Постанова

Іменем України

29 травня 2019 року

м. Київ

справа № 362/3810/16-ц

провадження № 61-816св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Коротуна В. М., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватний нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Іванчишина Лариса Григорівна,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_5, на постанову Київського апеляційного суду від 21 грудня 2018 року у складі колегії суддів: Невідомої Т. О., Гаращенко Д. Р., Ратнікової В. М.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

В липні 2016 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Іванчишиної Л. Г. (далі - приватний нотаріус Іванчишина Л. Г.) про визнання недійсним договору купівлі-продажу, переведення прав та обов`язків покупця, припинення права власності та визнання права власності на майно.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності належала квартира АДРЕСА_1 (далі - квартира), по 1/2 частки кожній.

24 травня 2016 року позивачу стало відомо, що 24 січня 2014 року приватний нотаріус Іванчишина Л. Г. посвідчила договір купівлі-продажу, згідно з яким ОСОБА_2 продала ОСОБА_3 належну їй на праві власності 1/2 частку в праві спільної часткової власності на квартири без її як співвласника квартири згоди, не повідомивши про намір продати свою частку у спільній власності, чим порушила переважне право позивача як співвласника на придбання частки.

ОСОБА_1 просила:

визнати недійсним договір купівлі-продажу 1/2 частини спірної квартири, укладений 24 січня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Іванчишиною Л. Г. за реєстровим № 288, в частині покупця;

перевести на неї права та обов`язки покупця ОСОБА_3 за цим договором; припинити право власності ОСОБА_3 на 1/2 частину квартири, визнавши право власності на цю частину за нею;

стягнути з неї на користь ОСОБА_3 120 000 грн вартості 1/2 частини квартири шляхом перерахування з депозитного рахунку Васильківського міськрайонного суду Київської області, де вони зберігаються;

зобов`язати приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Іванчишину Л. Г. внести зміни до Державного реєстру правочинів щодо особи покупця за вказаним договором купівлі-продажу.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 30 липня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано недійсним у частині покупця договір купівлі-продажу 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , укладеного 24 січня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Іванчишиною Л. Г. за реєстровим № 288. Переведено на ОСОБА_1 права та обов`язки покупця ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу. Припинено право власності ОСОБА_3 на 1/2 частину вказаної квартири та визнано за ОСОБА_1 право власності на цю частину квартири. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 шляхом перерахування 120 тис. грн вартості 1/2 частини квартири з депозитного рахунку Васильківського міськрайонного суду Київської області, де вони зберігаються. Зобов`язано приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Іванчишину Л. Г. внести зміни до Державного реєстру правочинів щодо особи покупця за вказаним договором купівлі-продажу.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що доказів отримання ОСОБА_1 поштового конверта від нотаріуса, щодо її переважного права на викуп частині нерухомості за її фактичним місцем проживання суду не надано. Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щербак Т. В. не було дотримано вимог пункту 5 глави 1 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року, оскільки нотаріус повинен був переконатися, що позивач належним чином була повідомлена про намір ОСОБА_2 продати належну їй на праві власності Ѕ частину вказаної квартири, також відсутня заява ОСОБА_1 про відмову від здійснення права переважної купівлі частки квартири. Посвідчивши договір від 24 січня 2014 року, нотаріус позбавила ОСОБА_1 права на мирне володіння майном, а саме можливості придбати у ОСОБА_2 Ѕ частину квартири, співвласником якої є ОСОБА_1 Договір купівлі-продажу 1/2 частини спірної квартири, належної ОСОБА_2 укладено з порушенням переважного права позивача купівлі частки у праві спільної часткової власності. Суд визнав поважними причини пропуску позивачем позовної давності, так як позивач постійно проживає в іншій країні та лише у травні 2016 року позивачу стало відомо від своїх представників з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майна та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна про договір купівлі-продажу від 24.01.2014 року, а тому позивач фізично не мала можливості раніше звернутися до суду з позовом про переведення на неї права та обов`язків покупця за договором купівлі-продажу.

Короткий зміст рішення апеляційного суду

Постановою Київського апеляційного суду від 21 грудня 2018 року рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 30 липня 2018 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що відмова співвласника ОСОБА_1 від отримання заяви ОСОБА_2 про намір продати свою частку квартири АДРЕСА_1 , є фактично відмовою від свого права на переважну купівлю частки. В пункті 7 договору зазначено, що співвласнику вказаної частки у праві власності на квартиру було надіслано заяву продавця про його намір продати свою частку, від одержання якої співвласник відмовився, про що свідчить лист Державного підприємства спеціального зв`язку від 10 грудня 2013 року за № 22/02-20-5125. Про те, що листи направлялись на належну адресу, за якою проживає ОСОБА_1 , а саме: АДРЕСА_2 свідчить, зокрема, позовна заява ОСОБА_1 до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 квітня 2014 року, а також довіреність на ім`я представників від 23 лютого 2012 року. Згідно 5.7 пункту 5 глави 1 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5, договір купівлі-продажу частки спільного майна іншій особі може бути посвідчений нотаріусом за наявності відомостей про те, що учасники спільної часткової власності відмовились одержати надіслані на їх адресу заяви продавця про його намір продати свою частку, що є фактичною відмовою учасника спільної часткової власності від права переважної купівлі.

Відповідно до підпункту 5.9 пункту 5 глави 1 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 заява учасника спільної часткової власності про відмову від переважної купівлі або фактична відмова учасника спільної часткової власності, який протягом установленого строку не здійснив свого права на переважну купівлю, дійсна протягом трьох місяців. За таких обставин, договір купівлі-продажу частки квартири від 24 січня 2014 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 повністю відповідає нормам чинного законодавства України. Переважне право позивача на придбання частини квартири не порушено. Позивачем не надано беззаперечних, належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, що викладені в позовній заяві, а тому апеляційний суд зробив висновок, що права ОСОБА_1 , про захист яких вона просить, не порушені.

Аргументи учасників справи

У січні 2019 року ОСОБА_1 через адвоката Богомазова П. С. подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 21 грудня 2018 року, в якій просить скасувати оскаржену постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції. При цьому посилалася на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, щосуд апеляційної інстанції не взяв до уваги положення статті 362 ЦК України та частини п`ятої глави 1 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, в результаті чого висновки апеляційного суду не ґрунтуються на нормах матеріального права, які регулюють спірні правовідносини. Твердження суду апеляційної інстанції про наявність її відмови від отримання повідомлення приватного нотаріуса ОСОБА_11 про намір ОСОБА_2 як співвласника квартири продати свою частину квартири є необґрунтованим та не відповідає наявним у матеріалах справи доказам. Встановивши, що спірна квартира належить сторонам на праві спільної власності, апеляційний суд не звернув уваги на те, що відповідно до цивільного законодавства України розпорядження майном, яке знаходиться у спільній власності, проводиться за згодою всіх його співвласників, а за відсутності згоди - вирішується судом.

У лютому 2019 року до Верховного Суду від ОСОБА_12 надійшов відзив на касаційну скаргу, мотивований тим, що постанова апеляційного суду є законною і обґрунтованою, прийнята з дотриманням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права.

Нотаріус відповідно до вимог чинного законодавства України здійснила всі необхідні дії для повідомлення ОСОБА_1 про продаж частини квартири її співвласником, направивши повідомлення ОСОБА_13 за відомим місцем проживання. Отримавши від органу почтового зв`язку повідомлення про вручення/одержання/оплату/запис відправлення № RA091371975UA та відповідь від 10 грудня 2013 року № 22/02-20-5125, які свідчать про фактичну відмову ОСОБА_1 від здійснення права переважної купівлі частини майна, посвідчила оспорюваний договір купівлі-продажу.

Оскільки з дня укладення договору купівлі-продажу частки квартири пройшов значний проміжок часу (більше чотирьох років), для вирішення питання дійсного розміру грошових коштів, який слід внести позивачу на депозитний рахунок суду, він надав апеляційному суду Звіт про оцінку майна від 29 листопада 2018 року, за яким ринкова вартість 1/2 частини квартирі становить 240 770 грн, однак звіт до уваги судом не було прийнято, в результаті чого позивач внесла на депозит суду суму, яка є значно меншою порівняно з ринковою вартістю частини квартири.

Короткий зміст ухвал суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 25 січня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Васильківського міськрайонного суду Київської області.

05 лютого 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 22 квітня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Апеляційний суд встановив, що ОСОБА_13 та ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності належить квартира АДРЕСА_3 , по 1/2 частці кожній.

13 вересня 2013 року ОСОБА_2 звернулася до приватного нотаріуса Іванчишиної Л. Г. із заявою про передачу ОСОБА_13 як співвласнику квартири повідомлення про намір продати належну їй на праві власності частину квартири за ціною 120 000 грн.

16 вересня 2013 року вказана заява ОСОБА_2 відправлена рекомендованим листом ОСОБА_13 за адресою: АДРЕСА_5, що підтверджується квитанцією Укрпошти № RA091371975UA.

13 листопада 2013 року заява ОСОБА_2 була повторно направлена ОСОБА_13 міжнародним поштовим відправленням № EA091100258UA.

29 листопада 2013 року приватний нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Іванчишина Л.Г. звернулася до Державного підприємства спеціального зв`язку відносно вручення відправленого листа № EA091100258UA в Естонії.

У відповіді 10 грудня 2013 року № 22/02-20-5125 вказано, що згідно наданої інформації призначеного оператора Естонії це відправлення надійшло 16 листопада 2013 року та на цей час зберігається в установі обміну в м. Таллін, адресат був проінформований про необхідність забрати це відправлення.

24 січня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , за умовами якого ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_3 придбав указану частку в спільній частковій власності за 120 000 грн.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 серпня 2014 року у справі № 357/5153/14-ц, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 01 жовтня 2014 року, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення витрат на утримання майна, що є у спільній частковій власності, задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_14 900,41 грн та судові витрати 13,64 грн.В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

У справі № 357/5153/14-ц судами встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу частини квартири від 24 січня 2014 року зареєстрованого приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу в реєстрі № 288, ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_3 придбав Ѕ частину квартири у АДРЕСА_4 .

Тлумачення статті 362 ЦК України свідчить, що переважне право є організаційним, відносним та вторинним.

Переважне право є співвласника на купівлю частки є організаційним, оскільки завдяки йому створюється передумова для набуття його носієм права на частку в праві спільної часткової власності внаслідок створення можливості для укладення договору купівлі-продажу. Саме по собі переважне право учасника спільної власності не надає його суб`єктові будь-яких майнових прав (речових, зобов`язальних та ін.), які зумовлювали б виникнення або перехід права власності. Причому відповідне майнове право виникає тільки завдяки укладенню договору купівлі продажу частки або в результаті переведення прав та обов`язків за договором купівлі-продажу. У свою чергу, конструкція переважного права дозволяє організувати відносини учасників спільної часткової власності, створивши передумови для суб`єкта переважного права укласти договір купівлі-продажу частки.

Відносність переважного права співвласника полягає в тому, що це право реалізується в організаційних відносинах, учасники яких є персоніфікованими. Тобто в будь-якому разі чітко визначеними є суб`єкти правовідносин спільної власності. Однак його характеристика як відносного не позбавляє переважного права співвласника й певних абсолютних властивостей, які полягають в абсолютності захисту переважного права. Під абсолютністю захисту розуміється можливість носія переважного права пред`явити позов про переведення прав та обов`язків за договором купівлі-продажу частки до будь-якої іншої особи - не учасника спільної власності.

Вторинність переважного права проявляється в тому, що його виникнення зумовлене «перебуванням» у відносинах спільної власності, завдяки чому особа має статус учасника спільної часткової власності. Тобто переважне право є вторинним до права учасника на частку. За умови припинення права на частку або правовідносин спільної часткової власності припиняється й переважне право.

Тлумачення статей 16, 203, 215 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: по-перше, пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; по-друге, наявність підстав для оспорення правочину; по-третє, встановлення чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити ефективне поновлення порушеного права.

Відповідно до частини четвертої статті 362 ЦК України у разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред`явити до суду позов про переведення на нього прав та обов`язків покупця. Одночасно позивач зобов`язаний внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець.

Тлумачення частини четвертої статті 362 ЦК України свідчить, що при визнанні недійсним договору купівлі продажу, який порушує переважне право, жодним чином не відновлюються інтереси особи, переважне право якої порушене. Переважне право за таких умов і не може бути захищеним, оскільки, визнання правочину недійсним вчиненого з порушенням переважного права не відновлює порушеного переважного права, тому що договір купівлі-продажу не завжди є наслідком реалізації переважного права і немає будь-яких передумов для зобов`язання співвласника для укладення договору. Також відсутні гарантії для покупця частки (депозит при переведенні прав та обов`язків) щодо отримання сплачених коштів.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зроблено висновок, що «добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».

У частині другій статті 362 ЦК України передбачено, що продавець частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає. Якщо інші співвласники відмовилися від здійснення переважного права купівлі чи не здійснять цього права щодо нерухомого майна протягом одного місяця, а щодо рухомого майна - протягом десяти днів від дня отримання ними повідомлення, продавець має право продати свою частку іншій особі.

Відповідно до підпункту 5.7. пункту 5 глави 1 розділу II глави 1 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) договір купівлі-продажу частки спільного майна іншій особі може бути посвідчений нотаріусом за наявності відомостей про те, що учасники спільної часткової власності відмовились одержати надіслані на їх адресу заяви продавця про його намір продати свою частку. Про цю обставину повинна свідчити зроблена на зворотному повідомленні відмітка органу зв`язку.

Встановивши, що листи ОСОБА_13 направлялися на адресу за якою вона проживала, а саме: АДРЕСА_2 , що підтверджується належними і допустимими доказами, які містяться в матеріалах справи (довіреність на ім`я представників від 23 лютого 2012 року, позовна заява ОСОБА_1 до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 квітня 2014 року, пояснення ОСОБА_1 від 09 червня 2014 року) та ОСОБА_2 вжито всіх заходів для повідомлення ОСОБА_1 про намір продати свою частку в праві спільної часткової власності, апеляційний суд зробив правильний висновок про відмову в задоволенні позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржена постанова апеляційного суду ухвалена без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. Колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржену постанову апеляційного суду без змін, а тому судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_5 , залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 21 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. М. Коротун

В. І. Крат