КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа № 357/6958/18
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/8780/2019
Головуючий у суді першої інстанції: Кошель Б.І.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Семенюк Т.А.

2 липня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - Семенюк Т.А.

Суддів - Панченко М.М., Слюсар Т.А.,

при секретарі - Макаровій К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 - представника ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19 березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності на Ѕ частину житлового будинку,-

В С Т А Н О В И В:

У червні 2018 року позивач звернулась до суду позовом до відповідача про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності на Ѕ частину житлового будинку, посилаючись в обґрунтування своїх вимог на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_4

Після його смерті залишилась спадщина у вигляді житлового будинку з господарськими будівлями та побутовими спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 .

Зазначила, що спадкоємцем після смерті батька за заповітом є ОСОБА_3 , який у передбачений шестимісячний строк прийняв спадщину. Мати позивача - ОСОБА_5 відмовилась від обов`язкової частки у спадкуванні, на яку мала право у відповідності до ст. 124 ЦК України.

Також зазначила, що її мати вважала, що вказаний будинок є спільною сумісною власністю подружжя, а тому вона має право на Ѕ його частину.

Тому при оформленні спадщини після смерті чоловіка вона відмовилась від обов`язкової частки у спадщині, а не від частки у спільному майні подружжя, однак, виявилось, що нотаріус отримав від неї заяву про відмову у спільній сумісній власності подружжя, що на її думку, було протиправним, тому вона звернулась до суду з приводу визнання за нею права власності на Ѕ частину спірного будинку, який залишився після смерті її чоловіка.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 жовтня 2015 року позов її матері задоволено та визнано за нею право власності на Ѕ частину будинку, скасовано частково свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 18 березня 2015 року на житловий будинок з відповідними будівлями та спорудами, що знаходиться за вказаною адресою, видане на ім`я ОСОБА_3 .

Додатковим рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 6 січня 2016 року визнано частково недійсним односторонній правочин, а саме - заяву ОСОБА_5 про відмову від частки у спільній сумісній власності подружжя та про визнання спадкового майна особистою власністю померлого ОСОБА_4 .

Рішенням апеляційного суду Київської області від 23 лютого 2016 року рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 жовтня 2015 року скасовано в частині часткового скасування свідоцтва про право на спадщину, в іншій частині рішення залишено без змін, додаткове рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 6 січня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову в цій частині відмовлено.

Ухвалою ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ від 5 жовтня 2016 року рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 жовтня 2015 року та рішення апеляційного суду Київської області від 23 лютого 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 померла. Після смерті матері позивач, як спадкоємець за заповітом, звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак, оформити свої спадкові права вона не має можливості, оскільки, відповідачу видано свідоцтво про право на спадщину після смерті ОСОБА_4 на будинок по АДРЕСА_1 , який був об`єктом спільної сумісної власності її матері та батька, оскільки побудований в 1986 року її батьками за час їхнього перебування у шлюбі.

У зв`язку із викладеним просила суд визнати частково недійсним видане ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 18 березня 2015 року на житловий будинок з відповідними будівлями та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 , визнати за нею в порядку спадкування за заповітом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 право власності на Ѕ частину житлового будинку з відповідними будівлями та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 .

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19 березня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 через свого представника подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове по суті позовних вимог, вважаючи, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано обставини, які мають значення для справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати позивача - ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 .

Щодо майна померлої ОСОБА_5 . Білоцерківською районною державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу №206/2016, що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі.

ОСОБА_5 заповідала все своє майно своїй доньці ОСОБА_2 , що підтверджується заповітом від 3 листопада 2015 року.

Як вбачається із матеріалів зазначеної спадкової справи, 5 травня 2017 року ОСОБА_2 подала заяву про прийняття спадщини після смерті своєї матері ОСОБА_5 .

Також з матеріалів справи вбачається, що в провадженні Білоцерківського міськрайонного суду Київської області перебувала цивільна справа №357/9620/15-ц за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 жовтня 2015 року позов ОСОБА_5 задоволено, визнано за нею право власності на Ѕ частину будинку по АДРЕСА_1 , скасувавши частково свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 18 березня 2015 року на житловий будинок з відповідними будівлями та спорудами, що знаходиться за вказаною адресою, видане на ім`я ОСОБА_3 .

Додатковим рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 6 січня 2016 року визнано частково недійсним односторонній правочин, а саме - заяву ОСОБА_5 про відмову від частки у спільній сумісній власності подружжя та про визнання спадкового майна особистою власністю померлого ОСОБА_4 .

