ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2670/19 Справа № 203/930/18 Суддя у 1-й інстанції - Католікян М. О. Суддя у 2-й інстанції - Каратаєва Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Каратаєвої Л.О.

суддів Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.,

за участю секретаря судового засідання Лященко С.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 жовтня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про стягнення компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки та середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні,-

В С Т А Н О В И Л А:

20 березня 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки та середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні. З урахуванням уточнених позовних вимог, просив стягнути з відповідача компенсацію за невикористанні дні щорічної додаткової відпустки в сумі 33 236,00 грн. та середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 116 216,00 грн. (а.с. 1-5, 164-167).

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 жовтня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки та середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні відмовити (а.с.224-225).

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою. Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги посилався на те, що судом першої інстанції було неповно та неправильно встановлено деякі обставини, що мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження і оцінки наданих суду доказів (а.с.228-233).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач від 17.06.2003 року по 29.12.2017 року працював у відповідача на різних посадах (востаннє на посаді провідного експерта управління фондових операцій), що підтверджується відомостями трудової книжки.

29.12.2017 року позивача звільнено з роботи за пунктом 1 ст. 36 КЗпП України на підставі наказу від 28.12.2017 року № Э.DN-УВ-2017-9371562-п (а.с. 59, 60, 62 76).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх безпідставності, оскільки позивачем не подано належних доказів на підтвердження умови ненормованості робочого дня.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції.

Згідно ч.1, 2 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Стаття 117 КЗпП України передбачає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до рішення Конституційний Суду України №4-рп/2012 від 22.02.2012р., щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст. 117, 237-1 цього Кодексу Конституційний Суд України роз`яснив, що у відповідності до положень ст.47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до п.2 ч. 1 ст. 8 Закону України Про відпустки, щорічна додаткова відпустка за особливий характер праці надається працівникам з ненормованим робочим днем тривалістю до 7 календарних днів згідно із списками посад, робіт та професій, визначених колективним договором, угодою.

Аналіз диспозиції приведеної норми свідчить про те, що особам з ненормованим робочим днем законом забезпечується надання щорічної додаткової відпустки за особливий характер праці. При цьому надання такого права залежить від віднесення посади (роботи, професії) до відповідного списку, визначеного колективним договором, або закріплення його в трудовій угоді (контракті), укладеній з працівником.

Як вбачається з матеріалів справи, позовні вимоги ОСОБА_1 ґрунтується на тому, що з 17.06.2003 року по 29.12.2017 року він працював у відповідача на різних посадах. При оформленні трудових відносин позивач підписав з відповідачем контракт, за умовами якого йому було встановлено ненормований робочий день, що відповідно до ст. 8 Закону України від 15.11.1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки» обумовило набуття ним права на щорічну додаткову відпустку. Однак, контакт, на який посилається позивач, відсутній у матеріалах справи, а отже не можна встановити факт укладення між сторонами письмового трудового договору (контракту), однією з умов якого був ненормований робочий день.

За змістом ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підставі ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 2 ч. вказаної норми процесуального закону визначено, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підставі вимог ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За своєю формою рішення суду відповідає вимогам ст. 265 ЦПК України.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що позивачем не було надано жодного належного, допустимого, достовірного доказу на підтвердження укладення між сторонами контракту та зайняття ним посади з ненормованим робочим днем.

Згідно ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

За вказаних обставин доводи апелянта про неправильну оцінку досліджених судом першої інстанції доказів є необґрунтованими. Нових доказів, які б давали підстави для задоволення позовних вимог, апелянтом не надано.

Судом першої інстанції судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.

Судді: