Єдиний унікальний номер судової справи: 225/1146/19
Номер провадження: 2/225/474/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2019 року м.Торецьк

Дзержинський міський суд Донецької області в складі:

головуючого судді Нємиш Н.В.,

за участю

секретаря судового засідання Савченко О.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Дзержинського міського суду Донецької області цивільну справу в порядку загального позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до Начальника відділу реєстрації речових прав, юридичних осіб та фізичних осіб підприємців Військово цивільної адміністрації міста Торецьк Донецької області, Військово-цивільної адміністрації м.Торецьк Донецької області, Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Донецькій області про визнання права власності на самочинне будівництво,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила суд визнати за нею право власності на об`єкти нерухомого майна: складське приміщення (Н-1) загальною площею 226 м.кв.; блок боксів допоміжного призначення (М-1) загальною площею 52,8 м.кв.; вбиральню (О-1) загальною площею 1,8 м.кв.; огорожу (№1); вимощення тротуар (1), які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Свої вимоги позивач мотивує тим, що вона є власником земельної ділянки 0,2 га за адресою: АДРЕСА_1 з кадастровим номером НОМЕР_1 , цільове призначення: інша комерційна діяльність. Що підтверджується Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-018 від 20.11.2018 року та Державним актом на право власності на земельну ділянку Серія НОМЕР_2 від 03.10.2012 року. Фактично вказана земельна ділянка була створена у 2012 року шляхом об`єднання двох земельних ділянок з цільовим призначенням кожної: для будівництва та обслуговування житлового будинку. Якими позивач та її чоловік володіли з 25.09.2002 року на підставі рішення Дзержинської міської ради №415-22. Після об`єднання земельних ділянок та зміни цільового призначення в них виникло бажання побудувати ряд нежитлових будівель комерційного призначення. На вказаній земельній ділянці вони побудували ряд будівель та споруд різного призначення (відповідно до технічного паспорта №1-1843 ТОВ «Агенство оцінки «Грош цена»). Станом на 27.02.2014 року будівлі було легалізовано, що підтверджується Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно №18546671 від 04.03.2014 року, а саме торговельно- складська будівля літ. «А-1,2», навіс літній «Б» та «Г», убиральня літня «В», сарай літній «Д» вольєр літній «Е». Однак майже одразу після цього ними, було реконструйовано, шляхом часткового знесення та будівництва, такі об`єкти нерухомого майна, як: навіси літні «Б» та «Г», убиральня літня «В», сарай літній «Д» вольєр літній «Е». Замість вказаних об`єктів ними було самовільно побудовано складське приміщення (Н- 1); блок боксів допоміжного призначення (М-1); вбиральню (О-1); огорожу (№1); вимощення тротуар (1). Під час проведення будівельних робіт ними було дотримано будівельні, архітектурні, санітарні та екологічні норми, прав інших осіб не порушено (вказане підтверджується Звітом про проведення технічного обстеження ТОВ «Інститут проектування та будівельних експертиз» від 20.09.2018 року та від 11.01.2019 року). Листом Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Донецькій області від 07.02.2019 року №1005-04-0162 на звернення позивача про легалізацію самовільно збудованого нерухомого майна, їй будо відмовлено та надано роз`яснення про діючий наразі порядок легалізації самовільно збудованих об`єктів нерухомого майна, який наразі передбачає необхідність отримання експертного висновку та відповідного рішення суду за яким вона вимушена звернутись до суду.

В судове засідання позивач та її представник не прибули, представник позивача надав суду заяву про розгляд справи за відсутності сторони позивача, позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідачів: Відділу реєстрації речових прав, юридичних осіб та фізичних осіб підприємців військово-цивільної адміністрації м.Торецьк Донецької області та Військово-цивільної адміністрації м.Торецьк Донецької області Лясевич Р.В. в судове засідання не прибув, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Також надав суду письмові заперечення від ВЦА м.Торецька Донецької області в яких зазначено, що ВЦА м.Торецьк Донецької області не заперечує проти задоволення позовних вимог в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на об`єкт нерухомого майна, а саме складського приміщення (Н-1) загальною площею 226 м.кв., а стосовно інших об`єктів нерухомого майна, а саме: блоку боксів допоміжного призначення (М-1) загальною площею 52,8 м.кв.; вбиральню (О-1) загальною площею 1,8 м.кв.; огорожу (№1); вимощення тротуар (1) , просять суд розглянути та винести рішення на власний розсуд відповідно до законодавства України, без їх участі.

Представник Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Донецькій області в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, а також письмові пояснення в яких просить суд розглянути справу та винести рішення на власний розсуд відповідно до законодавства України.

Відповідно до ч. 2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд, в межах заявлених позовних вимог встановив наступне.

Як передбачено, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1ст. 5 ЦПК).

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Суд на підставі ст. ст.12,13, 81 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 317 ЦК України передбачено право власника володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном.

Ст. 319 ЦК України визначає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Частинами 1, 2 ст.376 ЦК України визначено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Частиною 2 ст.331 ЦК України встановлено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, то право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Згідно із ч.1 ст. 376 ЦК України, самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, 3) об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Отже, наявність хоча б однієї з трьох зазначених у ч.1 ст. 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 є власником земельної ділянки 0,2 га за адресою: АДРЕСА_1 з кадастровим номером НОМЕР_1 , цільове призначення: інша комерційна діяльність, що підтверджується Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-018 від 20.11.2018 року та Державним актом на право власності на земельну ділянку Серія НОМЕР_2 від 03.10.2012 року (а.с. 11-14)

Відповідно до технічного паспорта №1-1843 ТОВ «Агенство оцінки «Грош цена» на вказаній земельній ділянці було побудовано ряд будівель та споруд різного призначення (а.с. 15-28). Станом на 27.02.2014 року будівлі було легалізовано, що підтверджується Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно №18546671 від 04.03.2014 року (а.с.9-10), а саме торговельно- складська будівля літ. «А-1,2», навіс літній «Б» та «Г», убиральня літня «В», сарай літній «Д» вольєр літній «Е».

Однак позивачем та її чоловіком було реконструйовано, шляхом часткового знесення та будівництва, такі об`єкти нерухомого майна, як: навіси літні «Б» та «Г», убиральня літня «В», сарай літній «Д» вольєр літній «Е». Замість вказаних об`єктів ними було самовільно побудовано складське приміщення (Н- 1); блок боксів допоміжного призначення (М-1); вбиральню (О-1); огорожу (№1); вимощення тротуар (1). Під час проведення будівельних робіт ними було дотримано будівельні, архітектурні, санітарні та екологічні норми, прав інших осіб не порушено, що підтверджується Звітом про проведення технічного обстеження ТОВ «Інститут проектування та будівельних експертиз» від 20.09.2018 року та від 11.01.2019 року (а.с. 33-86).

Листом Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Донецькій області від 07.02.2019 року №1005-04-0162 на звернення позивача про легалізацію самовільно збудованого нерухомого майна, їй будо відмовлено та надано роз`яснення про діючий наразі порядок легалізації самовільно збудованих об`єктів нерухомого майна (а.с.29).

Разом з тим, згідно до ч. 5 ст. 376 ЦК України, на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

При цьому статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Отже, позивач, як землевласник має право звернутися до суду з вказаним позовом та просити суд визнати за нею право власності на самочинне будівництво.

Враховуючи діючі положення законодавства щодо самочинного будівництва, фактичні обставини справи, а також, той факт, що судом не встановлено порушень будь - чиїх прав та інтересів самочинним будівництвом, суд приходить до висновку, що за таких умов можливо визнання права власності на самочинно збудовані об`єкти нерухомості, що надасть позивачу можливість вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном.

Таким чином, суд вважає позовні вимоги доведеними, а тому такими, що підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 317, 319, 328, 331, 376, 392 ЦК України, ст., ст. 10, 81, 89, 263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , право власності на об`єкти нерухомого майна: складське приміщення (Н-1) загальною площею 226 м.кв.; блок боксів допоміжного призначення (М-1) загальною площею 52,8 м.кв.; вбиральню (О-1) загальною площею 1,8 м.кв.; огорожу (№1); вимощення тротуар (1), які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів до Донецького апеляційного суду через Дзержинський міський суд Донецької області.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: