Провадження №2/760/532/19
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
01 квітня 2019 року Солом'янський районний суд м. Києва
в складі: головуючого судді - Усатової І.А.,
за участю секретаря - Ковальської К.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
Позивач звернулася до суду з позовною заявою та просить визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою за адресою: АДРЕСА_1.
Позивач посилається на те, що їй та третій особі на праві спільної часткової власності в рівних долях належить квартира за адресою: АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло.
Пояснила, що 17.01.2008 між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб, але сімейне життя у сторін не склалося, і тому позивачем подано позов до відповідача в Соломянський районний суд м. Києва про розірвання шлюбу.
Позивач зазначила, що на даний час за адресою спірної житлової площі зареєстровано троє осіб, а саме: позивач ОСОБА_1, відповідач ОСОБА_3 та третя особа ОСОБА_4.
Пояснила, що відповідач в січні 2014 року залишив межі України та переїхав жити в Республіку Індію, де мешкає і понині.
Позивач вказала, що відповідач не сплачує комунальні платежі, не бере участі в утриманні квартири, не отримує кореспонденції за даною адресою, особистих речей в квартирі не має.
У зв'язку з наведеним вище, позивач звернулася до суду із вказаним позовом та просила його задовольнити.
Ухвалою судді від 08.06.2018 відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою суду від 26.11.2018 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.
Позивач в судове засідання не з'явилася, подала заяву, в якій просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримала та просила позов задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечував.
Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи неодноразово повідомлявся належним чином у порядку, визначеному ч. 1 ст. 130 ЦПК України. Про причину неявки суд до відома не поставили. Судова повістка, що направлялася на його адресу за зареєстрованим місцем проживання, повернулася до суду без вручення з відмітками поштового відділення про повернення в зв'язку з закінченням встановленого терміну зберігання.
Відповідно до ч. 3, 5, 8 ст. 128 ЦПК України судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик.
Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п'ять днів до судового засідання
У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.
Днем вручення судової повістки є день поставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.
Враховуючи вимоги даної норми закону суд вважає повідомлення відповідача про час розгляду справи належним.
Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:
1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання;
2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин;
3) відповідач не подав відзив;
4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Виходячи з цього, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи.
Третя особа в судове засідання не з'явився, подав заяву, в якій просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав.
Врахувавши заяви позивача та третьої особи, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного.
Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
У разі порушення своїх прав власник, згідно зі статтею 391 ЦК України, має право, зокрема, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
При цьому положення статті 391 ЦК України підлягають застосуванню лише в тих випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору.
Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом із ним, користуються жилим приміщенням нарівні з власником, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування приміщенням.
Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України.
Позивач звернулася до суду з позовом про визнання ОСОБА_3, таким, що втратив право на користування квартирою.
Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 05.12.2001 виданого Відділом приватизації житла Соломянського району м. Києва та зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на обєкти нерухомого майна у реєстрову книгу за № 3438 від 06.12.2001, дійсно на праві спільної часткової власності в рівних долях належить квартира за адресою: АДРЕСА_1, ОСОБА_1 та члену її сімї ОСОБА_4.
З матеріалів справи вбачається, що сторони з 17.01.2008 перебувають у зареєстрованому шлюбі.
У матеріалах справи міститься Акт про не проживання особи від 30.05.2018, складений мешканцями будинку, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, та затверджений печаткою Комунального підприємства Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Соломянського району м. Києва житлово-експлуатаційною дільницею № 904, яким підтверджується, що ОСОБА_3 протягом тривалого часу ( з 2014 року по 2018 рік ) не проживає за адресою: АДРЕСА_1.
Згідно довідки Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Соломянського району м. Києва» Житлово-експлуатаційною дільницею № 904 від 30.05.2018, ОСОБА_3 протягом тривалого часу (більше року) не проживає за адресою: АДРЕСА_1.
Крім того, з листа Соломянського УП ГУ НП у місті Києві від 08.05.2018 на заяву ОСОБА_1 щодо надання інформації чи звертався відповідач з заявою з приводу перешкоджання йому проживати у квартирі, завдання тілесних ушкоджень, вбачається, що до Соломянського УП ГУ НП у місті Києві із заявами, скаргами чи зауваженнями з даного приводу ніхто не звертався, будь-яких звернень чи скарг громадянин Індії ОСОБА_3, що проживає за адресою: АДРЕСА_1, до Соломянського УП не надавав.
За правилами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який враховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.
Відповідно до ч. ч.1 та 2 ст. 405 ЦК України члени сім»ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до п. 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК).
З урахуванням зазначеного, суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК України.
Оскільки, інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом.
За умовами ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 13 ЦПК України обов'язок доказування покладається на сторони у справі.
Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, системний аналіз положень чинного законодавства України, враховуючи, що відповідач своїм правом з`явитися в суд і спростувати доводи позивача не скористався, будь-яких доказів, які б відповідали вимогам ст.ст. 76-81 ЦПК України про перешкоди в користуванні спірною квартирою відповідачем не надано і клопотань перед судом про їх витребування не заявлено, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог, а саме: щодо визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1.
Керуючись ст. ст. 15, 16, 319, 386, 391 ЦК України, ст.ст. 7-13, 76-81, 141, 206, 259, 263-265, 268, 274-289, 354 ЦПК України, суд,-
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити.
Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянина Республіки Індія, таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, який його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя: