого листа №761/39097/15-ц, виданого 08 серпня 2016 року Шевченківським районним судом м Києва про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованості за договором позики у розмірі 472 571, 40 грн., судового збору у розмірі 4 725 грн. 71 коп., а всього підлягало до стягнення 477 297 грн. 11 коп.

Згідно зі ст.48 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

За ч.1 ст. 443 ЦПК України питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного чи приватного виконавця.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Згідно з ч.1 ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Статтею 357 ЦК України передбачено, що частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

Визначення частки майна боржника у майні, що перебуває у спільній сумісній власності, є необхідним для здійснення виконавчого провадження про примусове стягнення з нього боргу. Визначення частки не призведе до звуження належних боржнику прав на житло, оскільки предметом розгляду подання є не звернення стягнення на майно, а лише визначення частки боржника у спільній сумісній власності.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11 квітня 2018 року по справі №464/2227/17.

Відповідно до наданих державним виконавцем доказів, ним вчинені всі можливі виконавчі дії та в повній мірі вжито заходів щодо розшуку майна боржника.

Під час розгляду подання державного виконавця ОСОБА_4 було повідомлено про часткову сплату у розмірі 11 800 грн. заборгованості на виконання рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 01 березня 2016 року, яка є незначною в порівнянні до загальної суми заборгованості.

Крім того, з часу відкриття виконавчого провадження до 19 липня 2018 року ОСОБА_4 не було вчинено жодних дій, спрямованих на погашення виниклої заборгованості, що свідчить про ухилення боржника від виконання зобов`язань покладених на нього вищезазначеним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 01 березня 2016 року.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 має заборгованість, наявного у боржника майна недостатньо для погашення заборгованості в повному обсязі, а тому суд прийшов до вірного висновку про можливість визначити належної боржнику частки у спільному майні подружжя для подальшого погашення вказаної заборгованості.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25 квітня 2018 року по справі № 534/795/14-ц.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, а сааме. рішенням від 17 травня 2005 року по справі «Чіжов проти України» визначено, що на державі лежить позитивне зобов`язання організувати систему виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок і так, щоб ця система (виконання рішень) була ефективною як в теорії, так і на практиці. А виконання рішень має відбуватись таким чином, щоб переконатися, що неналежне зволікання відсутнє та, що система ефективна і законодавчо і практично, а нездатність державних органів вжити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантії, встановленої параграфом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

За таких обставин, суд дійшов вірного висновку про те, що частка майна боржника ОСОБА_4 у майні, а саме: квартири АДРЕСА_1 , яка належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_5 та ОСОБА_1 . складає 1/3 частку, а тому подання державного виконавця підлягало до задоволення та є адекватним ступенем втручання до його права та права інших осіб, а також узгоджується з положеннями національного законодавства та практикою Європейського суду з прав людини, з метою забезпечення принципу верховенства права та обов`язковості виконання судового рішення.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , до якої приєдналася ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 28 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 04 липня 2019 року.

Суддя-доповідач:

Судді: