20.02.2019 227/2015/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2019 року м. Добропілля

Добропільський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Хандуріна В.В.

за участю секретаря судового засідання Данилко Л.В., Заварзіної Я.С.

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні залу суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_5, в інтересах якого діє ОСОБА_1, до Головного Управління Держгеокадастру у Донецькій області, ОСОБА_2, ОСОБА_6 районної ради Донецької області, про визнання недійсними рішення ОСОБА_6 районної Ради народних депутатів та державного акту на право постійного користування землею та скасування його реєстрації та реєстрації земельної ділянки в Державному земельному кадастрі України,

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою, мотивуючи її тим, що його довіритель ОСОБА_5 01.03.2018р. звернувся до ГУ Держгеокадастру у Донецькій області з метою надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність для ведення особистого сільського господарства орієнтовною площею 2,0га за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності на території Ганнівської сільської ради Добропільського району за межами населеного пункту. Листом від 03.04.2018р. відповідач відмовив йому, оскільки згідно даних Державного земельного кадастру витребувана земля є частиною іншої земельної ділянки площею 11,7га, яка перебуває у постійному користуванні іншої особи. Публічна кадастрова карта України не містила відомостей по належність цієї земельної ділянки та її меж. Тому позивач звернувся за отриманням документів, на підставі яких ця земля належить цій особі. З відповіді від 24.08.2018р. він дізнався, що за рішенням ОСОБА_6 районної ради народних депутатів (нині ОСОБА_6 районної ради Донецької області) від 24 квітня 1992 року відповідачу ОСОБА_2 виданий Державний акт на право постійного користування землею серії ДН №105 від 02 лютого 2001 року для ведення селянського (фермерського) господарства земельною ділянкою площею 50га на території Ганнівської сільської ради. Однак рішення ради передбачало надання ОСОБА_2 тільки 24,9га, тоді як Державний акт йому виданий на площу землі в 50га. Посилання в акті на інші рішення ради були відсутні. Тому представник позивача вважає, що Державний акт №105 від 02.02.2001р. виданий ОСОБА_2 всупереч рішенню Районної ради та його оформлення було незаконним. Представник позивача вважає порушеними норми ст.19 Земельного кодексу України (в редакції від 18.12.1990р., чинної на час прийняття радою рішення), оскільки Ради народних депутатів надають земельні ділянки за межами населених пунктів у разі відмови в наданні земельної ділянки сільською, селищною Радою народних депутатів. В порядку ст.ст. 152, 155 ЗК України, захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або місцевого самоврядування. Позивач вважає, що Районна рада народних депутатів не мала законних підстав, а саме повноважень на прийняття рішення від 24.04.1992р. б/н, так як відмови відповідної селищної ради у наданні землі не було. Відповідачу ОСОБА_2 виданий Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою всупереч рішенню ради, яке було прийняте Радою без належних на те повноважень, і цей акт порушує права позивача на земельну ділянку, бо вона передана у власність з порушенням законодавства. З урахуванням уточнених позовних вимог, просять визнати рішення ОСОБА_6 районної Ради народних депутатів Добропільського району від 24 квітня 1992 року б/н та Державний акт №105 від 02.02.2001р. на право постійного користування землею, виданий ОСОБА_2, недійсними, та скасувати реєстрацію цього акту та реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :01:000:1270 в Державному земельному кадастрі України.

Позивач ОСОБА_7 в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи в його відсутність, в якій позов повністю підтримує, просить його задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримав заявлені вимоги, з урахуванням уточнення цих вимог просить їх задовольнити. Вважає, що рішення Ради народних депутатів стосується надання ОСОБА_2 у постійне користування лише 24,9га, а в виданому йому акті від 2001 року передбачено вже 50га. Рішень ради стосовно додаткових га землі, якими користується відповідач, немає, і в самому акті на них посилання відсутні.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Вважає їх необгрунтованими. По-перше, він виразив сумнів, що позивач ОСОБА_5, проживаючи в ІНФОРМАЦІЯ_1, виявив бажання отримати і використовувати землю саме в ОСОБА_6 районі. Також він зазначає, що земельна ділянка отримана ним на законних підставах. У 1992 році районна Рада прийняла відповідне рішення, і на це мала відповідні повноваження. Передано йому землю всього площею 50га. Рішення ради 1992 року стосується 24,9га, і Державний акт на цей розмір землі є дійсним і ніким не скасованим. Іншу частину з використовуваних ним 50га, а саме 25,1га він отримав Держактом, виданим на підставі рішення районної ради від 27.12.2000р. №ІІІ-12/25. Крім того, сама голова Ганнівської сільської ради ОСОБА_8 клопотала у 2000 році перед Районною радою про надання фермерському господарству ОСОБА_2 додаткової земельної ділянки у 25,1 га.

Представник відповідача ГУ Держгеокадастру у Донецькій області, яка приймала участь в засіданні в режимі відеоконференції, вважають позовні вимоги такими, що повністю не підлягають задоволенню. Так, ОСОБА_2 на підставі рішення ОСОБА_6 районної ради народних депутатів від 24.04.1992р. б/н передано у постійне користування земельну ділянку площею 24,9га для ведення селянського (фермерського) господарства. Також рішенням сесії ОСОБА_6 районної ради від 27.12.2000р. №ІІІ-12/25 йому надано у постійне користування земельну ділянку площею 25,1га, в тому числі 25,1га ріллі, для ведення селянського (фермерського) господарства. На підставі цих рішень ОСОБА_2 видано державний акт на право постійного користування землею №105 від 02.02.2001р., який зареєстровано в Книзі записів актів на право постійного користування землею. Враховуючи, що з 01 січня 2013 року працює Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, і реєстрацію такого права проводять нотаріуси та державні реєстратори, важають себе неналежним відповідачем у справі.

Представник відповідача ОСОБА_6 районної ради Донецької області ОСОБА_4 позов не визнала. Суду пояснила, що рішення про надання ОСОБА_2 землі приймалось Радою народних депутатів на підставі Закону України «Про селянське (фермерське) господарство», за яким ради мали повноваження надавати землю у довічне спадкове володіння. Таке рішення приймалось черговою сесією ради за заявою громадян у місячний строк. Рішення ради 1992 року передані та зберігаються в архівному відділі райдержадміністрації. До цих заяв від громадян могли бути, але не обовязково, додані клопотання сільської ради. Районна рада при прийнятті рішення 24.04.1992р. не перевищила свої повноваження. Документи щодо надання землі ОСОБА_2 могли й не бути наявними в ГУ Держгеокадастру у Донецькій області при відповіді на запит позивача, так як вони первинні і зберігаються в архіві. З урахуванням висловленої позиції, просить відмовити у позові.

Проаналізувавши всі зібрані у справі докази в їх сукупності, вислухавши в судовому засіданні позицію представників сторін і зясувавши їх письмову позицію, суд встановив наступне:

Рішенням ОСОБА_6 районної Ради народних депутатів Добропільського району від 24 квітня 1992 року б/н у відповідності із ст.5 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» громадянину ОСОБА_2 в довічне спадкове володіння надано 24,9га землі для ведення селянського (фермерського) господарства на території Ганнівської сільської ради (а.с.8)

Позивач в суді оспорює це рішення і вважає його незаконним та просить скасувати, оскільки Радою порушені вимоги ст.19 Земельного кодексу України (в редакції від 18.12.1990р., чинної на час прийняття радою рішення), оскільки Ради народних депутатів мали надавати земельні ділянки за межами населених пунктів у разі відмови в наданні земельної ділянки сільською, селищною Радою народних депутатів. Позивач вважає, що Районна рада народних депутатів не мала законних підстав, а саме повноважень для прийняття рішення від 24.04.1992р. б/н, так як відмови відповідною сільською, селищною радою в наданні цієї земельної ділянки не було.

Суд вбачає, що оспорюване рішення Радою народних депутатів б/н від 24.04.1992р. прийняте відповідно до положень Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» від 20.12.1991р., який втратив свою чинність на підставі Закону від 19.06.2003р.

За статтею 5 цього Закону, рішення щодо передачі і надання земельних ділянок громадянам для ведення селянського (фермерського) господарства приймають за заявою відповідні районні, міські, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки.

Між тим, за нормами ст.19 Земельного кодексу України від 18.12.1990 року (в редакції, що діяла на час прийняття рішення) передбачено, що районні ради народних депутатів надають земельні ділянки за межами населених пунктів для ведення селянського (фермерського) господарства у разі відмови в наданні земельної ділянки сільською, селищною радою народних депутатів.

В цьому випадку має місце суперечність між нормами Закону «Про селянське (фермерське) господарство», який прийнятий 20.12.1991р., який застосовано відповідачем при прийнятті свого Рішення, та положеннями Земельного кодексу України, прийнятим 18.12.1990 року.

Враховуючи розяснення, надані в листі Міністерства юстиції від 26.12.2008р., в разі існування неузгодженості між нормами, виданими одним і тим же нормотворчим органом, застосовується акт, виданий пізніше, навіть якщо прийнятий раніше акт не втратив своєї чинності.

Тому, враховуючи спеціальність норм, які застосовані і на підставі яких Радою народних депутатів прийнято рішення надати земельну ділянку громадянину ОСОБА_2 за його заявою для ведення саме селянського (фермерського) господарства, а також що ці норми прийняті Верховною Радою України пізніше, аніж Земельний кодекс України, який передбачає загальні правила надання земельної ділянки в користування фізичним та юридичним особам, суд застосовує до спірних правовідносин норми спеціального ЗУ «Про селянське (фермерське) господарство», прийнятий 20.12.1991р., тобто прийнятий пізніше Земельного кодексу 1990 року.

Суд ще раз підкреслює, що Земельний кодекс як загальний зведений Закон регулює сферу земельних відносин в державі взагалі, а порядок надання земельної ділянки для мети селянського (фермерського) господарства передбачений спеціальним Законом «Про селянське (фермерське) господарство» від 20.12.1991р.

До того ж, положення статті 19 Земельного кодексу України жодним чином не змінились тією редакцією Кодексу від 13.03.1992р., на яку посилається представник позивача у письмових поясненнях, і тому вважати цю норму нормою нової редакції цього Закону є хибним твердженням.

При цьому, норма ст.5 ЗУ «Про селянське (фермерське) господарство» повністю узгоджується і відповідає ст.51 Земельного кодексу України від 18.12.1990 року (в редакції, що діяла на час прийняття рішення), та передбачає такий же порядок подачі заяви і повноваження, в тому числі районної Ради народних депутатів, надавати земельну ділянку для потреб селянського (фермерського) господарства.

Аналізом цих нормативно-правових актів суд робить висновок, що ОСОБА_6 районна Рада народних депутатів відповідно до ст.5 ЗУ «Про селянське (фермерське) господарство» мала повноваження своїм рішенням від 24.04.1992р. б/н надати ОСОБА_2 земельну ділянку для ведення селянського (фермерського) господарства.

З дотриманням також п.2 ст.5 цього Закону, в матеріалах справи є лист-погодження Ганнівської сільської ради про надання земельної ділянки площею 25га ОСОБА_2 (а.с.158)

Судом в ході розгляду справи перевірено наявність законних підстав у відповідача ОСОБА_2 на використання земельної ділянки загальною площею 50га, оскільки позивач оспорює надання землі відповідачу саме в такому розмірі.

З матеріалів, наданих з архівного відділу ОСОБА_6 райдержадміністрації, встановлено, що рішенням сесії ОСОБА_6 районної ради від 27.12.2000 року №ІІІ-12/25 ОСОБА_2 також надано в постійне користування земельну ділянку площею 25,1га, в тому числі 25,1га ріллі, для ведення селянського (фермерського) господарства на території Ганнівської сільської ради (а.с.125)

Аналогічно, це рішення знову прийняте з урахуванням клопотання від 03.12.2000р. голови Ганнівської сільської ради про надання цієї земельної ділянки ОСОБА_2 (а.с.125 зворот. стр).

Тобто суд вбачає, що відносно ОСОБА_2 було прийнято два рішення районної ради про надання земельної ділянки (у 1992 та 2000 роках) для СФГ загальною площею землі 50га ( 24,9га і 25,1га відповідно).

Вказане рішення Ради від 27.12.2000р. не є предметом судового розгляду, і не було оспорене позивачем. Відомостей про його скасування чи втрату ним сили сторонами до суду не надано.

На підставі вищевказаних рішень ОСОБА_2 видано Державні акти на право постійного користування землею серії Б №080581 від 1992 року (а.с.126-128) та серії ДН №105 від 02.02.2001 року (а.с.7), що підтверджується копією інформацією ГУ Держгеокадастру (а.с.83)

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Частина 3 цієї статті зобовязує кожну сторону довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За ч.5 та 6 ст.81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може грунтуватись на припущеннях.

