ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«19» лютого 2019 року

м. Харків

справа № 627/607/18-ц

провадження № 22ц/818/817/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Кіся П.В., Яцини В.Б.

за участю секретаря - Ігнатової Т.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1, представник позивача - ОСОБА_2,

відповідачі - ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Краснокутського районного суду Харківської області від 12 листопада 2018 року у складі судді Вовк Л.В.,

в с т а н о в и в:

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про припинення права на частку у спільному майні.

Позовна заява мотивована тим, що йому на праві власності належить 4/6 частин будинку з господарськими будівлями, що знаходиться по АДРЕСА_1, а відповідачам - по 1/6 частині спірного будинку кожному.

Вказав, що відповідачі свої частки у встановленому законом порядку не зареєстрували. Протягом року до будинку вони не з'являлись, його не підтримують.

Зазначив, що житловий будинок та прилади опалення знаходяться у незадовільному стані, стіни дерев'яні, газопостачання відключено, стіни мають тріщини, перекриття має прогини та перекоси, будинок можливо експлуатувати лише при проведенні ремонту.

Вказав, що іншого житла він не має, зареєстрований у будинку батьків, мешкає у квартирі у м. Харкові.

Просив припинити право ОСОБА_3 на 1/6 частину житлового будинку з господарським будівлями за адресою: АДРЕСА_1, та право ОСОБА_4 на 1/6 частину вказаного будинку; визнати за ним право приватної власності на 2/6 частини житлового будинку з господарськими будівлями за вказаною адресою та виплатити ОСОБА_3, ОСОБА_4 в рівних частинах внесені кошти на депозитний рахунок суду у сумі 8 468,00 грн.

Заочним рішенням Краснокутського районного суду Харківської області від 12 листопада 2018 року позов ОСОБА_1 - залишено без задоволення.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив заочне рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув увагу на те, що він заявляв клопотання про надання дозволу на внесення коштів на депозитний рахунок суду, проте судом воно не розглядалося; що відповідно до звіту про оцінку майна технічний стан об'єкта нерухомого майна є незадовільним, та за відмови у задоволенні позову він позбавлений можливості проведення ремонтних робіт, що загрожує в подальшому втратою будинку; що будинок має незначну площу та виділити частки майна в натурі неможливо.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надійшло.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, заочне рішення суду - залишити без змін.

Заочне рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що позивач не довів, що житловий будинок є неподільним, частки не можуть бути виділені в натурі, спільне володіння і користування майном є неможливим і таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласників, а також того, що кошти на депозитний рахунок не внесено.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Краснокутського районного суду Харківської області від 07 червня 2017 року, у якому ухвалою Краснокутського районного суду Харківської області від 19 червня 2017 року виправлено описку, по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4, ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку спадкування, та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_4 про визнання права власності в порядку спадкування, первісний та зустрічні позови задоволено; за ОСОБА_1 визнано право приватної власності на 4/6 частини житлового будинку по АДРЕСА_1, за ОСОБА_4 та ОСОБА_3 визнано право власності по 1/6 частині вищевказаного житлового будинку. Рішення набрало законної сили 19 червня 2017 року.

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 13 липня 2017 року №91918362 вбачається, що за ОСОБА_1 зареєстровано право приватної власності на 4/6 частини житлового будинку по АДРЕСА_1.

З технічного паспорту, виготовленого районним Комунальним підприємством «Краснокутське бюро технічної інвентаризації» від 15 вересня 2016 року на замовлення ОСОБА_1 вбачається, що будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 загальною площею 53,00 кв. м. складається з двох житлових кімнат, тамбура, коридора та кухні.

Як вбачається зі звіту №2925329_18042018_67 про оцінку майна житлової нерухомості від 20 квітня 2018 року, ринкова вартість спірного будинку становить 25 400,00 грн.

На момент огляду об'єкт знаходився у дуже незадовільному стані. Стіни дерев'яні. Будинок обладнано електроосвітленням, опаленням пічним, газифікацією. Газопостачання відключено від мережі. Прилади опалення знаходяться у незадовільному стані. Спостерігається забруднення, потемніння, пошкодження штукатурки та побілки, відпадання та пересихання шару штукатурки та фарби, злущення, пошкодження. На поверхні стін та стелях у кімнатах спостерігаються сліди ремонту тріщин, сліди проникнення вологи через перекриття, відпадіння штукатурки. Стіни зсередини мають в деяких місцях вертикальні та горизонтальні тріщини, ураження гнилизною деяких ділянок дерев'яних конструкцій, перекоси та просідання. Спостерігається прогини та вигини дерев'яних конструкцій перекриття. Перекриття має прогини та перекоси. Стіни зсередини мають в деяких місцях вертикальні та горизонтальні тріщини. Підлога уражена гнилизною та шкідниками, спостерігаються утертості підлоги, тріщини, прогини та просідання покриттів. На поверхні цоколя й нижньої частини стін виявлені сліди вогкості, тріщини й руйнування шару на поверхні цоколя. Кути будинку мають просідання фундаменту, випадання окремих елементів, трухлість дерева. Дах має подекуди прогини дерев'яних конструкцій даху, викривлення жолобів, нещільність фальців, пошкодження покриттів. Віконні та дверні прорізи - деякі віконні плетіння подекуди розсохлись, розхитані у кутах, деякі дверні полотна подекуди осіли або мають нещільний притвор по периметру коробки, подекуди спостерігаються тріщини в місцях примикання коробок до стін.

Однак, спеціальної експертизи конструктивних елементів будинку, в тому числі і несучих частин, оцінювач не проводив.

Подальша експлуатація об'єкта можлива тільки після проведення ремонту. Технічний стан в цілому характеризується як дуже незадовільний.

У спірному житловому будинку сторони не зареєстровані. Позивач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2. ОСОБА_3 зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_2. ОСОБА_4 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

За правилом статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

У статті 13 Конституції України закріплено, що власність зобов'язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Аналогічні положення містяться у статті 319 ЦК України. Власність не тільки надає переваги, а й покладає певні обов'язки на власників майна. Це конституційне положення гарантує дотримання принципу забезпечення балансу між інтересами власника, суспільства та інших власників і користувачів об'єктами власності. Власність зобов'язує власника використовувати свою власність не тільки у своїх інтересах, а й поважати інтереси інших людей, усього суспільства. Держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання та гарантує їм рівність перед законом. Порушення прав власника з боку держави, фізичної чи юридичної особи зумовлює настання відповідних правових наслідків.

Особи користуються рівними умовами захисту права власності. Володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч ці порушення й не призвели до позбавлення володіння майном, а також вимагати відшкодування завданих цим збитків.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Проте, реалізуючи свої права, власник зобов'язаний не порушувати права, свободи, гідність та охоронювані законом інтереси громадян, суспільства, не завдавати шкоди навколишньому середовищу, не погіршувати природну якість землі, води, інших об'єктів природи. Під час здійснення своїх прав і виконання обов'язків власник зобов'язаний додержуватись моральних засад суспільства.

У частинах першій, другій статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно зі статтею 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов'язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Одночасно за правилами статті 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Аналіз цієї норми свідчить про те, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1 - 3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Відповідний правовий висновок висловлений у постановах Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-81цс11, від 02 липня 2014 року у справі № 6-68цс14, від 15 травня 2013 року у справі № 6-37цс13.

При цьому право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім'ї, вирішується в кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об'єкта, який є спільним майном.

Матеріали справи свідчать про те, що відповідачам на праві власності належать по 1/6 частині спірного будинку на підставі рішення суду.

Такі частки не можна визнати незначними, доказів того, що вони не можуть бути виділені в натурі, річ є неподільною, спільне володіння і користування майном є неможливим та таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласників, позивачем відповідно до вимог статей 76, 81 ЦПК України не надано.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його представник пояснили, що відповідачі є родичами ОСОБА_1 Після складання заповіту, в якому йому визначено більшу частку будинку, відповідачі з ним не спілкуються. Вони не проживають в цьому будинку, не цікавляться його станом. Вважали, що виділити в натурі частки неможливо, і спільне володіння та користування майном є також неможливим, тому припинення право власності відповідачів не завдасть істотної шкоди інтересам співвласників. Звернули увагу на те, що ОСОБА_1 іншого житла немає. Будинок напівзруйнований, тому він бажає зробити ремонт. Однак, ремонту не може зробити, так як будинок повністю не належить йому.

В суді апеляційної інстанції клопотань про призначення експертизи на підтвердження того, що виділити в натурі частки неможливо, і спільне володіння та користування майном є також неможливим учасниками справи не заявлялось.

Недоведеність зазначених фактів виключає можливість застосування до спірних правовідносин підстав для припинення права власності відповідачів на їхні частки у спільному майні.

Крім того, матеріали справи свідчать про те, що позивач не вніс на депозитний рахунок суду вартість часток відповідачів, що є безумовною та необхідною підставою для ухвалення рішення про припинення права особи на частку у спільному майні.

Доводи апеляційної скарги щодо того, що позивачем не внесено на депозитний рахунок суду вартість часток відповідачів через відсутність відповідного дозволу суду та залишення його клопотання без розгляду, судовою колегією не приймаються з наступних підстав.

Згідно з частиною 2 статті 365 ЦК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Наявність цієї умови дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником.

Отже, процедура внесення суми відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв'язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання однією стороною у справі своїх зобов'язань перед іншою.

Матеріали справи свідчать про те, що 30 травня 2018 року ОСОБА_1 звертався з клопотанням про надання дозволу на внесення коштів за сплату ринкової вартості частини спірного житлового будинку, на депозитний рахунок суду після відкриття провадження у справі до суду першої інстанції.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його представник також підтвердили, що ОСОБА_1 звертався з таким клопотанням, однак, судом воно не розглянуто. При цьому пояснили, що в суді першої інстанції протягом 6 місяців розгляду справи та під час ухвалення рішення це клопотання ними не підтримувалось.

Дійсно, як вбачається з протоколів судових засідань від 21 серпня 2018 року, 10 жовтня 2018 року та 12 листопада 2018 року у судових засіданнях брала участь представник позивача ОСОБА_2, яка зазначене клопотання в судових засіданнях не підтримала.

Відповідної ухвали про залишення такого клопотання позивача без розгляду матеріали справи також не містять.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обгрунтовано виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами той факт, що частки відповідачів є незначними, що вони не можуть бути виділені в натурі, що річ є неподільною, що спільне володіння і користування майном є неможливим та таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласників, а також невнесення позивачем на депозитний рахунок вартості часток відповідачів.

Що стосується посилання суду в мотивувальній частині на відсутність у відповідачів права власності на відповідні частки у спірному будинку у зв'язку з тим, що воно не зареєстровано за ними у встановленому законом порядку, судова колегія вважає їх помилковими, виходячи з наступного.

Статтею 328 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до абзацу 3 частини 2 статті 331 Цивільного кодексу України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Згідно з абзацом 2 частини 1 статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Тобто, державна реєстрація не є способом набуття права власності. Вона виступає лише засобом підтвердження фактів набуття чи припинення права власності на нерухоме майно або інших речових прав.

При цьому відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України "Про реєстрацію речових прав на нерухому майно та їх обтяжень" не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності.

Судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України.

Відтак, відсутність реєстрації рішення суду як правовстановлюючого документа у відповідному державному реєстрі не впливає на правовий статус відповідного майна та не позбавляє особу права власності.

Однак, такі посилання суду не вплинули на правильне вирішення спору по суті.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції фактично правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване заочне рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу - залишено без задоволення, питання щодо розподілу судових витрат не вирішується.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Краснокутського районного суду Харківської області від 12 листопада 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді П.В. Кісь

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 22 лютого 2019 року.