Постанова

Іменем України

06 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 520/2614/17

провадження № 61-26143св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., (суддя-доповідач),

Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

представник позивача- ОСОБА_3,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк», публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2, подану представником - ОСОБА_3, на рішення Київського районного суду м. Одеси від 08 червня

2017 року у складі судді Куриленко О. М. та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 08 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Громіка Р. Д., Драгомерецького М. М., Черевка П. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2017 ОСОБА_2 звернувся суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» (далі -

ТОВ «Укрпромбанк») та публічного акціонерного товариства «Дельта Банк»

(далі - АТ «Дельта Банк») про визнання умов договору недійсними.

Позовна заява мотивована тим, що 15 серпня 2008 року між ним та

ТОВ «Укрпромбанк» було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого він отримав 100 000,00 доларів США для споживчих потреб.

Вважав, що пункти 1.7 та 1.9 вищевказаного кредитного договору є несправедливими, що є підставою для визнання вказаних положень недійсними.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_2 просив суд визнати пункти 1.7 та 1.9 кредитного договору від 15 серпня 2008 року, укладеного між ним та

ТОВ «Укрпромбанк», якими передбачено сплату комісії за управління кредитом та сплату комісії за дострокове повернення кредиту - недійсними, та зобов'язати АТ «Дельта Банк» здійснити перерахунок розміру заборгованості за вказаним кредитним договором.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 08 червня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що частиною другою

статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у договорі про надання споживчого кредиту зазначається детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому вираженні) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту.

Відповідно до пунктів оскаржуваного кредитного договору від 15 серпня

2008 року, комісійна винагорода визначена у договорі незмінною величиною - у процентному відношенні від суми кредиту (за управління кредитом - 0,10 % від суми кредиту, за дострокове проведення розрахунків по кредиту: 1 % від суми дострокового повного/часткового повернення кредиту в перший рік користування кредитом, але не менше 10,00 грн; 0,5 % від суми дострокового повного/часткового повернення кредиту в другий рік користування кредитом, але не менше 10,00 грн; 0 % від суми дострокового повного/часткового повернення кредиту після двох років користування кредитом).

При цьому у додаток № 1 до кредитного договору, який містить вказівку на суму комісії у незмінному розмірі 484,40 грн, і укладаючи вказаний договір сторони не могли передбачити зміни курсу долара США.

Умова про сплату комісії у чітко встановленому розмірі не суперечить як положенням частини п'ятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», так і умовам кредитного договору, погоджених сторонами,

ОСОБА_2 належним чином виконував умови договору кредиту та здійснював усі необхідні платежі протягом більш ніж 6 років, до 2014 року, тому підстави для задоволення його позовних вимог відсутні.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 08 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено. Рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, виходив із того, що оскільки спірний кредитний договір був укладений 15 серпня 2008 року, а зміни, що були внесені до Закону України «Про захист прав споживачів»

22 вересня 2011 року, у перехідних та прикінцевих положеннях містять чітке застереження про те, що ці зміни не застосовуються до договорів, укладених до набрання ним чинності, тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання умов договору недійсними, у зв'язку з їх необґрунтованістю.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просив скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити.

Надходження касаційної скарги до суду першої інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 грудня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу 520/2614/17 з Київського районного суду м. Одеси.

У пункті 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

16 травня 2018 року справа надійшла з Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ до Верховного Суду.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 січня

2019 року справу за позовом ОСОБА_2 до ТОВ «Укрпромбанк» та АТ «Дельта Банк» про визнання умов договору недійсними призначено до розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не встановили належним чином обставини справи, не звернули уваги та не перевірили його доводи про те, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Вважав, що комісія за управлінням кредитом - це плата за дії, які банк вчиняє на свою користь, крім того як комісія за управлінням кредитом, так і комісія за дострокове повернення кредиту містить змінні величини, що створює істотний дисбаланс прав та обов'язків.

Короткий зміст позиції інших учасників справи

У січні 2018 року до Верховного Суду АТ «Дельта Банк» було подано відзив на касаційну скаргу, в якому зазначено, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, а касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Зазначало, що частина третя пункту 4 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, яка діяла на момент укладення спірного правочину, було встановлено, що споживач, не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Будь-яких заборон щодо встановлення кредитним договором комісійних витрат Закон України «Про захист прав споживачів» на момент укладення спірного правочину не містив.

Фактичні обставини справи встановлені судами

Судами встановлено, що 15 серпня 2008 року між TOB «Укрпромбанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 100 000,00 доларів США на придбання нерухомості з терміном повернення до 09 серпня 2033 року.

Пунктом 1.7 вказаного кредитного договору встановлена комісія за управління кредитом - 0,10 % від суми кредиту, визначеної у пункті 1.1 цього договору, щомісячно протягом 300 місяців користування.

У пункті 1.9 цього договору передбачена комісія за дострокове повернення розрахунків за кредитом: 1 % від суми дострокового повного/часткового повернення кредиту в перший рік користування кредитом, але не менше

10,00 грн; 0,5% від суми дострокового повного/часткового повернення кредиту в другий рік користування кредитом, але не менше 10,00 грн; 0 % від суми дострокового повного/часткового повернення кредиту після двох років користування кредитом.

30 червня 2010 року між TOB «Укрпромбанк», AT «Дельта Банк» та Національним банком України (далі - НБУ) укладено договір про передачу активів та кредитних зобов'язань ТОВ «Укрпромбанк» на користь АТ «Дельта Банк», відповідно до якого TOB «Укрпромбанк» відступив, AT «Дельта Банк» набув право вимоги боржників по кредитних договорах, зокрема й за кредитним договором, що підтверджується копією витягу з договору про передачу активів від 30 червня 2010 року та додатком до нього.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою, другою та п'ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За правилами частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою

статті 203 цього Кодексу.

Згідно із пунктом 6 частини першої статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір про надання фінансових послуг повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків.

Положеннями частини п'ятої статті 11, статті 18 Закону «Про захист прав споживачів» передбачено, що до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Як на підставу позовних вимог ОСОБА_2 посилається на те, що пункти 1.7 та 1.9 зазначеного кредитного договору про встановлення комісійних витрат є недійсними, оскільки вони є несправедливими, містять зміни у витратах.

Пунктом 1.7 вказаного кредитного договору встановлена комісія за управління кредитом - 0,10 % від суми кредиту, визначеної у пункті 1.1 цього договору, щомісячно протягом 300 місяців користування.

У пункті 1.9 цього договору передбачена комісія за дострокове повернення розрахунків за кредитом: 1 % від суми дострокового повного/часткового повернення кредиту в перший рік користування кредитом, але не менше

10,00 грн; 0,5% від суми дострокового повного/часткового повернення кредиту в другий рік користування кредитом, але не менше 10,00 грн; 0 % від суми дострокового повного/часткового повернення кредиту після двох років користування кредитом.

Ураховуючи зазначене, та аналіз указаних норм є підстави для висновку, що пункти 1.7 та 1.9 вказаного договору є несправедливими, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними з моменту їх укладення.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.

Згідно зі статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами НБУ та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168 (чинних на час укладення договору), визначено, що банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача, тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

За положеннями абзацу 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Згідно із цим Законом послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1).

Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові

від 06 вересня 2017 року по справі № 6-2071цс16.

Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов'язком банку, відповідно, виконання такого обов'язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов'язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту не є самостійною послугою, що підлягає сплаті позичальником. Так як надання фінансового інструменту у зв'язку із наданням кредиту відповідає економічним потребам самої кредитної установи (банку), то такі дії не є послугами, що надаються клієнту-позичальнику.

Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» не містить вказівки про обов'язкове визнання недійсним правочину у разі визнання недійсними окремих його положень.

Отже, суди першої та апеляційної інстанцій, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання умов договору недійсними, допустили неправильне застосування норм матеріального права та дійшли помилкового висновку про їх необґрунтованість.

Ураховуючи те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні скарги.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 412 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2, подану представником - ОСОБА_3, задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 08 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 08 листопада 2017 року скасувати, ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» та публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання умов договору недійсними задовольнити.

Визнати пункти 1.7 та 1.9 кредитного договору від 15 серпня 2008 року, укладеного між ОСОБА_2 та товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк», якими передбачено сплату комісії за управління кредитом та сплату комісії за дострокове повернення кредиту - недійсними.

Зобов'язати публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» здійснити перерахунок розміру заборгованості за кредитним договором від 15 серпня

2008 року, укладеним між ОСОБА_2 та товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк».

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. черняк