З урахуванням викладеного, керуючись наведеними процесуальними нормами і проаналізувавши застосовані до спірних правовідносин норми матеріального права, позивач та його представник не довели перед судом незаконність прийнятого рішення одним з відповідачів ОСОБА_6 районною Радою народних депутатів (нині ОСОБА_6 районна рада Донецької області) про надання земельної ділянки іншому відповідачу ОСОБА_2

Суд вважає заявлені вимоги про визнання недійсним та скасування рішення Ради безпідставними, тобто такими, що не підлягають завдоволенню.

Як наслідок, відмовляючи в позові в цій частині, суд не вбачає також серед заявлених ОСОБА_5 підстав для визнання недійсним та скасування реєстрації Державного акту на право постійного користування землею №105 від 02.02.2001р. в Книзі записів державних актів.

Щодо позовних вимог про скасування реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером :01:000:1270 площею 4,4276га в Державному земельному кадастрі України, яку здійснено ОСОБА_2 на підставі проведеної інвентаризації за наказом ГУ Держгеокадастру у Донецькій області, то вона здійснена на підставі відповідного Наказу Держгеокадастру «Про проведення інвентаризації земельної ділянки» (а.с.50), відомості про оскарження чи скасування якого у суда відсутні, а також чинного Державного акту від 02.02.2001 року №105 про надання у постійне користування ОСОБА_2 землі. Із наказу та план-схеми земельної ділянки (а.с.7, 50) суд вбачає, що інвентарна земельна ділянка є частиною ділянки площею 11,7га ріллі, що входить у надану в постійне користування земельну ділянку згідно Держакту від 02.02.2001 року.

За таких підстав, ця частина заявлених вимог також не підлягає задоволенню.

Надані в судове засідання представником позивача роздруківки з Публічної кадастрової карти України з відміткою на плані знаходження земельної ділянки, яку хотів отримати позивач ОСОБА_5 у користування, орієнтовна площа бажаної ділянки 2га, не містить будь-якої привязки до спірної землі, що є предметом судового розгляду і яка на законних підставах використовується відповідачем ОСОБА_2 Останній при ознайомленні з цією план-схемою категорично заперечив в суді про належність цієї землі саме йому.

Суд також вважає за необхідне звернути увагу на той факт, що позивач невірно визначив позицію судового захисту своїх прав та інтересів, оскільки він посилається на порушення його права на земельну ділянку, захист якого, на його думку, здійснюється в порядку ст.ст. 152, 155 діючого Земельного Кодексу України від 25.10.2001р.

Щодо цього суд зауважує, що статтями 152,155 Земельний Кодекс України чітко передбачає захист права на земельну ділянку в особи, в якої таке право виникло.

Отже, ст.155 ЗК України в розглядуваному судом спорі не може бути застосована, оскільки стосується визнання недійсним акту, яким порушуються права особи щодо володіння, користування та розпорядження належною їй земельною ділянкою. У позивача ОСОБА_5 жодного з перелічених прав на земельну ділянку не виникло.

Тому суд повністю відмовляє у задоволенні позовних вимог, оскільки їх задоволення суперечить Закону та порушуватиме права належного користувача земельною ділянкою ОСОБА_2, що є недопустимим.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір та інші судові витрати в разі відмови в позові покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 76-81, 83, 258-261, 353-354, пп.15.5 п.15 ч.1 Перехідних положень розділу ХІІІ ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_5, в інтересах якого діє ОСОБА_1, до Головного Управління Держгеокадастру у Донецькій області, ОСОБА_2, ОСОБА_6 районної ради Донецької області, про визнання недійсними рішення ОСОБА_6 районної Ради народних депутатів та державного акту на право постійного користування землею та скасування його реєстрації та реєстрації земельної ділянки в Державному земельному кадастрі України відмовити повністю.

Вступна та резолютивна частини рішення суду проголошені в судовому засіданні 20 лютого 2019 року. Повний текст рішення виготовлено згідно вимог ч.6 ст.259 ЦПК України - 25 лютого 2019 року.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Донецького апеляційного суду через Добропільський міськрайонний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту цього рішення.

Надруковано в нарадчій кімнаті в одному примірнику.

Головуючий суддя В.В. Хандурін

20.02.2019