ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

03 вересня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 735/351/19

Головуючий у першій інстанції - Грушко О. П.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1032/19

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:

головуючого судді - Губар В.С.,

суддів - Вінгаль В.М., Кузюри Л.В.

із секретарем судового засідання - Шапко В.М.

Позивач - ОСОБА_1

Відповідач - ОСОБА_2

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (із повідомленням учасників справи) у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Коропського районного суду Чернігівської області від 05 червня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, недоторканності ділової репутації,

місце ухвалення судового рішення - смт Короп

дата складання повного тексту судового рішення - 07 червня 2019 року

В С Т А Н О В И В:

У березні 2019 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, після уточнення якого просив визнати, що поширені ОСОБА_2 відомості про те, що позивач упродовж її роботи в інтернаті «виживав» її з роботи, «викидав з кабінету», незаконно звільнив її з роботи, довів до істерики, завдав шкоди її здоров`ю, що позивач «страшна людина», не буває на роботі, «гидить людей», що він «не людина», «висловлювався на її адресу нецензурною лайкою», живе за рахунок інтернату, вчиняв махінації при закупівлі майна для інтернату, незаконно перебував на «лікарняному», що він «мстива людина», що допускав порушення при проведенні електронних закупівель для інтернату картоплі, овочів, підгузників та дезінфікуючих засобів, розкрадав кошти Понорницького психоневрологічного інтернату, не відповідають дійсності та принижують його честь, гідність та ділову репутацію; зобов`язати відповідача припинити неправомірні дії в будь-якій формі щодо приниження честі, гідності та ділової репутації.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що працює директором Понорницького психоневрологічного інтернату.

ОСОБА_2 працювала в психоневрологічному інтернаті двірником з 06.09.2011 року, а 01.11.2017 року ОСОБА_2 звільнилась з інтернату за власним бажанням.

Після звільнення з роботи ОСОБА_2 почала звертатись до прокуратури Чернігівської області, Департаменту соціального захисту населення Чернігівської обласної державної адміністрації, Коропського відділення поліції Бахмацького ВП ГУНП в Чернігівській області із письмовими зверненнями, у яких принижувала честь, гідність та ділову репутацію позивача.

Позивач вважає, що всі дії ОСОБА_2 , направлені на створення негативної обстановки в очолюваному ним трудовому колективі Понорницького психоневрологічного інтернату, приниження його як керівника та підрив довіри до нього.

Ухвалою Коропського районного суду Чернігівської області від 15 травня 2019 року провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, недоторканості ділової репутації в частині відшкодування моральної шкоди закрито у зв`язку з відмовою позивача від цих вимог.

Рішенням Коропського районного суду Чернігівської області від 05 червня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги, посилаючись на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що за ст. 68 Конституції України, ст.ст. 297, 299 ЦК України, п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» поширена відповідачем інформація у формі письмових заяв, звернень не відповідає дійсності, викладена в образливій формі та з неповагою до його гідності та честі і ганьбить його ділову репутацію.

Апелянт вказує, що згідно до ч. 3 ст. 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила не доведе протилежного. Тобто обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною покладається на відповідача. Проте, відповідач ОСОБА_2 в судові засідання до суду першої інстанції не зявлялась, що, на переконання апелянта, позбавило суд першої інстанції можливості повно та всебічно з`ясувати обставини справи.

Апелянт наголошує, що в суді першої інстанції ним доведений факт поширення ОСОБА_2 недостовірної інформації про нього і доведено порушення його особистих немайнових прав, які підлягають судовому захисту.

У встановлений судом строк відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 не подавала.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання апеляційного суду не з`явилась, про час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, що документально підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.

Відповідно до ст.372 ЦПК України неявка сторін, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Згідно із ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач у своїх зверненнях вказувала на порушення, які, на її думку, допускав позивач, і частина інформації у зверненнях знайшла своє підтвердження, що виразилося у реагуванні відповідних органів, а тому суд прийшов до висновку, що такі звернення до прокуратури, департаменту соціального захисту населення, управління держпраці, про які йдеться у позові, не можуть розцінюватися як розповсюдження недостовірної інформації.

Також суд першої інстанції зазначив, що направлені ОСОБА_2 повідомлення на телефон позивача не є поширенням недостовірної інформації.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується апеляційний суд.

Перевіряючи аргументи скарги апеляційним судом встановлено наступне.

Позивач ОСОБА_1 обіймає посаду директора Понорницького психоневрологічного інтернату.

З 06.09.2011 року по 01.11.2017 року відповідач ОСОБА_2 працювала в Понорницькому психоневрологічному інтернаті двірником.

На підставі наказу директора Понорницького психоневрологічного інтернату № 15 від 19 жовтня 2017 року ОСОБА_2 звільнена з роботи за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням.

Зазначені обставини сторонами не спростовані і не заперечувались.

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено, що 07.11.2017 року, 03.07.2018 року, 11.10.2018 року, 11.12.2018 року ОСОБА_2 направляла письмові звернення до Департаменту соціального захисту населення Чернігівської обласної державної адміністрації.

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_2 06.11.2017 року та 10.02.2018 року із заявами про неправомірні дії ОСОБА_1 зверталася до Коропського відділення поліції Бахмацького ВП ГУНП в Чернігівській області.

За результатами перевірки, проведеної по заявам ОСОБА_2 Коропським ВП БВП ГУНП в Чернігівській області, факти неправомріних дій ОСОБА_1 відносно ОСОБА_2 не підтверджені, про що ОСОБА_2 направлялась письмова відповідь (а.с.27,33-34).

Вказані обставини в апеляційному суді ніким не спростовані і не заперечувались.

Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_2 зверталася до прокуратури Чернігівської області і її звернення було переадресовано за належністю та розглянуто Управлінням держпраці у Чернігівській області (а.с.40,59,73).

На звернення ОСОБА_2 від 11.12.2018 року, Департамент соціального захисту населення Чернігівської облдержадміністрації 04.01.2019 року повідомив заявницю, що департамент не має повноважень для здійснення перевірок проведення процедур закупівель підпорядкованими закладами. Проте, по деяким питанням були витребувані додаткові документи та пояснення та Понорницькому психоневрологічному інтернату надані відповідні рекомендації. Вказано, що за результатами звернення від 03.07.2018 року ОСОБА_3 скасована надбавка до заробітної плати (а.с.43).

03.09.2018 року Департамент соціального захисту населення повідомив ОСОБА_2 про те, що на виявлені недоліки звернуто увагу керівника та відповідальних посадових осіб інтернату, які частково вже усунули недоліки. До керівника застосовано заходи стягнення (а.с.60).

17.09.2018 року Департамент соціального захисту населення повідомив ОСОБА_2 , що за допущене неекономне використання бюджетних коштів застосовано стягнення до директора інтернату (а.с.61).

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційний суд враховує наступне.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

За змістом статті 1 Закону України «Про звернення громадян» громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Частиною першою статті 34 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

У випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевіряти таку інформацію та надавати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.

Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту.

Разом з тим, згідно з частиною першою статті 28, частиною четвертою статті 32 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності. Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Статтею 297 Цивільного кодексу України передбачено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

За змістом частини першої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Відповідно до частин першої, другої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» суд зазначив, що необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції.

З урахуванням наведених норм матеріального права, прецедентної практики Європейського суду з прав людини, належним чином дослідивши та оцінивши обставини справи, апеляційний суд приходить до таких висновків.

Відповідачем ОСОБА_2 було реалізоване конституційне право на звернення до державних органів шляхом написання листів та звернень, у яких вона висловила свою власну суб`єктивну особисту думку відносно дій позивача та просила вжити відповідних заходів реагування. У своїх зверненнях до державних структур відповідач надає різку критичну оціннку діяльності позивача, проте це її особисте ставлення до позивача як до посадової особи, яке не потребує підтвердження, оскільки є суб`єктивним судженням, що не може бути підтверджене.

Негативні фразеологізми, висловлювані ОСОБА_2 на адресу директора Понорницького психоневрологічного інтернату, також є особистими судженнями ОСОБА_2 , які ґрунтуються на її припущеннях.

За цими зверненнями відповідача ОСОБА_2 були проведені перевірки, про результати розгляду яких вона була повідомлена, що підтверджується наявними у справі документальними доказами.

Перевіряючи доводи скарги, апеляційний суд враховує наступне.

Згідно ст. 1 Закону України «Про інформацію» під інформацією слід розуміти документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі.

Відповідно до ч. 2 ст. 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Статтею 30 Закону України «Про інформацію» передбачено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлювання оціночних суджень.

Отже, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Європейської Конвенції «Про захист прав людини і основоположниих свобод».

Виходячи із змісту та сенсу інформації, яку позивач просить визнати такою, що не відповідає дійсності, принижує його честь і гідність та норм чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини сторін, апеляційний суд приходить до висновку, що вислови відповідача стосовно позивача, які були висловлені нею в листах та зверненнях до державних установ, фактично є її оціночними судженнями і містять власну суб`єктивну думку відносно дій позивача.

У зв`язку з вищевикладеним, є необґрунтованими доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, що призвело до неправильного вирішення справи. Викладені в апеляційній скарзі доводи позивача були предметом дослідження в суді першої інстанції, висновків суду не спростовують та на законність рішення суду не впливають.

Посилання апелянта на положення частини 3 статті 277 ЦК України апеляційний суд при вирішенні цієї справи не приймає до уваги, оскільки ч.3 ст. 277 ЦК України втратила чинність на підставі Закону України № 1170-VII від 27.03.2014 року і до правовідносин між сторонами не застосовується.

З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до переконання, що суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, належним чином встановив у повному обсязі фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення з урахуванням наданих сторонами доказів у їх сукупності та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у судовому рішенні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Коропського районного суду Чернігівської області від 05 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: Судді: