КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 754/4381/14-ц Головуючий у 1 інстанції: Грегуль О.В.
провадження № 22-ц/824/6908/2019 Суддя-доповідач: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

15 травня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Судді-доповідача: - Олійника В.І.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Таргоній Д.О.,

при секретарі Бондаренко І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 27 лютого 2019 року у справі за позовом Першого заступника прокурора Деснянського району м. Києва в інтересах Держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_1 про знесення самочинно збудованої прибудови, -

в с т а н о в и в :

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 02.06.2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 18.09.2014 року, задоволено позовні вимоги про знесення самочинно збудованої прибудови.

На підставі зазначеного судового рішення був виданий виконавчий лист №2-3074/14 від 27.10.20.2014 року.

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Деснянського районного суду м.Києва із заявою, в якій просив визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню та зупинити виконання за виконавчим документом.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 27 лютого 2019 року відмовлено в задоволенні заяви.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм процесуального права ставиться питання про скасування ухвали суду першої інстанції та постановлення нової, якою визнати виконавчий лист №2-3074/14 від 27.10.2014 року, виданий Деснянським районним судом м. Києва таким, що не підлягає виконанню.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Відмовляючи в задоволення заяви, суд першої інстанції виходив з того, що доводи заявника про пропуск строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання є безпідставними, оскільки безпідставною була постанова головного державного виконавця від 27.05.2015 року про закінчення виконавчого провадження саме в момент її постановлення.

Такі висновки не відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Судом встановлено, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 02.06.2014 року (головуючий суддя: Смирнова Є.П.), залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 18.09.2014 року, задоволено позовні вимоги про знесення самочинно збудованої прибудови.

На підставі зазначеного судового рішення, був виданий виконавчий лист №2-3074/14 від 27.10.20.2014 року.

Такожстановлено, що Постановою головного державного виконавця від 27.05.2015 року про закінчення виконавчого провадження постановлено закінчити виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-3074/14 від 27.10.20.2014 року на підставі п.11 ч.1 ст.49 і ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року №606-ХІV, тобто не з підстав виконання.

Постановою в. о. начальника Деснянського РВДВС міста Київ ГТУЮ у місті Києві від 10.12.2018 року про скасування процесуального документа скасовано постанову головного державного виконавця від 27.05.2015 року про закінчення виконавчого провадження.

Згідно зі ст.432 ЦПК України: 1. Суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. 2. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин. 3. Суд розглядає заяву в десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням стягувача та боржника і постановляє ухвалу. Неявка стягувача і боржника не є перешкодою для розгляду заяви. До розгляду заяви суд має право своєю ухвалою зупинити виконання за виконавчим документом або заборонити приймати виконавчий документ до виконання. 4. Про виправлення помилки в виконавчому документі та визнання його таким, що не підлягає виконанню, суд постановляє ухвалу. Якщо стягнення за таким виконавчим документом уже відбулося повністю або частково, суд одночасно з вирішенням вказаних питань на вимогу боржника стягує на його користь безпідставно одержане стягувачем за виконавчим документом. 5. Ухвала суду за результатами розгляду заяви може бути оскаржена у порядку, встановленому цим Кодексом.

Відмовляючи у задоволенні заяви суд першої інстанції виходив з наступного.

Так, ним зазначено, що у заяві про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, не зазначено конкретних правових доказів, які б свідчили про повне або часткове виконання судових рішень, які б давали правові підстави для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню або для його зупинення. Відсутні такі докази і в додатках до заяви про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Суд також вважав, що доводи заявника про пропуск строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання, є безпідставними, оскільки безпідставною була постанова головного державного виконавця від 27.05.2015 року про закінчення виконавчого провадження саме в момент її постановлення і прийшов до висновку, що за таких обставин заява про визнання виконавчого документа таким, що частково не підлягає виконанню, не задовольняється.

Проте, колегія суддів з такими висновками не може погодитися.

Так, в обгрунтування своєї заяви ОСОБА_1 зазначив, що 02.06.2014 року Деснянським районним судом м.Києва за позовом заступника прокурора Деснянського р-ну м.Києва в інтересах Київської міської Ради ухвалене рішення про зобов'язання його за власний рахунок знести самочинно збудовану прибудову площею 14,3 кв.м. до АДРЕСА_1 та привести будинок за вказаною адресою та земельну ділянку під прибудовою в попередній стан.

18.09.2014 року рішення суду набрало законної сили.

05.12.2014 року Відділом державної виконавчої служби Деснянського РУЮ у м.Києві на виконання рішення Деснянського районного суду м.Києва від 02.06.2014 року було відкрите виконавче провадження на підставі Виконавчого листа за №2-3074/14 від 27.10.2014 року.

За п.11 ч.1 ст.49 ЗУ "Про виконавче провадження" (втратив чинність 05.01.2017 р.) виконавче провадження підлягає закінченню у разі повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи ), який його видав, у випадку, передбаченому ч.3 ст.75 цього Закону.

Відповідно до ч.3 ст.75 ЗУ "Про виконавче провадження" (втратив чинність 05.01.2017 р.) у разі якщо виконати рішення без участі боржника неможливо, державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до ст.89 цього Закону та вносить подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності згідно із законом, після чого виносить постанову про закінчення виконавчого провадження, яка затверджується начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, і повертає виконавчий документ до суду чи іншого органу (посадової особи), що його видав.

Згідно з ч.1 ст.50 ЗУ "Про виконавче провадження" (втратив чинність 05.01.2017 року) завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

27.05.2015 року Головним державним виконавцем Данилюком Р.В. відділу державної виконавчої служби Деснянського РУЮ у м.Києві відповідно до зазначених вище положень ст.ст.49, 50,75 ЗУ "Про виконавче провадження", які на той час були чинними, була ухвалена постанова про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа за №2-3074/14 від 27.10.2014 року та повернення його до суду, що його видав (копія постанови є в матеріалах справи).

Ухвалюючи зазначену постанову про закінчення виконавчого провадження Головний державний виконавець Данилюк Р.В. виходив з того, що прибудова до квартири боржника є невід`ємною складовою частиною його жилого приміщення і без особистої участі боржника виконати рішення суду про її знесення є неможливим.

Вказана Постанова про закінчення виконавчого провадження не була оскаржена cтягувачем і набрала чинності.

Разом з тим, 19 лютого 2019 року (майже через 4-ри роки після ухвалення вказаної постанови) ОСОБА_1 була отримана по пошті вимога державного виконавця Шпака Р.В. про забезпечення примусового виконання Виконавчого листа за №2-3074/14 від 27.10.2014 року, а саме, щодо зобов`язання ОСОБА_1 26.02.2019 року о 11-00 год. за власний рахунок привести у попередній, придатний для використання стан, земельну ділянку під прибудовою до квартири АДРЕСА_1 .

Як було з`ясвоано, 10.12.2018 року В.о. начальника відділу Зленко О. В . скасував постанову про закінчення виконавчого провадження від 28.05.2015 року.

Також 10 грудня 2018 року державний виконавець Шпак Р.В. ухвалив постанову про відновлення виконавчого провадження і зобов`язання ОСОБА_1 . виконати виконавчий лист за 2-3074/14 від 27.10.2014 року.

Вважаючи, що виконавчий лист за №2-3074/14 від 27.10.2014 року не підлягає виконанню у зв`язку із закінченням строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення, а саме, протягом одного року, ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про визнання цього виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Згідно ч.2 ст.432 ЦПК України суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Визнання Виконавчого листа за №2-3074/14 від 27.10.2014 таким, що не підлягає виконанню, слід вирішувати відповідно до положень ст.ст.22, 23 ЗУ "Про виконавче провадження", який 05.01.2017 року втратив свою чинність, так як на час вчинення виконавчих дій положення цього Закону були чинними. Діючий ЗУ "Про виконавче провадження" не має зворотної дії в часі.

Згідно зі ст.22 ЗУ "Про виконавче провадження" (втратив чинність 05.01.2017 р.) виконавчий документ стягувача може бути пред'явлений до виконання протягом року з наступного дня після набрання рішенням законної сили.

За ч.3 ст.23 ЗУ "Про виконавче провадження" (втратив чинність 05.01.2017 р.) у разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв'язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред'явлення виконавчого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення.

Як було зазначено вище, суд першої інстанції дійшов висновку, що стягувач не пропустив строку пред'явлення виконавчого документа до виконання, так як постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження була скасована.

Проте, колегія суддів такий висновок суду вважає помилковим із-за того, що одночасно із скасуванням постанови про закінчення виконавчого провадження строк пред'явлення виконавчого документа до виконання не поновлюється.

Згідно з ч.6 ст.12 ЗУ «Про виконавче провадження» поновлення строку відповідно до положень чинного ЗУ "Про виконавче провадження" вирішується тільки в судовому порядку шляхом окремого звернення стягувача із заявою про поновлення такого строку до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Проте, ця обставина залишилася поза увагою суду і не була ним з'ясована.

Крім того, в матеріалах справи відсутні відомості про те, що стягувач був ознайомлений з постановою державного виконавця Шпак Р.В. від 10.12.2018 року про відновлення виконавчого провадження, що було припинене 28.05.2015 року відповідно до положення чинної на той час ч.3 ст.75 ЗУ "Про виконавче провадження".

Відповідно до ст.ст.77-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно зі ст.376 підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні заяви.

З урахуванням наведеного, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що оскаржувану ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 27 лютого 2019 року слід скасувати та прийняти постанову, якою визнати виконавчий лист №2-3074/14 від 27.10.2014 року, виданий Деснянським районним судом м. Києва таким, що не підлягає виконанню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 27 лютого 2019 року скасувати і прийняти постанову, якою визнати виконавчий лист №2-3074/14 від 27.10.2014 року, виданий Деснянським районним судом м. Києва таким, що не підлягає виконанню.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 17 травня 2019 року.

Суддя-доповідач:

Судді: