Справа № 462/1515/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 травня 2019 року суддя Залізничного районного суду м. Львова Н. М. Галайко розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні суду у м. Львові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Альфа Банк» про захист прав споживачів та визнання частково недійсним договорів внаслідок порушення прав споживачів, -

встановив:

Позивач звернулася до суду із позовом до АТ «Альфа-Банк» про захист прав споживачів, у якому просив визнати недійсним п. 5.4 Додатку № 1 до Кредитного договору № 500437623 від 10 грудня 2013 року як такий, що суперечить вимогам абз. 3 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції закону, яка діяла на момент виникнення правовідносин) у частині вимоги здійснення оплати за інші послуги банку (валютно-обмінні операції, юридичне оформлення тощо), стягнути з відповідача сплачені на погашення кошти у сумі 16619 грн. 76 коп. з урахуванням недійсності вищезазначеного пункту кредитного договору, а також визнати недійсними Оферти на укладення угоди про надання особистого кредиту № 500800183 від 21 лютого 2017 року та акцепту пропозиції про укладення угоди про надання особистого кредиту № 500800183 від 21 лютого 2017 року. мотивує свої позовні вимоги тим, що вона 10 грудня 2013 року уклала з відповідачем кредитний договір, на підставі якого отримала кредит у розмірі 20000 грн. до 11 грудня 2016 року під 14.99 % річних. Зазначає, що за час користування кредитом нею було сплачено 5579 грн. 84 коп. відсотків та 16619 грн. 76 коп. за надання банком інших послуг, які вказані у п. 5.4 Додатку № 1 до Кредитного договору № 500437623 від 10 грудня 2013 року. Вважає, що вказаний пункт Додатку № 1 не відповідає абз. 3 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, яка діяла на момент виникнення правовідносин), яка передбачає, що стягнення платежів за будь-які дії, які не є послугою у розумінні зазначеного закону є нікчемним. Повідомляє, що відповідачем не надавалися будь-які інші послуги банку, як це зазначено у оскаржуваному пункту Додатку № 1. Окрім цього зазначає, що між нею та відповідачем було укладено Оферта на укладення угоди про надання особистого кредиту № 500800183 від 21 лютого 2017 року та акцепт пропозиції про укладення угоди про надання особистого кредиту № 500800183 від 21 лютого 2017 року, що разом являють собою Кредитний договір № 500800183 від 21 лютого 2019 року. Вказані документи просить визнати недійсними з огляду на те, що вони виконані дрібним шрифтом, а позивач має вади зору і не змогла прочитати умови договору. Окрім цього вказує, що при укладенні зазначеного договору працівники банку скористалися її довірою та повідомили їй, що це є необхідним, оскільки відсоткова ставка за вказаним договором є меншою ніж та, яка передбачена кредитним договором № 500437623 від 10 грудня 2013 року, заборгованість за яким була реструктуризована оскаржуваним правочином. Враховуючи наведене, просить задовольнити її позовні вимоги.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 26 березня 2019 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження. Відповідачу встановлено пятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву.

15 квітня 2019 року позивачем було подано заяву, у якій та просила розгляд справи здійснювати з повідомленням (викликом) сторін.

За ч. ч. 5, 6 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін за одночасного існування таких умов: предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

Враховуючи те, що позивачем, серед іншого, заявлено позовну вимогу про стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 16619 грн. 70 коп., а характер спірних правовідносин та предмет доказування не потребуються проведення судового засідання, повне та всебічне встановлення обставин справи можливе за дослідження наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що клопотання позивача про розгляд справи з повідомленням (викликом) учасників справи не підлягає до задоволення.

Враховуючи наведене, відповідно до ч. 8 ст. 178 та ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши справу в порядку спрощеного провадження, без повідомлення сторін, вивчивши зібрані по справі докази, зясувавши дійсні обставини справи, суд виходив з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Із змісту ст. 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що кредитний договір № 500437623, частину якого позивач просить визнати недійсним, був укладений 10 грудня 2013 року, тобто до набрання 10 червня 2017 року чинності Законом України «Про споживче кредитування».

Пунктом 2 Розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» встановлено, що дія цього Закону поширюється на договори про споживчий кредит, укладені після дня набрання чинності цим Законом.

Окрім цього зазначеним Законом були внесені зміни до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», внаслідок чого зазначену статтю викладено у такій редакції «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування».

З огляду на зазначене та враховуючи, що кредитний договір, окремі пункти якого оспорюються, укладений до набрання чинності Законом України «Про споживче кредитування», до застосування підлягають норми Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин.

Аналіз умов вказаного кредитного договору дає підстави суду прийти до висновку, що даний кредит є споживчим, а тому для врегулювання даних правовідносин слід застосовувати Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, яка була чинною на момент укладення вказаного договору).

Так, за абз. 3 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Згідно п. 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) послуга діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

Додатком № 1 до кредитного договору № 500437623 від 10 грудня 2013 року встановлено, що позичальник зобовязаний щомісячно сплачувати на користь банку 461 грн. 66 коп. за інші послуги банку (валютно-обмінні операції, юридичне оформлення тощо) з 11 січня 2014 року (а.с. 6).

Натомість у кредитному договорі № 500437623 від 10 грудня 2013 року не вказано, за які саме послуги банку позичальник зобовязується сплачувати 461 грн. 66 коп. щомісячно. (а.с. 5).

Відповідачем у свою чергу не було надано суду доказів надання інших послуг банку (валютно-обмінних операцій, юридичного оформлення тощо).

Однак у пункті 2.8 кредитного договору встановлено, що комісійна винагорода банку за управління кредитом складає 2.05% від суми кредиту, яка вказана у п. 2.1 цього договору. Пунктом 2.1 зазначеного договору стверджується, що сума кредиту становить 22520 грн. (а.с. 5).

Виходячи із зазначеного, сума комісійної винагороди банку становить 461 грн. 66 коп., яка підлягає сплаті позичальником щомісячно.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що комісійна винагорода банку, види якої передбачені у п. 2.8 кредитного договору та оплата за інші послуги банку (валютно-обмінні операції, юридичне оформлення тощо) є різними видами платежів.

Інші послуги банку (валютно-обмінні операції, юридичне оформлення тощо), як це зазначено у п. 5.4 додатку № 1 до кредитного договору № 500437623 від 10 грудня 2013 року, не були деталізовані у кредитному договорі або додатку до нього. Відповідачем, у свою чергу, не надано суду жодного доказу надання інших послуг банку та не надано пояснення, у чому саме ці послуги полягають.

Верховний суд України у своїй постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-2071цс16 встановив, що положеннями абзацу третього ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону.

Відповідно до правова позиція викладеній у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746 цс та пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

З огляду на вказане, суд приходить до висновку, що оплата за інші послуги банку (валютно-обмінні операції, юридичне оформлення тощо) є такою, що не відповідає Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), оскільки такі послуги не є послугами у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з ч.1ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6ст. 203 цього Кодексу.

Таким чином п. 5.4 додатку № 1 до кредитного договору № 500437623 від 10 грудня 2013 року є таким, що суперечить вимогам абз. 3 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції закону, яка діяла на момент виникнення правовідносин) у частині вимоги здійснення оплати за інші послуги банку (валютно-обмінні операції, юридичне оформлення тощо) за період користування кредитом з січня 2014 року по грудень 2016 року, яка становить 16619 грн. 76 коп.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За ч. 1 ст. 216 ЦК України Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Із розрахунків позивача стверджується, що нею було сплачено 16619 грн. 76 коп. за надання банком інших послуг (а.с. 30).

Відповідачем зазначений розрахунок не оспорюється.

З огляду на те, що банком не було надано суду жодних доказів надання вищезазначених послуг, а також на те, що суд прийшов до висновку про суперечність п. 5.4 додатку № 1 до кредитного договору № 500437623 від 10 грудня 2013 року вимогам абз. 3 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції закону, яка діяла на момент виникнення правовідносин) у частині вимоги здійснення оплати за інші послуги банку (валютно-обмінні операції, юридичне оформлення тощо), грошові кошти у розмірі 16619 грн. 76 коп. підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Щодо визнання недійсною Оферту та Акцепт від 21 лютого 2017 року суд зазначає наступне.

Основним аргументом позивача щодо визнання недійсними Оферти на укладення угоди про надання особистого кредиту № 500800183 від 21 лютого 2017 року та акцепту пропозиції про укладення угоди про надання особистого кредиту № 500800183 від 21 лютого 2017 року є те, що їхній текст надрукований дрібним шрифтом і вона, маючи поганий зір, не змогла самостійно прочитати оскаржувані документи.

Дослідивши оферту на укладення угоди про надання особистого кредиту № 500800183 від 21 лютого 2017 року та акцепт пропозиції про укладення угоди про надання особистого кредиту № 500800183 від 21 лютого 2017 року судом встановлено наступне.

На умовах вищезазначених оферти та акцепту, вони разом являють собою угоду про надання особистого кредиту від 21 лютого 2017 року № 500800183, позивач отримала кредит у розмірі 16462 грн. 41 коп. з фіксованої відсотковою ставкою 23% річних строком до 22 лютого 2020 року на умовах продукту «Рефінансування беззаставних кредитів» (а.с. а.с. 7-8, 9-10).

Сторонами було підписано Графік платежів та розрахунку сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки з урахуванням вартості всіх супутніх послуг, який є додатком № 1 до Угоди про надання кредиту № 500800183 від 21 лютого 2017 року (а.с. 11).

З долученої копії сторінку щоденнику неможливо зробити висновок, який саме діагноз було встановлено хворому, оскільки записи було зроблені нерозбірливим почерком, також неможливо встановити, що зазначені записи стосуються саме позивача (а.с. 16).

З огляду на вказане, суд не може прийняти покликання позивача про те, що вона не могла прочитати умови оскаржуваних оферти та акцепту, оскільки у неї поганий зір.

Також суд зазначає, що посилання позивача на дрібний шрифт оскаржуваних оферти та акцепту є безпідставними, оскільки згідно копії наданих позивачем оферти та акцепту, шрифт є таким, що дає можливість його прочитання без ускладнень, весь текст надрукований одним шрифтом.

Окрім цього покликання позивача про те, що співробітники банку використали несумлінну підприємницьку практику та усно її переконали у тому, що оскаржувані оферта та акцепт є корисними для неї, оскільки відсоткова ставка буде зменшена, не підтверджується жодними доказами.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про те, що позов слід задовольнити частково, а саме визнати п. 5.4 додатку № 1 до Кредитного договору № 500437623 від 10 грудня 2013 року таким, що суперечить вимогам абз. 3 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції закону, яка діяла на момент виникнення правовідносин) у частині вимоги здійснення оплати за інші послуги банку (валютно-обмінні операції, юридичне оформлення тощо), стягнути з АТ «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 16619 грн. 76 коп., які були сплачені позивачем за надання банком інших банківських послуг (валютно-обмінні операції, юридичне оформлення тощо). У решті позовних вимог відмовити.

Згідно ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп.

Керуючись ст. 4, 12, 13, 81, 82, 89, 137, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд,

ухвалив:

Позов ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_1, адреса: АДРЕСА_1) до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (Код , адреса: М. Київ, вул. Десятинна, буд. 4/6) про захист прав споживачів та визнання частково недійсним договорів внаслідок порушення прав споживачів задовольнити частково.

Визнати недійсним п. 5.4 додатку № 1 до Кредитного договору № 500437623 від 10 грудня 2013 року, оскільки такий суперечить вимогам абз. 3 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції закону, яка діяла на момент виникнення правовідносин) у частині вимоги здійснення оплати за інші послуги банку (валютно-обмінні операції, юридичне оформлення тощо).

Стягнути з АТ «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 16619 грн. 76 коп., які були сплачені позивачем за надання банком інших банківських послуг (валютно-обмінні операції, юридичне оформлення тощо)

У решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з АТ «Альфа-Банк» на користь держави судовий збір у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп.

Відповідно до вимог п. п. 15.5.Перехідних положень ЦПК України апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів учасниками справи до Львівського апеляційного суду через Залізничний районний суд м. Львова.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови.

Суддя/підпис/ Н.М. Галайко

З оригіналом згідно.

Суддя: