Справа № 345/909/17
Провадження № 22-ц/4808/712/19
Головуючий у 1 інстанції Мигович О. М.
Суддя-доповідач Ясеновенко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Ясеновенко Л.В.,

суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О.,

секретаря Бойчука Л.М.,

з участю представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою АТ КБ «ПриватБанк» на рішення Калуського міськрайонного суду, ухвалене у складі судді Миговича О.М. 19 березня 2019 року в м. Калуші,

в с т а н о в и в :

13.03.2017 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов обґрунтовано тим, що у зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором №213МК, укладеним 28.12.2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 на суму 1 600 000 грн. зі сплатою 18,5% річних та кінцевим терміном повернення 27.12.2013 року, станом на 13.01.2017 року утворилася заборгованість у розмірі 2 853 451,19 грн., з якої: 1 424 736,14 грн. заборгованість за кредитом, 865 828,89 грн. заборгованість по відсотках за користування кредитом та 562 886,16 грн. пеня.

Посилаючись на те, що законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, а кредитодавець на свій розсуд може вимагати будь-яку частину заборгованості, АТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як поручителя згідно договору поруки №213МК від 28.12.2006 року, в солідарному порядку 499 619,58 грн. заборгованості по відсотках за користування кредитом за період з 24.11.2014 року по 13.01.2017 року та витрати по оплаті судового збору.

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 19 березня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відсотки за користування кредитом, які позивач просить стягнути з відповідачів, нараховані банком поза межами строку кредитування, який закінчився 27.12.2013 року.

У апеляційній скарзі представник АТ КБ «ПриватБанк» посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.

Зокрема зазначає, що суд першої інстанції безпідставно взяв до уваги заяву відповідача про застосування до вимог банку позовної давності та відмовив у задоволенні позову з цих підстав.

Вказує, що оскільки умовами договору встановлені окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Таким чином, оскільки за умовами договору погашення кредиту і процентів повинно здійснюватися позичальником частинами кожного місяця, наступного за місяцем, в рахунок якого вносяться кошти, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов`язань.

Отже, позовні вимоги в межах останніх трьох років, які передували зверненню банку до суду з даним позовом, підлягали задоволенню.

Також апелянт вказує, що у випадку незгоди з розрахунком заборгованості, наданим позивачем, суд повинен був навести аргументи на його спростування та надати свій розрахунок, чого судом не було зроблено, що свідчить про ухилення від здійснення правосуддя.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідачів ОСОБА_3 доводи апеляційної скарги заперечив. Зазначив, що апелянт безпідставно посилається на застосування судом позовної давності, оскільки, як вбачається з оскаржуваного рішення, відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з того, що банк безпідставно нараховував відсотки за кредитним договором за період з 24.11.2014 року по 13.01.2017 року, оскільки термін дії договору закінчився 27.12.2013 року.

Просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В засіданні апеляційного суду представник АТ КБ «ПриватБанк» апеляційну скаргу підтримала з мотивів, наведених у ній.

Представник відповідачів апеляційну скаргу не визнав.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з таких підстав.

Встановлено, що 28.12.2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого в подальшому став ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого на даний час є АТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №213МК, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит на суму 1 600 000 грн. зі сплатою 18,5% річних та кінцевим терміном повернення 27.12.2013 року (а.с. 16-18).

Для забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором 28.12.2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки №213МК (а.с. 19).

Встановлено, що ОСОБА_1 належним чином не виконувала зобов`язання за кредитним договором.

Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості станом на 13.01.2017 року заборгованість відповідачки за кредитним договором становила 2 853 451,19 грн., з якої: 1 424 736,14 грн. заборгованість за кредитом, 865 828,89 грн. заборгованість по відсотках за користування кредитом та 562 886,16 грн. пеня (а.с. 4-8).

Як вбачається з позовної заяви, позивач, посилаючись на право кредитодавця на свій розсуд вимагати будь-яку частину заборгованості, просив стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як поручителя згідно договору поруки №213МК від 28.12.2006 року, в солідарному порядку 499 619,58 грн. заборгованості по відсотках за користування кредитом за період з 24.11.2014 року по 13.01.2017 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ч. 2 зазначеної статті до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За умовами кредитного договору №213МК від 28.12.2006 року сторони погодили щомісячну сплату процентів за користування кредитом, який наданий до 27.12.2013 року включно (п.п. 1.3, 2.2.2, 3.1-3.4 договору).

Відтак, у межах строку кредитування до 27.12.2013 року ОСОБА_1 зобов`язана була, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами відповідно до Графіка погашення кредиту та відсотків (Додаток №1 а.с.18), який є невід`ємною частиною кредитного договору. Починаючи з 28.12.2013 року, відповідачка мала обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування.

Отже, припис абзацу 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 28.03.2018 року у справі №444/9519/12.

Враховуючи, що позивачем заявлено вимогу про стягнення заборгованості по відсотках за користування кредитом, які нараховані за період з 24.11.2014 року по 13.01.2017 року, тобто поза межами строку кредитування, то суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог.

Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції безпідставно взяв до уваги заяву відповідача про застосування до вимог банку позовної давності та відмовив у задоволенні позову з цих підстав, суперечать матеріалам справи та змісту оскаржуваного рішення, оскільки ні відповідачами, ні їх представником не подавалась заява про застосування позовної давності і суд відмовив в задоволенні позову з тієї підстави, що відсотки за користування кредитом в розмірі 499 619,58 грн., що є предметом позову, нараховані позивачем поза межами строку кредитування, а не з підстави спливу позовної давності.

Не беруться до уваги і доводи апелянта про те, що у випадку незгоди з розрахунком заборгованості, наданим позивачем, суд повинен був навести аргументи на його спростування та надати свій розрахунок, чого судом не було зроблено, що свідчить про ухилення від здійснення правосуддя, оскільки такі не мають правового значення та не спростовують висновки суду першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Враховуючи вищенаведене та положення ст. 375 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» слід залишити без задоволення, а рішення Калуського міськрайонного суду від 19 березня 2019 року - без змін.

Згідно з ч. 6 ст. 19 ЦПК України малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними.

Дану справу визнано судом малозначною.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишити без задоволення, а рішення Калуського міськрайонного суду від 19 березня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Л.В. Ясеновенко

Судді: О.В. Пнівчук

О.О. Томин

Повний текст постанови складено 02 липня 2019 року