П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

5 лютого 2019 року місто Київ

справа № 362/1487/15-ц

апеляційне провадження № 22-ц/824/829/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Головачова Я.В.,

суддів: Вербової І.М., Шахової О.В.,

за участю секретаря судового засідання Коцюрби Л.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1, подану представником ОСОБА_2, на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області у складі судді Корнієнко С.В. від 11 червня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Гвоздівської сільської ради Васильківського району Київської області, ОСОБА_4, ОСОБА_1, треті особи: Васильківська районна державна адміністрація Київської області, Головне управління Держгеокадастру у Київській області, про визнання недійсним державного акту та договору купівлі-продажу земельної ділянки, скасування державної реєстрації прав власності; зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті особи: Гвоздівська сільська рада Васильківського району Київської області, ОСОБА_4, про визнання недійсним державного акту на земельну ділянку,

в с т а н о в и в :

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що рішенням Гвоздівської сільської ради Васильківського району Київської області від 28 грудня 1999 року № 85/31 їй передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,18 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. На підставі вказаного рішення ОСОБА_3 11 лютого 2004 року видано державний акт на право власності на земельну ділянку.

В подальшому ОСОБА_3 звернулася до Управління Держземагентства у Васильківському районі Київської області із заявою про внесення відомостей про земельну ділянку до Державного земельного кадастру та здійснення державної реєстрації належної їй земельної ділянки, однак отримала відмову у зв'язку з тим, що земельна ділянка має перетин зовнішніх меж із земельною ділянкою площею 0,25 га, що належить ОСОБА_4 згідно державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого на підставі рішення другої сесії 25-го скликання Гвоздівської сільської ради Васильківського району Київської області від 22 липня 2006 року № 36/95.

27 жовтня 2012 року ОСОБА_4 відчужив належну йому земельну ділянку на користь ОСОБА_1

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 8 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 5 квітня 2016 року, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2017 року, визнано незаконним та скасовано рішення другої сесії 25-го скликання Гвоздівської сільської ради Васильківського району Київської області від 22 липня 2006 року № 36/95 в частині щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_4

Посилаючись на викладене, ОСОБА_3 просила суд визнати недійсним державний акт серії НОМЕР_1 від 4 червня 2008 року, виданий на ім'я ОСОБА_4, на право власності на земельну ділянку площею 0,25 га, кадастровий номер НОМЕР_2, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та скасувати його державну реєстрацію; визнати недійсним договір купівлі-продажу зазначеної земельної ділянки, укладений 27 жовтня 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1, та скасувати його державну реєстрацію.

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним державного акту на право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,18 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, посилаючись на те, що рішення про передачу у приватну власність спірної земельної ділянки ОСОБА_3 у порушення ст. 17 Земельного кодексу УРСР від 1990 року, було прийнято не Гвоздівською сільською радою, а її Виконавчим комітетом; зазначений державний акт не містить обов'язкового реквізиту - кадастрового номеру земельної ділянки.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 11 червня 2018 року позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано недійсним державний акт серії НОМЕР_1 від 4 червня 2008 року, виданий на ім'я ОСОБА_4, на право власності на земельну ділянку площею 0,25 га, кадастровий № НОМЕР_2, в АДРЕСА_1 та скасовано його державну реєстрацію; визнано недійсним договір купівлі-продажу зазначеної земельної ділянки, укладений 27 жовтня 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1, посвідчений 27 жовтня 2012 року приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Іванніковою О.О., за реєстровим № 1210, та скасовано його державну реєстрацію при переході права власності до ОСОБА_1 В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні первісного позову та задоволення зустрічного позову. Скаржник зазначає, що державний акт на землю, що виданий позивачу у 2004 році, не можна вважати допустимим доказом, оскільки рішення про виділення ОСОБА_3 земельної ділянки від 28 грудня 1999 року № 85/31 прийнято Виконавчим комітетом Гвоздівської сільської ради, натомість в державному акті зазначено, що він виданий на підставі рішення Гвоздівської сільської ради; зазначений державний акт не містить обов'язкового реквізиту - кадастрового номеру земельної ділянки; суд не звернув увагу на лист Управління Держгеокадастру у Васильківському районі про те, що в архіві Управління не обліковується документація із землеустрою щодо виготовлення державного акту на ім'я ОСОБА_3 на право власності на спірну земельну ділянку, позивачем не надано копії акту про передачу на зберігання межових знаків, що свідчить про неподання ОСОБА_6 заяви та необхідних документів на виготовлення вищевказаного державного акту, що у сукупності свідчить про відсутність права власності у позивача на спірну земельну ділянку; суд безпідставно визнав

недійсним договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки оскільки підстави визнання договору недійсним є вичерпними і не можуть застосовуватись до спірних правовідносин; суд неправильно застосував положення ст. 21, 392, 393 ЦК України, оскільки державний акт на право власності на ім'я ОСОБА_4 є документом, який посвідчує право власності на земельну ділянку та не є рішенням органу місцевого самоврядування, відповідно не може бути визнаний недійсним з підстав встановлених у ст. 21, 392, 393 ЦК України; ухвалюючи рішення про задоволення первісного позову суд не звернув увагу на те, що Гвоздівська сільська рада Васильківського району Київської області є неналежним відповідачем у даній справі, оскільки позовна заява не містить вимог щодо неї.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 - ОСОБА_7 зазначає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Державний акт на земельну ділянку, виданий ОСОБА_3, є належним документом, що підтверджує право власності позивача на спірну земельну ділянку та відповідає вимогам закону, що діяв на час його видачі; рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 8 грудня 2014 року, яке набрало законної сили, скасовано рішення другої сесії 25-го скликання Гвоздівської сільської ради Васильківського району Київської області від 22 липня 2006 року № 36/95 в частині щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_4, а тому отриманий ним на підставі цього рішення державний акт на спірну земельну ділянку, а також укладений в подальшому правочин щодо її відчуження на користь ОСОБА_1, є недійсними.

Інші учасники справи відзив на апеляційну скаргу не подали.

Представники ОСОБА_1 - ОСОБА_2, ОСОБА_8 в суді апеляційної інстанції підтримали апеляційну скаргу з наведених в ній підстав та просили її задовольнити.

Представники ОСОБА_3 - ОСОБА_9, ОСОБА_7 проти задоволення апеляційної скарги заперечували та просили залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Інші учасники справи в суд апеляційної інстанції не з'явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом установлено, що рішенням Гвоздівської сільської ради Васильківського району Київської області від 28 грудня 1999 року № 85/31 ОСОБА_3 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,18 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (в подальшому вулиця перейменована на вулицю Шевченка).

На підставі вказаного рішення сільської ради ОСОБА_3 11 лютого 2004 року виготовлено державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3

З метою реєстрації права власності на земельну ділянку ОСОБА_3 звернулася до Управління Держземагентства у Васильківському районі Київської області із заявою про внесення відомостей до Державного земельного кадастру.

Рішенням державного кадастрового реєстратора Управління Держземагентства у Васильківському районі Київської області від 16 жовтня 2014 року ОСОБА_3 відмовлено у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру з підстав знаходження в межах земельної ділянки, що підлягає реєстрації, іншої земельної ділянки або її частини.

Відповідно до листів Управління Держземагентства у Васильківському районі від 25 травня 2013 року та 10 червня 2014 року спірна земельна ділянка, що належить

ОСОБА_3, має перетин зовнішніх меж із земельною ділянкою, загальною площею 0,25 га, що належить ОСОБА_4 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, виданого 4 серпня 2008 року, на підставі рішення другої сесії 25-го скликання Гвоздівської сільської ради Васильківського району Київської області від 22 липня 2006 року № 36/95.

27 жовтня 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,25 га, кадастровий № НОМЕР_2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 8 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 5 квітня 2016 року, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2017 року, визнано незаконним та скасовано рішення другої сесії 25-го скликання Гвоздівської сільської ради Васильківського району Київської області від 22 липня 2006 року № 36/95 в частині щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_4

Рішенням Гвоздівської сільської ради Васильківського району Київської області від 30 грудня 2015 року № 3 скасовано рішення другої сесії 25-го скликання Гвоздівської сільської ради Васильківського району Київської області від 22 липня 2006 року № 36/95 щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_4

Право власності громадян та юридичних осіб на землю гарантується ст. 14 Конституції України.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 14 Конституції України це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Відповідно до ст. 43 ЗК України, права власників земельних ділянок і землекористувачів охороняються законом. Припинення права власності на земельну ділянку або права користування земельною ділянкою чи її частиною може мати місце лише у випадках, передбачених ст.ст. 27, 28 цього Кодексу. Втручання в діяльність власників земельних ділянок і землекористувачів, пов'язану з використанням землі, з боку державних, господарських та інших органів і організацій забороняється, за винятком випадків порушення власниками землі та землекористувачами земельного законодавства. Права власників земельних ділянок і землекористувачів можуть бути обмежені лише у випадках, передбачених цим Кодексом, а відповідно до ст. 44 ЗК України поновлення порушених прав власників земельних ділянок і землекористувачів порушені права власників земельних ділянок і землекористувачів підлягають поновленню. Поновлення прав власників земельних ділянок і землекористувачів здійснюється Радами народних депутатів відповідно до їх компетенції, судом.

Згідно п. 7 розділу Х "Перехідні положення" ЗК України від 2001 року громадяни та юридичні особи, що одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки.

Як передбачено ч. 2 розділу VII "Прикінцеві та перехідні положенння" Закону України "Про Державний земельний кадастр" земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. У разі якщо відомості про зазначені земельні ділянки не

внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності). Внесення інших змін до відомостей про ці земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок.

Відповідно до ч. 2 ст. 90 ЗК України порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (ч. 1 ст. 155 ЗК України).

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Положеннями ч.ч. 1,3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

У п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам роз'яснено, що відповідно до ст.ст. 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Разом з тим особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутись до суду як із зобов'язально-правовим способом захисту (позовом про визнання відповідного правочину недійсним (ст. 215-235 ЦК України), так і з речово-правовим способом захисту права (позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, скасування державної реєстрації).

Відповідно до ст. 387 ЦК України лише власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, тому належним способом захисту порушених прав та інтересів позивача у даній ситуації є зобов'язально-правовий, а саме визнання правочинів недійсними.

Оскільки ОСОБА_6 є законним власником спірної земельної ділянки, рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 8 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду київської області від 5 квітня 2016 року, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2017 року, визнано незаконним та скасовано рішення другої сесії 25-го скликання Гвоздівської сільської ради Васильківського району Київської області від 22 липня 2006 року № 36/95 в частині щодо відведення спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_4, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для визнання недійсним державного акта на право власності на землю, виданого 4 червня 2008 року на ім'я ОСОБА_4, скасування його державної реєстрації та як наслідок визнання недійсним

договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного 27 жовтня 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1

Також суд дійшов правильного висновку щодо відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 у зв'язку із тим, що останній не набув право власності на спірну земельну ділянку, а отже його майнове право не порушено.

Доводи апеляційної скарги щодо прийняття рішення про виділення позивачу земельної ділянки не уповноваженим на те суб'єктом, оскільки рішення про виділення ОСОБА_3 земельної ділянки прийнято Виконавчим комітетом Гвоздівської сільської ради, натомість в державному акті зазначено, що він виданий на підставі рішення Гвоздівської сільської ради, є безпідставними з огляду на те, що виконавчий орган - це орган, який безпосередньо діє від імені юридичної особи, а тому не зумовлює відмінність такого суб'єкта.

Відсутність відомостей у Державному земельному кадастрі про дану земельну ділянку та відсутність кадастрового номеру у державному акті на право власності на земельну ділянку серії КВ № 3, виданого 11 лютого 2004 року на ім'я ОСОБА_3, виникла не з вини позивача, оскільки відповідно до прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про державний земельний кадастр" земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. У разі якщо земельні ділянки, обмеження (обтяження) у їх використанні зареєстровані до набрання чинності цим Законом у Державному реєстрі земель, відомості про такі земельні ділянки, обмеження (обтяження) підлягають перенесенню до Державного земельного кадастру в автоматизованому порядку, без подання заяв про це їх власниками, користувачами та без стягнення плати за таке перенесення.

Також не можуть бути прийняті доводи апеляційної скарги про те, що відсутність в архіві Управління Держгеокадастру у Васильківському районі Київської області документації із землеустрою щодо виготовлення державного акту на ім'я ОСОБА_3, оскільки вказані обставини не є підставою для визнання недійсним правовстановлюючого документа.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновку суду, яким у повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Ураховуючи встановлені судом обставини, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, подану представником ОСОБА_2, залишити без задоволення.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 11 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 18 лютого 2019 року.

Головуючий Я.В. Головачов

Судді: І.М. Вербова

О.В.Шахова