Рішенням апеляційного суду Київської області від 23 лютого 2016 року рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 жовтня 2015 року скасовано в частині часткового скасування свідоцтва про право на спадщину, в іншій частині рішення залишено без змін.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 23 лютого 2016 року додаткове рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 6 січня 2016 року скасовано на ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3 в частині визнання частково недійсною відмови від спадщини відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 жовтня 2016 року рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 жовтня 2015 року та рішення апеляційного суду Київської області від 23 лютого 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 жовтня 2016 року встановлено наступні обставини.

З 19 листопада 1958 року ОСОБА_5 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , який ІНФОРМАЦІЯ_1 помер.

Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина, до складу якої входить будинок АДРЕСА_1 , який збудовано ОСОБА_5 та ОСОБА_4 за час шлюбу. Вказаний будинок зареєстрований за ОСОБА_4

За вказаною адресою на день смерті спадкодавця ОСОБА_4 були зареєстровані та проживали ОСОБА_5 (дружина) та ОСОБА_7 (син).

17 липня 1996 року виконавчим комітетом Трушківської сільської ради Білоцерківського району Київської області було видано свідоцтво на право особистої власності на житловий будинок в цілому по АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_4

6 серпня 2008 року ОСОБА_4 склав заповіт на користь синів: ОСОБА_3 та ОСОБА_7

12 листопада 2014 року до Білоцерківської районної державної нотаріальної контори звернулися: спадкоємець за заповітом ОСОБА_3 із заявою про прийняття спадщини, спадкоємець за заповітом ОСОБА_7 та ОСОБА_5 звернулись із заявою про відмову від спадщини.

При цьому у своїй заяві ОСОБА_5 зазначила, що спадкове майно, що залишилося після смерті спадкодавця, є його особистою власністю, тому вона не претендує на частку у спільній сумісній власності подружжя та відмовляється від отримання свідоцтва про право власності.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, ОСОБА_5 зазначала, що підписуючи заяву про відмову від спадщини, вона помилилась щодо обставин, які існували на момент вчинення цього правочину, оскільки вважала, що відмовляється від обов`язкової частки у спадкуванні після смерті чоловіка, проте вона не мала наміру відмовлятися від належної їй 1/2 частини будинку, який є спільною сумісною власністю подружжя.

При цьому ОСОБА_5 не відкликала у встановленому законом порядку цю заяву, отже, вона є чинною. Також ОСОБА_5 не оскаржила дії нотаріуса, який відібрав у неї заяву про відмову від спадщини.

Свідоцтво про право власності на спірний будинок видано на ім`я ОСОБА_4 і ОСОБА_5 це свідоцтво не оспорила, як і свідоцтво про право на спадщину, видане на ім`я ОСОБА_3 , на підставі якого він став власником всього будинку.

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 січня 2017 року зазначену цивільну справу залишено без розгляду.

За ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно ст.1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Статтею 1222 ЦК України визначено, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк тривалістю у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї (ст.1268 ЦК України). Для прийняття спадщини встановлюється строк у 6 місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до статті 1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, за які кошти було придбано або збудовано спірний будинок та того, що вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя, а не особистою власністю померлого ОСОБА_4 .

Колегія суддів не може погодитися з доводами скаржника, що свідоцтво про шлюб є доказом того, що спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки рішення про визнання майна спільною сумісною власністю відсутнє.

З матеріалів справи вбачається, що після смерті ОСОБА_4 , ОСОБА_5 у своїй заяві до нотаріальної контори зазначила, що спадкове майно, що залишилося після смерті спадкодавця (її чоловіка), є його особистою власністю, тому вона не претендує на частку у спільній сумісній власності подружжя та відмовляється від отримання свідоцтва про право власності.

Доводи скаржника, що ОСОБА_5 мала право на частку у спільному майні, зверталась до суду з позовом про визнання за нею права власності на Ѕ частину будинку по АДРЕСА_1 , не приймаються судом до уваги, оскільки даний позов перебував у провадженні Білоцерківського міськрайонного суду Київської області, після скасування рішень попередніх інстанції ухвалою ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ від 5 жовтня 2016 року справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції, проте ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 січня 2017 року цивільну справу залишено без розгляду.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

Інші доводи апеляційної скарги також висновків суду не спростовують і не впливають на їх правильність.

Оскільки рішення суду постановлене з дотриманням норм діючого законодавства, висновки суду обґрунтовані, відповідають обставинам справи, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає чинності з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складений 4 липня 2019 року.

Головуючий

Судді