Головуючий у 1-й інстанції Литвиненко Н.В.
Суддя-доповідач: Попова С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 січня 2019 року місто Маріуполь

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Попової С.А.,

суддів Кочегарової Л.М., Ткаченко Т.Б.,

за участю секретаря Герасимової Г.Є.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3

на рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 27 грудня 2018 року, ухваленого у складі судді Литвиненко Н.В., повний текст рішення складено 02 січня 2019 року,

по цивільній справі за позовом ОСОБА_4

до ОСОБА_2, ОСОБА_3, приватного нотаріуса Лушкіної Оксани Володимирівни,

третя особа - приватний нотаріус Слащев Андрій Геннадійович,

про визнання довіреності та договору купівлі-продажу недійсними,

В С Т А Н О В И В:

В жовтні 2018 року позивач ОСОБА_4 звернувся до суду із даним позовом до відповідачів, згодом уточнивши вимоги (а.с. 66-67), просив визнати довіреність від 27.02.2017р. та договір купівлі-продажу від 17.10.2017р. недійсними. В обґрунтування позову зазначав, що він уклав з ОСОБА_2 договір позики та договір іпотеки, згідно якого передав останньому в іпотеку власну квартиру АДРЕСА_2 в забезпечення виконання боргових зобов'язань, але продовжив проживати в цій своїй квартирі. 23.10.2017р. позивач дізнався від ОСОБА_2, що відбувся продаж його квартири саме ОСОБА_2 на підставі довіреності, яку нібито підписав позивач. На його запит нотаріус Лушкіна О.В. надала копію довіреності від 27.02.2017р., за змістом якої позивач уповноважив ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на продаж належної йому квартири за ціною на власний розсуд. Ознайомившись зі змістом довіреності, ОСОБА_4 зрозумів, що підписав її внаслідок обману з боку ОСОБА_2, що дали йому підписати як складову, як він вважав, договору іпотеки, через що просив на підставі ст. 230 ЦК України визнати таку довіреність на ім'я відповідачів недійсною. Внаслідок продажу його квартири представником ОСОБА_3 іншому представнику ОСОБА_2, без передання йому грошей, всупереч його волі, просив визнати недійсним укладений з використанням цієї довіреності договір купівлі-продажу його квартири від 17.10.2017р.

Рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 27 грудня 2018 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 17.10.2017 року між ОСОБА_4, від імені якого за довіреністю діяв ОСОБА_3 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Слащевим А.Г., зареєстрований в реєстрі за №1421. В задоволенні решти вимог відмовлено. Вирішено питання з розподілом судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення норм процесуального права, просили рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в частині визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Рішення в частині відмови у визнанні довіреності недійсною - не оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_2 і його представника - ОСОБА_7, співвідповідача ОСОБА_3, які підтримали доводи апеляційної скарги, заперечення проти скарги позивача ОСОБА_4 і його представника ОСОБА_8, розглянувши справу відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України у відсутність повідомлених про дату, час і місце судового засідання співвідповідача - приватного нотаріуса Лушкіної О.В., від якої надійшла заява про вирішення справи у її відсутність (а.с. 113), третої особи - приватного нотаріуса Слащева А.Г., дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи скарги і відзиву на неї (а.с. 119-121), колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, за таких підстав.

Згідно вимог п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, за довіреністю, посвідченою 27.02.2017р. приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Лушкіною О.В., ОСОБА_4 уповноважив ОСОБА_3 і ОСОБА_2 продати за ціною і на умовах на його розсуд належну йому квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 8).

За договором купівлі-продажу квартири від 17.10.2017р. ОСОБА_4, від імені якого за довіреністю діяв на підставі вищевказаної довіреності ОСОБА_3, продав, а ОСОБА_2 купив належну позивачеві спірну квартиру НОМЕР_1. Продаж вчинено за 89876грн., які покупець сплатив продавцю до підписання договору (а.с. 38-39, 78).

Крім того, 27.02.2017р. було укладено договір позики, за яким ОСОБА_4 взяв у борг у ОСОБА_2 23400грн. до 27.02.2018р. (а.с. 7). Виконання цього договору забезпечено договором іпотеки від 27.02.2017р. між сторонами, за якими іпотекодатель ОСОБА_4 передав свою квартиру НОМЕР_1 іпотекодержателю ОСОБА_2 в рахунок виконання зобов'язань за договором позики, в якому визначена за домовленістю сторін вартість предмета іпотеки - 51480грн., що дорівнює розміру основного зобов'язання (а.с. 9-11).

Задовольняючи позов в частині визнання договору купівлі-продажу недійсним, суд першої інстанції виходив з положень ст. 232 ЦК України і вважав доведеною зловмисну домовленість представника продавця ОСОБА_4 за довіреністю - ОСОБА_3, із набувачем ОСОБА_2, що між собою є друзями, які, не передавши позивачеві отримані від продажу його квартири гроші, за ціною нижчою, ніж ринкова, переслідували мету власної вигоди і діяли всупереч інетересам позивача, як відчужувача цієї квартири.

З такими висновками не можна не погодитись з огляду на наступне.

За положеннями ч.ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно із ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з частиною першою статті 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

За змістом зазначеної норми закону необхідними ознаками правочину, вчиненого у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою є: 1) наявність умисного зговору між представником потерпілої сторони правочину і другої сторони з метою отримання власної або обопільної вигоди; 2) виникнення негативних наслідків для довірителя та незгода його з такими наслідками; 3) дії представника здійснюються в межах наданих йому повноважень.

Верховний Суд України в пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначив, що для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, правильно аналізуючи відносне до справи унормування, вірно виходив з того, що представник, вчиняючи правочин, не виражає власну волю, його завдання полягає в тому, щоб реалізувати волю особи, яку він представляє.

Суд вважав доведеними обставини і, беручи до уваги зібрані по справі докази, колегія суддів з цим погоджується, що ОСОБА_3, будучи представником ОСОБА_4 за довіреністю, бажаючи допомогти врегулювати боргові зобов'язання в інших правовідносинах, вступив у зловмисну домовленість з іншим представником ОСОБА_4 за довіреністю - ОСОБА_2, який бажав залишити спірну квартиру за собою, діяв при цьому у своїх інтересах та інтересах ОСОБА_2, а не в інтересах особи, яку представляв. Тобто ОСОБА_3 і ОСОБА_2, за доведеної змови між ними, усвідомлювали, що вчиняють правочин всупереч інтересам довірителя ОСОБА_4 та бажали (або свідомо допускали) настання несприятливих наслідків для довірителя. В результаті чого для довірителя виникли несприятливі наслідки в вигляді втрати власності та неотримання коштів від її продажу.

Так, ОСОБА_2 і ОСОБА_3 не заперечували в суді першої інстанції і апеляційному суді наявність між ними дружніх стосунків.

ОСОБА_3 в апеляційній інстанції пояснював, що допомагав врегулювати невиконані боргові зобов'язання ОСОБА_4 перед ОСОБА_2 за договором позики, для чого він уклав від імені позивача на користь відповідача договір відчуження нерухомого майна.

Пояснення ОСОБА_3, що оспорюваний правочин купівлі-продажу квартири позивача має тимчасовий характер і має тривати до погашення боргових зобов'язань ОСОБА_4 є вкрай неслушними з юридичної точки зору, бо попри погашення позивачем боргу в розмірі 98053,54грн. 30.03.2018р. (а.с. 133), до сьогодення сторни за оспорюваним договором купівлі-продажу не повернулись в первісний стан, квартира ОСОБА_4 так і не повернута.

Фактично, як вбачає апеляційний суд, укладеним договором купівлі-продажу від 17.10.2017р. забезпечено реалізацію іншого договору - договору позики від 27.02.2017р. Тож, у зв'язку з укладенням цього договору купівлі-продажу відбулось не передбачене законом заміщення виконання іншого договору забезпечувального характеру - договору іпотеки від 27.02.2017р., укладеного між ОСОБА_4 і ОСОБА_2

А між тим, Конституцією України задекларовано непорушність права власності (ч. 4 ст. 41). Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України).

Відтак, доводи апеляційної скарги про те, що перехід права власності на спірну квартиру НОМЕР_1 до ОСОБА_2 внаслідок невиконання боргових зобов'язань ОСОБА_4 все одно передбачений договором іпотеки, не можуть слугувати підставою для відмови в задоволенні позову по даній справі з оспорювання іншого правочину - договору купівлі-продажу від 17.10.2017р.

В суді апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_3 пояснив, що отримав за укладеною угодою купівлі-продажу на підставі довіреності від імені позивача 42тис.грн., які не віддав позивачеві, як власнику відчуженої квартири НОМЕР_1.

Неповернення відчужувачу ОСОБА_4 вирученої від продажу його квартири НОМЕР_1 суми грошей ані повіреною особою ОСОБА_3, ані покупцем ОСОБА_2 і до сьогодення не заперечувалось сторонами.

Як вбачається зі змісту оспорюваного договору купівлі-продажу, договірна вартість квартири НОМЕР_1 становить 89876грн., а за відкритими інтернет-відомостями цін продажу двохкімнатної квартири з аналогічними характеристиками становить 9000 доларів США (на момент відчуження дорівнювало 9000х26,54грн.=238860грн.).

Хоча підписаною і не скасованою довіреністю від 27.02.2017р. ОСОБА_3 був уповноважений ОСОБА_4 на відчуження квартири НОМЕР_1, однак такі дії у відповідності із вимогами ст.ст. 237-238 ЦК України не мали суперечити інтересам особи, яку довіритель представляв.

Проте, відчуження квартири одного представника другому представнику ОСОБА_2 за ціну майже вдвічі меншою, ніж оцінена за договором, і меншою майже в шість разів, аніж вартість аналогу цього майна згідно відкритими ріелторськими інтернет-даними, суперечить, як стверджує позивач, його майновим інтересам. З цим колегія суддів не може не погодитись.

До теперішнього часу ОСОБА_3, як особа, що в оспорюваному правочині мала діяти в інтересах позивача, не вчинив будь-яких дій, спрямованих на запобігання завданню збитків позивачеві. За повідомленням ОСОБА_3 ним досі утримуються кошти, получені від продажу квартири позивача.

Крім того, укладений договір між представником відчужувача (ОСОБА_3.) і другим його представником за довіреністю (ОСОБА_2І.), як набувачем відчуженого нерухомого майна, не відповідає вимогам ч. 3 ст. 238 ЦК України, за якою представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах, бо такий договір не отримав наступного схвалення з боку особи, яку вони представляли (ОСОБА_4.). Більш того, чинність договору купівлі-зпродажу і його віповідність вимогам закону оспорюється відчужувачем, який послідовно стверджував про відсутність в нього наміру позбавитися таким чином єдиного нерухомого майна, в якому він проживає із сім'єю.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в достатньому обсязі встановив обставини справи за позовними вимогами ОСОБА_4, відповідні їм правовідносини, поясненням та наданим доказам дав належну оцінку. Суд правильно застосував матеріальний закон, вимоги ст.ст. 89, 263-264 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_2 переслідував мету отримання власної вигоди в результаті таких неправомірних дій, як оформлення договору купівлі-продажу квратири НОМЕР_1 за зловмисною домовленістю із представником відчужувача - ОСОБА_3, всупереч інтересам власника відчуженого за договором майна, що є підставою для визнання такого договору недійсним в силу ч. 1 ст. 232 ЦК України. Використаний судом правовий захід є ефективним способом захисту порушених, майнових прав позивача, як впевнилась колегія суддів.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. Ніяких нових обставин, які не були предметом розгляду судом першої інстанції та могли вплинути на правильність висновків суду не виявлено і відповідачами не надано таких нових доказів в суді апеляційної інстанції. Порушень норм процесуального права, які могли призвести до неправильного вирішення справи, або тих, що є обов'язковою підставою для скасування судового рішення, колегією суддів не встановлено.

За таких обставин, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга відповідачів підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 27 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 04 лютого 2019 року.

Головуючий С.А.Попова

Судді Л.М.Кочегарова

Т.Б.Ткаченко