25.02.2019 227/4607/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2019 року м. Добропілля

Добропільський міськрайонний суд Донецької області в складі:

Головуючого судді Левченка А.М.,

за участі секретаря судового засідання Черкасової О.В.,

позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю Красинолиманське про стягнення заборгованості по заробітній платі та виплату всіх сум, що належать при звільненні, -

ВСТАНОВИВ:

23.10.2018 року позивач ОСОБА_4 як Є.В. звернувся до суду з позовною заявою до відповідача ТОВ «Краснолиманське» про стягнення заборгованості по заробітній платі та виплату всіх сум, що належать при звільненні, в якій просить:

- зобовязати відповідача провести остаточний розрахунок відповідно до ст. 117 КЗпП України, у тому числі середній заробіток за весь період затримки розрахунку.

В якості обґрунтування своїх позовних вимог зазначає, що з 13.05.2013 року парцював гірничим робітником на ТОВ «Краснолиманське», у звязку із збройним захопленням адміністративної будівлі підприємства ТОВ «Краснолиманське» у листопаді 2014 року їх дільницю було прийнято до роботи на ДП «Краснолиманське». Проте, розрахунок з ним ТОВ «Краснодиманське» проведено досі не було. Вказує, що наявна заборгованість із заробітної плати за період з 01.09.2014 року по 30.11.2014 року, компенсації за невикористану відпустку та компенсації за вугілля за 2014 рік.

Позивач у відкритому судовому засіданні позов підтримав, наполягав на його задоволенні та надав суду пояснення, аналогічні викладеним у змісті позовної заяви.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував, просив відмовити у його задоволенні, пояснив суду, що належні позивачу від підприємства при звільненні суми, були виплачені у повному обсязі, що підтверджується доданими до відзиву на позовну заяву документами.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні, як окремо, так і в цілому з точки зору належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємного звязку, всі докази по справі суд дійшов таких висновків.

Судом встановлено наступні обставини справи та відповідні їм правовіносини.

На підтвердження факту відсутності вини ТОВ «Краснолиманське» у порушенні трудових прав працівників відповідачем надано наступні докази.

Відповідно до копії постанови про закриття кримінального провадження №0001079 від 29.04.2015 року, доданої до матеріалів справи, з 05.09.2014 року внаслідок незаконного захоплення державного підприємства «ВК «Краснолиманська» був встановлений незаконний контроль над офісними приміщеннями ТОВ «Краснолиманське», що призвело до відсутності можливості фізичного доступу відповідача до своїх офісних і виробничих приміщень.

Згідно листа Прокуратури Донецької області від 23.06.2016 року ТОВ «Краснодиманське» встановлено статус потерпілого у кримінальному провадженні.

Крім того, відповідно до листа Прокуратури Донецької області від 12.02.2016 року, в ході проведення слідчої дії 12.02.2016 року , а саме: проведення огляду приміщень ТОВ «Краснолиманське», архівні документи товариства на момент огляду відсутні.

Разом з тим, на підтвердження факту відсутності вини відповідача до відзиву на позовну заяву долучено сертифікат (висновк) №1348 про настання обставин непереборної сили від 04.11.2014 року та сертифікат №2024 про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) від 01.12.2014 року, складені Торгово-промисловою палатою України.

22.07.2013 року ОСОБА_1 було переведено гірничим з ремонту гірничих виробіток підземним 4 розряду у ТОВ «Краснолиманське», що і/підтверджується інформацією з трудової книжки серії АХ №691709, заповненої на імя ОСОБА_4 яка Є.В., копія якої міститься у матеріалах справи.

03.01.2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до відповідача з заявою про звільнення за угодою сторін відповідно до п. 1 частини 1 ст. 36 КЗпП України з 28.11.2014 року та надав до відділу кадрів трудову книжку для внесення запису про звільнення.

Наказом ТОВ "Краснолиманське" від 03.01.2019 року № 4к, з яким йього ж дня ознайомлений позивач, що підтверджується наявністю його власноручного підпису на ньому напроти графи «З наказом ознайомлений», ОСОБА_1 звільнено з 28.11.2014 року за угодою сторін відповідно до п. 1 частини 1 ст. 36 КЗпП України, про що внесено відповідний запис до трудової книжки останнього.

Таким чином, 03.01.2019 року між позивачем та відповідачем була підписана угода про розірвання трудового договору в порядку п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, згідно якої у звязку із фактичним припиненням працівником трудових відносин з ТОВ "Краснолиманське" сторони дійшли згоди розірвати трудовий договір роботодавця з працівником 28.11.2014 року за згодою сторін відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України; днем звільнення працівника вважати 28.11.2014 року.

При цьому, укладена сторонами угода не протирічить змісту п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, яка надає право сторонам трудового договору припиняти його за угодою сторін, тобто обговорювати умови звільнення працівника, в тому числі й дати такого звільнення.

Згідно довідки, складеної бухгалетором ТОВ «Краснолиманське», нарахована ОСОБА_1 за період з 01.09.2014 року по 28.11.2014 року заробітна плата склала 23392,29 грн, у тому числі помісячно: за вересень 2014 року нараховано 3438,41 грн, до виплати 2767,92 грн (примітки: 3 дні по тарифу, 18 днів 2/3 тар. ст., 1 день відпустка без збереження заробітної плати); за жовтень 2014 року нараховано 3141,80, до виплати 2529,15 грн (примітки: 23 дні 2/3 тар. ст.); за листопад 2014 року нараховано 16812,08 грн, до виплати 13533,73 грн (примітки: 20 днів 2/3 тар. ст., компенсація за невикористані дні відпустки). Тобто, загальна сума заробітної плати до виплати склала 18830,80 грн.

Згідно ч. 1 ст. 113 КЗпП України, час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу).

Відповідно до наказів №1861 від 10.09.2014 року, №187к від 03.10.2014 року та №208к від 03.11.2014 року ТОВ «Краснолиманське», у звязку з тим, що діяльність підприємства паралізована, період часу з 05.09.2014 року по 30.11.2014 року є періодом простою підприємства в цілому з причн, не повязаних з виною працівників. Наказано головному бухгалтеру провести відповідні розрахунки заробітної плати за весь період простою для працівників, виходячи із розрахунку не нижче 2/3 тарифної ставки встановленого робітнику розряду/окладу.

Таким чином, відповідачем у відповідності до вимог ч. 1 ст. 113 КЗпП України було розраховано суму заробітної плати позивача у період простою підприємства не з вини працівників.

З копії відомостей розподілу виплат ТОВ «Краснолиманське», підписаних уповноваженою особою ПАТ КБ «Приватбанк» та засвідчених печаткою банку, встановлено, що 04.01.2019 року ОСОБА_1 відповідачем були перераховані грошові кошти у сумі 18830,80 грн, - що підтверджує факт виплати позивачу відповідачем всіх сум, що належали йому при звільненні.

Надаючи правову кваліфікацію виниклим між сторонами правовідносинам, суд бере до уваги наступні положення чинного законодавства.

Згідно ч.ч. 1,2 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначеній у цій статті строк виплатити не спотворювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Так, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (ч. 1 статті). При наявності спору про розміри належних працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (ч. 2 статті).

Як зазначено у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999 року, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коди ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Відповідно до ст. 1 ЗУ«Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати», підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у т тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Отже, враховуючи те, що 03.01.2019 року між позивачем та відповідачем була підписана угода про припинення трудового договору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, згідно якої сторони погодили дату звільнення 28.11.2014 року, а виплата позивачу всіх сум, що належать йому від підприємства, відбулась 04.01.2019 року, то затримка розрахунку при звільненні відсутня, що унеможливлює настання відповідальності, передбаченої приписами ст.117 КЗпП України.

Тому, за приведених вище обставин підстав для виплатити позивачу середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку немає.

Разом з тим, суд розглядає позовну вимогу про стягнення з відповідача компенсації за невикористане вугілля.

Так, суд бере до уваги, що згідно ст. 43 Гірничого Закону України, підприємства з видобутку вугілля та вуглебудівні підприємства безоплатно надають вугілля на побутові потреби у розмірі, що визначається колективним договором, працівникам з видобутку (переробки) вугілля та вуглебудівних підприємств за переліком професій, що затверджується Кабінетом Міністрів України.

При цьому, у відзиві на позовну заяву представник відповідача зазначає, що відсутні будь-які документи, якіб підтверджували факт отримання чи не отримання позивачем вугілля за 2014 рік, у звязку з втратою таких документів, внаслідок захоплення підприємства у 2014 році, не надано таких відомостей і позивачем.

Тому, суд вважає необхідним відмовити позивачу у стягненні компенсації за невикористане вугілля за відпрацьований період за 2014 рік, оскільки суду не надано жодних доказів, які б засвідчували отримання або не отримання останнім такого вугілля.

У свою чергу, суд зауважує, що у відповідності з принципом змагальності, обовязок доказування покладений на сторін у справі, тому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Разом з тим, судом було поставлено на обговорення питання про постановлення у порядку ч. 1 ст. 146 ЦПК України ухвали про тимчасове вилучення державним виконавцем у відповідача для дослідження судом доказів, які б засвідчували неотримання позивачем вугілля у 2014 році (вчинення дій щодо фактичного відшкування доказів державним виконавцем в порядку здійснення виконавчого провадждення). Однак, позивач наполягав на продовженні розгляду справи на підставі наявних у справі матеріалів (доказів), при цьому, обгрунтованих сумнівів щодо добросовісності позиції відповідача в частині неможливості надати такі доказу у суду відсутні.

Таким чином, зважаючи на вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 1-13, 265, 266, 268, 273 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю Красинолиманське про стягнення заборгованості по заробітній платі та виплату всіх сум, що належать при звільненні - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Донецького апеляційного суду через Добропільський міськрайонний суд Донецької області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відомості про учасників справи згідно п. 4 ч. 5 ст.265 ЦПК України:

- позивач ОСОБА_1 (НОМЕР_1, м. Добропілля, м-н. Молодіжний, 21, кв. 69);

- відповідач ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю Красинолиманське (32281519, м. Родинське, ДП Вугільна компанія Краснолиманська вул.. Перемоги, 9)

Суддя А.М. Левченко

Повний текст рішення суду складений та підписаний 26.02.2019 року.

25.02.2019