Справа №637/865/19 10.09.2019
РІШЕННЯ

Іменем України

09 вересня 2019 року с.м.т.Шевченкове

Шевченківський районний суд Харківської області

у складі: головуючого судді - Тордія Е.Н. секретар судових засідань - Сергієнко В.С.

розглянувши в судовому засіданні в с.м.т.Шевченкове Харківської області цивільну справу №637/865/19 (2/637/237/19) за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

участь у справі приймала: представник позивача - ОСОБА_4

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст та фактичні обставини.

12 липня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Шевченківського районного суду Харківської області з позовною заявою до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Представник позивача, яка діє на підставі довіреності в судовому засіданні просила позовні вимоги позивача задовольнити у повному обсязі. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що позивачу на праві власності належить житловий будинок за АДРЕСА_1 . З 31 липня 2001 року по теперішній час в даному будинку зареєстрована та проживає позивач за справою ОСОБА_1 та її рідні, а також зареєстрована її сестра ОСОБА_2 та племінниця ОСОБА_3 . Відповідачі - ОСОБА_2 та її донька ОСОБА_3 з 1999 року у вказаному житловому будинку не проживають , так як добровільно виїхали на інше місця проживання, допомоги щодо утримання житла не надають, , комунальні платежі не сплачують, поточні ремонти не проводять ,не отримують кореспонденцію , тощо, а також їх особистих речей в житловому будинку відсутні. Так склалось ,що жодних стосунків позивач з відповідачами не підтримують. Перешкод в користуванні будинком позивач відповідачам не вчиняла. Вони добровільно визначили собі інше місце проживання, та фактично проживають в АДРЕСА_2.

На теперішній час позивач не має змоги в зв`язку з реєстрацією ОСОБА_2 та її доньки ОСОБА_3 на свій розсуд розпорядитися своєю власністю, а також позбавлена можливості оформити субсидію. Тому , звернулася до суду та просять визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право на користування житловим приміщенням яке їй належить на праві власності.

Відповідачі у судові засідання не з`являлися, про місце, час та день розгляду справи повідомлялися належним чином за місцем реєстрації, а також за місцем фактичного проживання про, що свідчать судові розписки (а.с.17, 18; 38-40). Поважної причини своєї неявки суду не повідомили. Відзиви проти позову не надали.

Судова повістка у відповідності до п.2 ч.7 ст.128 надсилається фізичним особам, які не мають статуса підприємців, за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.

Зі згоди позивача (представника позивача) суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст.280 ЦПК України.

Суд, заслухавши представника позивача, свідків, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, вважає що позов підлягає задоволенню з таких підставах.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Мотивувальна частина та застосовані правові норми.

Згідно договору дарування 6/7 частин житлового будинку посвідченого приватним нотаріусом Шевченківського районного нотаріального округу Харківської області 08 квітня 2005 року та зареєстрованого в реєстрі за №451, ОСОБА_1 має у власності житловий будинок АДРЕСА_1 .

З свідоцтва про шлюб (серія НОМЕР_1 виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції Харківської області Україна від 08 листопада 2006 року) вбачається, що позивач за справою одружилася та набула прізвища - ОСОБА_1 (до шлюбне прізвище ОСОБА_1 ).

Відповідно довідки №236 Василенківської сільської ради Шевченківського району Харківської області від 15 травня 2019 року, в вищезазначеному житловому будинку значаться зареєстрованими: голова господарства позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , донька - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , син - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , син - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , мати - ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , сестра - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , племінниця - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 .

Акт про фактичне місце проживання громадян в житловому будинку АДРЕСА_1 , складений депутатом Василенківської сільської ради Шевченківського району Харківської області від 15 травня 2019 року, засвідчує той факт, що відповідачі за справою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за даною адресою не проживають з 1999 року по теперішній час.

В судовому засіданні свідки: ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , пояснили, що родину ОСОБА_1 (ОСОБА_1 ) знають тривалий час, мешкають по сусідству. ОСОБА_2 , сестра позивачки. Після одруження вона з чоловіком жили деякий час разом, потім мешкали в іншому місці , а пізніше після народження доньки ОСОБА_3 з 1999 року мешкають в Чугуївському районі. Вони виїхали добровільно , позивач їх не обмежувала у виборі місця проживання , особистих речей в будинку не бачили.

З листа № 4213/01-19 від 09 вересня 2019 року Шевченківського ВП Куп`янського ВП ГУНП України в Харківській області вбачається що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за період з 2014 по 2019 рік з заявами та повідомленнями, в тому числі, щодо поновлення права на проживання в будинку АДРЕСА_1 , не зверталися.

Шевченківська центральна лікарня листом №01-17/876 від 06 вересня 2019 року повідомила , що в лікарні відомості щодо належності медичної документації ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відсутні.

Таким чином, судом встановлено, що відповідачі зареєстровані в будинку, що належить позивачу але фактично не проживають з 1999 року по теперішній час.

Будь яких відомостей про поновлення свого порушеного права на проживання в вищевказаному житловому будинку, відповідачами суду не надано.

Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно із частини 1 статті 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Положеннями частини 1 статті 317 Цивільного кодексу України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Частиною 1 статті 321 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Приписами статті 379 Цивільного кодексу України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання у них.

Статтею 64 Житлового кодексу УРСР визначено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

За правилами ст.107 Житлового кодексу України у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Пунктом 4 стат 263 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Виходячи із порівняльного аналізу статей 383, 391, 405 Цивільного ктодексу України та статей 64, 150, 156 Житлового кодексу УРСР, слід дійти висновку, що положення статей 383, 391 Цивільного кодексу України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру від будь-яких осіб, у тому числі і тих, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 Цивільного кодексу України, статей 64, 150, 156 Житлового кодексу УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16).

Правова позиція ВСУ у справі № 6-709цс16: частиною першою статті 383 Цивільного кодексу України та статтею 150 Житлового кодексу УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Аналогічну норму містить також стаття 405 Цивільного кодексу України.

Частиною першою статті 156 Житлового кодексу УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини четвертої статті 156 Житлового кодексу України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а сааме подружжя, їх діти і батьки.

Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а тако жінші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільнегосподарство.

Згідно з положеннями статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За змістом частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Тому, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, шляхом визнання особи, такою що втратила права користування спірним житлом відповідає захисту особистого майнового інтересу позивача.

Враховуючи наведенні доводи суд дійшов до висновку, що відповідачі, добровільно, виїхавши на інше місце проживання, втратили права користування зазначеним приміщенням (житловим будинком).

Оцінивши надані докази у їх сукупності, надавши їм належну правову оцінку, з умов виваженості та справедливості, суд вважає, що позовні вимоги позивача є доведеннями та такими, що підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 223, 247, 258, 259, 263-265, 268, 274, 280-282 ЦПК України, ст.ст. 15, 16, 391 , 405 Цивільного кодексу України, ст.ст. 107, 150, 156 Житлового кодексу Української РСР, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 такими, що втратили право на користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

СУДДЯ