ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 лютого 2019 року Дніпровський Апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.

за участю секретаря Гречишникової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро

заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, треті особи Фонд державного майна України, Орган самоорганізації населення «Будинковий комітет «Лідер» будинку № 46 по вул. Набережній Перемоги» про визнання недійсним договору купівлі-продажу,-

В С Т А Н О В И В:

18 жовтня 2016 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1, треті особи - Фонд державного майна України, Орган самоорганізації населення «Будинковий комітет «Лідер» будинку № 46 по вул. Набережній Перемоги», про визнання недійсним договору купівлі-продажу (том 1 а.с.3-5).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 січня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1, треті особи Фонд державного майна України, Орган самоорганізації населення «Будинковий комітет «Лідер» будинку №46 по вул. Набережній Перемоги» про визнання недійсним договору купівлі-продажу відмовлено. Вирішено питання щодо судових витрат (том 1 а.с. 249-252).

Не погодившись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просив скасувати рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог (том 2 а.с. 2-9).

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 квітня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 січня 2017 року залишено без змін (том 2 а.с. 56-58).

Постановою Верховного Суду України від 08 серпня 2018 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 січня 2017 року та ухвала Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 квітня 2017 року залишені без змін (том 2 а.с. 162-166).

04 жовтня 2018 року на адресу Дніпровського апеляційного суду від ОСОБА_1 надійшла заява про ухвалення додаткового рішення, в якій заявник посилається на те, що суд апеляційної інстанції при розгляді справи та постановленні ухвали від 13 квітня 2017 року, в порушення вимог п. 4 ст. 1 ст. 315 ЦПК України (в редакції, чинній на час постановлення ухвали), не вирішив питання розподілу судових витрат, а тому просила ухвалити додаткове рішення та розподілити судові витрати, пов'язані з явкою до суду, понесені нею після ухвалення рішення судом першої інстанції, та стягнути з ОСОБА_2 на її користь 126,49 грн., які складаються з: 42,00 грн. за зворотну поїздку 11.01.2017 року з м. Дніпра до м. Павлограда після судового засідання в суді першої інстанції; 42,49 грн. та 42,00 грн. за поїздку 13.04.2017 року в судове засідання суду апеляційної інстанції.

В обґрунтування заяви ОСОБА_1 зазначила, що 21 лютого 2017 року подавала заяву до суду апеляційної інстанції, в якій просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь судові витрати, повязані з явкою до суду, понесені нею у звязку з апеляційним провадженням по цій справі. Також зазначає, що до заперечень на апеляційну скаргу вона додала некасовий квиток за 11.01.2017 року на суму 42,00 грн. на зворотну поїздку з м. Дніпра до м. Павлограда після судового засідання в суді першої інстанції. Крім того, посилається на те, що у судовому засіданні 13 квітня 2017 року подала суду апеляційної інстанції розрахунок судових витрат на 13 квітня 2017 року і касовий квиток за 13 квітня 2017 року на проїзд з м. Павлограда до м. Дніпра для явки у судове засідання апеляційної інстанції на суму 42,49 грн., проте, суд апеляційної інстанції при розгляді справи не ухвалив рішення щодо розподілу цих судових витрат.

До заяви про ухвалення додаткового рішення ОСОБА_1 долучила квиток на проїзд з м. Дніпра до м. Павлограда за 13 квітня 2017 року на суму 42,00 грн.

Перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про те, що заява не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 № 14 додаткове рішення може бути ухвалено лише у випадках і за умов, передбачених ЦПК України; воно не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов'язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. При порушенні питання про ухвалення додаткового рішення з інших підстав суд ухвалою відмовляє в задоволенні заяви.

Статтею 270 ЦПК України встановлено вичерпний перелік підстав для ухвалення додаткового рішення.

Так, відповідно до ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо:

1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення;

2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати;

3) судом не вирішено питання про судові витрати;

4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

Вирішуючи питання щодо стягнення судових витрат, повязаних з явкою до суду першої інстанції 11 січня 2017 року, колегія суддів звертає увагу та те, що відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази, а також виходити за межі доводів апеляційної скарги (ст. 303 ЦПК України, що діяв на час перегляду рішення), а тому, враховуючи, що такі вимоги не заявлялись ОСОБА_1 в суді першої інстанції, зазначене не було доводом апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що вимоги про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судових витрат, повязаних з явкою до суду першої інстанції 11 січня 2017 року, задоволенню не підлягають.

Між тим, такі висновки колегії суддів не позбавляють заявника можливості звернутися з відповідною заявою про ухвалення додаткового рішення про стягнення вказаних судових витрат до суду першої інстанції.

Вирішуючи питання про стягнення судових витрат, повязаних з явкою до суду апеляційної інстанції 13 квітня 2017 року, колегія суддів звертає увагу на п. 41 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах", у якому судам розяснено, що якщо суд не прийняв рішення щодо розподілу судових витрат або, наприклад, про повернення судового збору з Державного бюджету України, то за заявою сторони або прокурора, який брав участь у судовому процесі, а також із власної ініціативи суд на підставі статті 220 ЦПК України має право ухвалити додаткове рішення у справі, яким вирішити відповідне питання. Проте, якщо під час розгляду справи докази на підтвердження понесених судових витрат суду не надавалися, то додаткове рішення щодо розподілу цих судових витрат ухвалюватися не може і в задоволенні такої заяви має бути відмовлено.

Як вбачається з матеріалів справі, під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 21 лютого 2017 року зверталась із заявою про стягнення з відповідача на її користь судових витрат, повязаних з явкою до суду з іншої місцевості, понесених у звязку з апеляційним провадженням у справі (том 2 а.с. 42). Між тим, докази на підтвердження понесених судових витрат заявником не надавались.

Також 13 квітня 2017 року до канцелярії апеляційного суду ОСОБА_1 подала розрахунок судових витрат на 13 квітня 2017 року, до якого долучила касовий квиток за 13 квітня 2017 року на проїзд з м. Павлограда до м. Дніпра на суму 42,49 грн.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, зазначений доказ був поданий заявником вже після розгляду справи та постановлення ухвали апеляційним судом Дніпропетровської області від 13 квітня 2017 року (згідно журналу судового засідання розгляд справи закінчено 13.04.2017 року об 11 год. 50 хвил., а розрахунок з квитком подані заявником 13.04.2017 року о 12 год. 11 хвил.).

Крім того, слід звернути увагу на те, що квиток на проїзд з м. Дніпра до м. Павлограда за 13 квітня 2017 року заявник надала лише при подачі заяви про ухвалення додаткового рішення - 04 жовтня 2018 року.

Таким чином, на момент постановлення апеляційним судом Дніпропетровської області ухвали від 13 квітня 2017 року докази понесених ОСОБА_1 судових витрат, повязаних з явкою до суду, були відсутні, що позбавляло суд апеляційної інстанції можливості ухвалити рішення щодо їх розподілу.

Посилання заявника на ч. 8 ст. 143 ЦПК України, яка встановлює порядок подачі доказів понесених судових витрат після ухвалення рішення, колегія суддів вважає необґрунтованим, оскільки на час розгляду справи судом апеляційної інстанції діяли норми ЦПК України, які передбачали інший порядок надання таких доказів.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів не знаходить підстав для ухвалення додаткового рішення щодо вирішення питання про судові витрати, у звязку з чим вважає за необхідне у задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення відмовити.

Керуючись ст. 270 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат відмовити.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: