Провадження № 4-с/761/72/2019
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2019 року Шевченківський районний суд м.Києва у складі:

головуючого судді: Савицького О.А.,

при секретарі: Ющенко Я.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду скаргу Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця» на бездіяльність головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нідченко Дмитра Євгеновича, заінтересована особа: Акціонерне товариство «Догуш Іншаат ве Тіджарет А.Ш.»,

ВСТАНОВИВ:

17.12.2018 року ДТГО «Південно-Західна залізниця» звернулось до суду зі скаргою на бездіяльність головного державного виконавця ВПВР Департаменту ДВС МЮ України Нідченко Д.Є., у якій просить визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця щодо нерозгляду заяви боржника про повернення виконавчого документа стягувачу в рамках виконавчого провадження № 57254657, а також зобов'язати державного виконавця розглянути вказану заяву та винести постанову про повернення виконавчого документа стягувачу.

Свою скаргу представник заявника обґрунтовує тим, що на виконанні у ВПВР Департаменту ДВС МЮ України перебуває виконавче провадження № 57254657 з примусового виконання виконавчого листа № 761/22804/15-ц, виданого 03.02.2017 року Шевченківським районним судом м.Києва, щодо визнання та надання дозволу на примусове виконання на території України остаточного арбітражного рішення Міжнародного арбітражного суду Міжнародної торгової палати від 06.09.2013 року в справі № 17208/GZ/MHM, а також видання виконавчого листа про стягнення з ДТГО «Південно-Західна залізниця» на користь АТ «Догуш Іншаат ве Тіджарет А.Ш.» заборгованість, 3 % річних, витрати на арбітраж, юридичні та інші витрати в загальному розмірі 612755746,50 грн. 20.11.2018 року представник заявника звернувся до ВПВР Департаменту ДВС МЮ України із заявою про повернення виконавчого документа стягувачу з підстави, передбаченої п.9 ч.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки на божника розповсюджується дія Закону України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна». Разом з тим, посилаючись на те, що державним виконавцем допущена неправомірна бездіяльність, оскільки вказана заява належним чином ним не розглянута та відповідно не винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачу, а тому представник заявника вважає, що вказаною бездіяльністю порушені права заявника, у зв'язку з чим звернувся з даною скаргою до суду.

Представник заявника в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав, просив суд задовольнити їх у повному обсязі, при цьому зазначив, що подана ним до ВПВР Департаменту ДВС МЮ України заява про повернення виконавчого документа стягувачу була розглянута та надана відповідь, яку він отримав.

Державний виконавець та представник заінтересованої особи в судовому засіданні проти заявлених вимог заперечили, просили суд відмовити у їх задоволенні.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що заявлені вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що на виконанні у ВПВР Департаменту ДВС МЮ України перебуває виконавче провадження № 57254657 з примусового виконання виконавчого листа № 761/22804/15-ц, виданого 03.02.2017 року Шевченківським районним судом м.Києва, щодо визнання та надання дозволу на примусове виконання на території України остаточного арбітражного рішення Міжнародного арбітражного суду Міжнародної торгової палати від 06.09.2013 року в справі № 17208/GZ/MHM, а також видання виконавчого листа про стягнення з ДТГО «Південно-Західна залізниця» на користь АТ «Догуш Іншаат ве Тіджарет А.Ш.»

заборгованості в розмірі 23437743,97 дол. США; 3 % річних від суми - 20059120,00 дол. США основної заборгованості, яка станом на 16.09.2015 року становить - 1221682,84 дол. США, а також витрати на арбітраж в розмірі - 609000,00 дол. США та юридичні та інші витрати в розмірі - 13373,00 дол. США, а всього сума в доларах США становить - 25281799,81 дол. США, що згідно офіційного курсу НБУ станом на 16.09.2015 року становить - 556153203,70 грн.; 352086,70 євро, що згідно офіційного курсу НБУ станом на 16.09.2015 року становить - 8767635,89 грн.; 75845,74 фунтів стерлінгів, що згідно офіційного курсу НБУ станом на 16.09.2015 року становить - 2571065,53 грн.; 1991758,40 швейцарських франків, що згідно офіційного курсу НБУ станом на 16.09.2015 року становить - 45208836,55 грн. і 55005,00 грн., а всього в розмірі - 612755746,50 грн.

20.11.2018 року представник заявника звернувся до ВПВР Департаменту ДВС МЮ України із заявою про повернення виконавчого документа стягувачу з підстави, передбаченої п.9 ч.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки на божника розповсюджується дія Закону України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна», однак заява належним чином не розглянута та відповідно постанова про повернення виконавчого документа стягувачу державним виконавцем не винесена.

Згідно з ч.1 ст. 4 ЦПК України передбачає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. Скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Звертаючись до суду з даною скаргою, представник заявника, як на підставу для її задоволення посилається на неправомірність бездіяльності, допущеної головним державним виконавцем ВПВР Департаменту ДВС МЮ України Нідченком Д.Є. щодо нерозгляду заяви боржника про повернення виконавчого документа стягувачу та винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу, оскільки на його думку боржник підпадає під дію Закону України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна».

Як вбачається з копії матеріалів виконавчого провадження та встановлено в судовому засіданні, ВПВР Департаменту ДВС МЮ України листом від 18.12.2018 року за результатами розгляду заяви ДТГО «Південно-Західна залізниця» від 20.11.2018 року надано відповідь, якою боржнику відмовлено у винесенні постанови про повернення виконавчого документа стягувачу, оскільки судове рішення, яке виконується не стосується звернення стягнення на його майно боржника.

Таким чином, оскільки заява ДТГО «Південно-Західна залізниця» від 20.11.2018 року про повернення виконавчого документа стягувачу була розглянута ВПВР Департаменту ДВС МЮ України належним чином та надана відповідь, тому судом не встановлено факту допущення головним державним виконавцем ВПВР Департаменту ДВС МЮ України Нідченко Д.Є. неправомірної бездіяльності щодо нерозгляду заяви боржника та відповідно порушень його прав чи свобод з боку головного державного виконавця, у зв'язку з чим скарга у частині вимог про визнання неправомірною бездіяльність державного виконавця щодо нерозгляду заяви боржника про повернення виконавчого документа стягувачу та зобов'язання державного виконавця розглянути вказану заяву, задоволенню не підлягає.

Разом з тим, щодо вимог представника заявника про зобов'язання головного державного виконавця ВПВР Департаменту ДВС МЮ України Нідченко Д.Є. винести постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, оскільки на боржника розповсюджується дія Закону України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна», суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 5 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов'язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

При цьому, відповідно до п.9 ч.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу, якщо законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

Разом з тим, відповідно до ст. 1 Закону України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна» встановлено мораторій на застосування примусової реалізації майна державних підприємств та господарських товариств, у статутних капіталах яких частка держави становить не менше 25 відсотків (далі - підприємства), до вдосконалення визначеного законами України механізму примусової реалізації майна. Дія мораторію, встановлена частиною першою цієї статті, не поширюється на застосування примусової реалізації майна (за виключенням об'єктів, що відповідно до закону не підлягають приватизації, а також підприємств, перед якими у держави є підтверджена в установленому порядку заборгованість з відшкодування різниці в тарифах на теплову енергію та послуги з опалення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню) для погашення заборгованості перед Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» та її дочірніми підприємствами, що здійснювали постачання природного газу на підставі ліцензії.

Статтею 2 Закону України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна» визначено, що для цілей цього Закону під примусовою реалізацією майна підприємств розуміється відчуження об'єктів нерухомого майна та інших основних засобів виробництва, що забезпечують ведення виробничої діяльності цими підприємствами, а також акцій (часток, паїв), що належать державі в майні інших господарських товариств і передані до статутних капіталів цих підприємств, якщо таке відчуження здійснюється шляхом: звернення стягнення на майно боржника за рішеннями, що підлягають виконанню Державною виконавчою службою, крім рішень щодо виплати заробітної плати та інших виплат, що належать працівнику у зв'язку із трудовими відносинами, та рішень щодо зобов'язань боржника з перерахування фондам загальнообов'язкового державного соціального страхування заборгованості із сплати внесків до цих фондів, яка виникла до 1 січня 2011 року, та з перерахування органам Пенсійного фонду України заборгованості із сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

З матеріалів справи вбачається, що виконавче провадження № 57254657 відкрито з метою примусового виконання виконавчого листа № 761/22804/15-ц, виданого 03.02.2017 року Шевченківським районним судом м.Києва, щодо визнання та надання дозволу на примусове виконання на території України остаточного арбітражного рішення Міжнародного арбітражного суду Міжнародної торгової палати від 06.09.2013 року в справі № 17208/GZ/MHM, а також видання виконавчого листа про стягнення з ДТГО «Південно-Західна залізниця» на користь АТ «Догуш Іншаат ве Тіджарет А.Ш.» заборгованості в загальному розмірі 612755746,50 грн.

Таким чином, враховуючи, що на виконанні у ВПВР Департаменту ДВС МЮ України перебуває судове рішення про стягнення з боржника грошових коштів та жодним чином не стосується звернення стягнення на його майно, тому в даному випадку відсутні правові підстави для застосування до боржника положень Закону України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна» та винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу з підстави, передбаченої п.9 ч.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».

За таких обставин, оскільки правові підстави для винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу в рамках виконавчого провадження № 57254657 відсутні, головним державним виконавцем ВПВР Департаменту ДВС МЮ України Нідченко Д.Є. неправомірної бездіяльності допущено не було, при цьому останній діяв у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження» та в межах своїх повноважень, тому суд вважає, що з боку головного державного виконавця права чи свободи заявника порушені не були, у зв'язку з чим відмовляє в задоволенні скарги у даній частині вимог також.

Керуючись ст.ст. 3, 4, 12, 13, 76-81, 259-261, 268, 352-355, 447-451 ЦПК України, Законом України «Про виконавче провадження», суд

УХВАЛИВ:

Відмовити Державному територіально-галузевому об'єднанню «Південно-Західна залізниця» в задоволенні скарги на бездіяльність головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нідченко Дмитра Євгеновича, заінтересована особа: Акціонерне товариство «Догуш Іншаат ве Тіджарет А.Ш.».

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Шевченківський районний суд м.Києва протягом п'ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано, або після перегляду ухвали в апеляційному порядку, якщо її не скасовано.

Суддя: