Справа № 473/436/19 Суддя першої інстанції Старжинська О.Є.
Провадження № 22-ц/812/1061/19 Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

04 липня 2019 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Прокопчук Л.М., Самчишиної Н.В.,

із секретарем Лептугою С.С.,

за участю: позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 квітня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Старжинської О.Є., в залі судового засідання в м. Вознесенськ, о 10 год. 26 хв., повний текст якого складаний 16 квітня 2019 року, за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Агроном-2005» (далі ПП «Агроном-2005»), третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Відділу у Вознесенському районі Головного Управління Держгеокадастру у Миколаївській області, про визнання недійсними договорів оренди земельних ділянок,

В С Т А Н О В И В:

31 січня 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з пізніше уточненим позовом до відповідача, в якому просив визнати недійсними укладені між ОСОБА_2 та ПП «Агроном-2005»договори оренди землі від 03 грудня 2012 року, які того ж дня були зареєстровані у відділі Держкомзему Вознесенського району Миколаївської області за номерами 06819, 06820 та перереєстровані 22 жовтня 2014 року в реєстраційній службі Вознесенського міськрайонного управління юстиції.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що він з 28 серпня 2015 року є власником земельних ділянок площами 7,3000 га, кадастровий номер НОМЕР_1 та 1,2199 га, кадастровий номер НОМЕР_2 , для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованих в межах території Олександрівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області, які залишилися йому у спадок за заповітом ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Проте, за життя ОСОБА_2 уклав з ПП «Агроном-2005» договори оренди зазначених земельних ділянок строком на десять років, які були зареєстровані у Відділі Держкомзему у Вознесенському районі 03 грудня 2012 року за № 06819, № 06820.

Посилався на те, що при підписані 17 березня 2010 року спірних договорів виконавчий директор ПП «Агроном-2005» ОСОБА_3 не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності юридичної особи відповідно до статуту підприємства (діяла без повноважень надаваних їй вказаною юридичною особою) на вчинення цих дій, а саме на представництво ПП «Агроном-2005» перед третіми особами. Крім того, на час підписання договорів було відсутнє волевиявлення ОСОБА_2 на укладення підписаних ним спірних договорів, що слід оцінювати в сукупності як пропозицію відповідача укласти договір, а не пропозицію ОСОБА_2 прийняти її, оскільки він не надав відповідачу власні оригінали (копії оригіналів) Державних актів на право приватної власності на земельні ділянки, а відповідач долучив до договорів оренди земельних ділянок копії Державних актів на право приватної власності на земельні ділянки належних ОСОБА_2 з іншого примірника цих правовстановлюючих документів, що зберігаються у третьої особи та містилися в іншій документації і не стосувалися укладених договорів. З огляду на зазначені обставини просив визнати недійсними зазначені договори оренди землі з підстав ч. 3 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 ЦК України.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 квітня 2019 року в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю за їх необґрунтованістю.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, місцевий суд виходив із того, що виконавчий директор як один з керівників, мав право діяти від імені підприємства та представляти його інтереси.

Про прийняття відповідачем договорів оренди земельних ділянок до виконання свідчать дії товариства, зокрема, реєстрація 02 вересня 2014 року права оренди в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, реєстрації іншого речового права, намагання здійснити виплату орендної плати позивачу протягом 2015-2019 років та відсутність даних про намагання відповідача розірвати договори чи визнати їх недійсними в судовому порядку з часу їх укладання при зміні керівників підприємства, що також свідчить про схвалення оспорюваних правочинів відповідачем протягом тривалого часу.

Належних та допустимих доказів відсутності волевиявлення учасника правочину від 03 грудня 2012 року орендодавця ОСОБА_2 на його укладення позивачем суду не надано. В судовому засіданні під час розгляду справи у районному суді не встановлено будь-яких факторів, щоб могли викривити уяву ОСОБА_2 про зміст правочину або створити бачення наявності його внутрішньої волі за її відсутності.

Твердження позивача про відсутність волевиявлення ОСОБА_2 на укладання договору оренди з ПП «Агроном-2005» через ненадання ним оригіналу Державного акту на право власності на землю, використання копії другого примірника Державного акту на право власності на землю та долучення до договору оренди земельних ділянок інших документів (акт про перенесення в натурі меж земельних ділянок від 2006 року, інше) судом розцінені як такі, з якими законодавець не пов`язує визнання договорів недійсними.

Крім того, врахувавши заяву представника відповідача про застосування наслідків пропуску позивачем позовної давності до цих позовних вимог, районний суд дійшов висновку, що за вказаними договорами позов про визнання їх недійсними також не підлягає задоволенню через сплив строку позовної давності, початок якої належить обраховувати з моменту відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_1 листопада ІНФОРМАЦІЯ_2 , коли до позивача ОСОБА_1 перейшли права та обов`язки власника щодо володіння, користування та орендодавця земельних ділянок, державна реєстрація яких проведена 03 грудня 2012 року, право оренди яких зареєстровано 08 вересня 2014 року і з цього моменту у нього виникло право на оскарження договорів оренди, але пред`явлення позову 31 січня 2019 року відбулося після спливу позовної давності (три роки).

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги, де посилаючись на його невідповідність нормам матеріального і процесуального права та фактичним обставинам справи в частинах волевиявлення ОСОБА_2 та пропуску позовної давності, просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовував тим, що реєстрація договорів оренди землі не можлива за відсутності надання власником оригіналу державного акту на землю (його копії), паспорту (його копії) для виготовлення потрібних для реєстрації договору оренди землі документів, але тільки після державної реєстрації цього договору земельна ділянка передається орендарю у 10-денний строк за актом прийому-передачі.

При укладенні спірних договорів оренди землі таких вимог закону не було дотримано, а саме підприємство використало у договорах оренди копії не завірених державних актів на право власності на землю, які ПП «Агроном-2005» здобуло невідомим шляхом від третьої особи; ОСОБА_2 не звертався із заявами у землевпорядні організації і не давав довіреність на такі звернення для виготовлення землевпорядних документів, то підприємство вирішило долучити до даних договорів оренди документи, які були виготовлені раніше і використовувалися у договірних відносинах з іншим орендарем; не відомо у якій кількості примірників зареєстровано договори оренди (за договором і за законом має бути три), власнику примірник не надано, у реєстратора він відсутній; договір нотаріально не посвідчений, особу ОСОБА_2 не встановлено, паспорту він не надавав, можливо це був не він.

Що стосується пропуску позовної давності, скаржник зазначав, що підприємство навмисно перешкоджало отримати копії договорів оренди, щоб приховати існуючи порушення укладення договорів.

Відповідач ПП «Агроном-2005» у відзиві на апеляційну скаргу просило відмовити в її задоволенні, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, погоджуючись з висновками суду першої інстанції.

Відділ у Вознесенському районі Головного Управління Держгеокадастру у Миколаївській області правом надати відзив на апеляційну скаргу не скористався.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 17 березня 2010 року між ОСОБА_2 та відповідачем ПП «Агроном-2005» були укладені договори оренди земельних ділянок площами 7,30 га, кадастровий номер НОМЕР_1 та 1,22 га, кадастровий номер НОМЕР_2 , розташованих в межах території Олександрівської селищної ради Вознесенського району, належних ОСОБА_2 на підставі Державних актів на право власності на земельну ділянку, виданих 29 січня 2009 року та зареєстрованих 03 грудня 2012 року у відділі Держкомзему у Вознесенському району за номерами 06819, 06820, строк дії договору 10 років (а.с. 42-52, 54-64).

Згідно умов укладених договорів орендар набув право на особисте використання об`єкта оренди для сільськогосподарських потреб та зобов`язався сплачувати орендну плату в розмірі та строки, що визначено умовами договорів, в договорах узгоджені й інші умови (врахування індексу інфляції, розміру пені при порушенні зобов`язання).

За п. 39 спірних договорів перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи, а також реорганізація юридичної особи-орендаря не є підставою для зміни умов або розірвання договору.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер (а.с. 10).

28 серпня 2015 року на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_2 до ОСОБА_1 перейшло право власності на земельні ділянки з кадастровими номерами НОМЕР_1 та НОМЕР_2 , розташовані в межах території Олександрівської селищної ради Вознесенського району, які були об`єктом оренди (а.с. 9, 14).

Вказані договори містять всі істотні умови договору оренди земельної ділянки, ОСОБА_2 є власником земельних ділянок, договори укладені в письмовій формі, здійснено їх державну реєстрацію, тобто вони є укладеними, що спростовує твердження відповідача, що мали місце переговори сторін щодо їх укладення в майбутньому оферта без отримання акцепта. Крім, того, неукладені договори неможливо визнати недійсними.

Договори оренди земельних ділянок від імені ПП «Агроном-2005» були укладені виконавчим директором підприємства ОСОБА_4 , за дорученням власника підприємства Григоряна Ю.А., що оформлено протоколом № 2 від 07 грудня 2009 року та наказом директора підприємства № 5-к від 07 грудня 2009 року, за якими вона була призначена виконавчим директором ПП «Агроном 2005» з 07 грудня 2009 року з правом підпису договорів оренди земельних ділянок, розташованих на території Олександрівської селищної ради Вознесенського району, звільнена з займаної посади 01червня 2010 року за ст. 38 КЗпП України (а.с. 26-32).

Відповідно до наданих платіжних доручень та поштових переказів ПП «Агроном 2005» на адресу позивача перераховувало орендну плату за договорами оренди протягом 2015-2018 років (а.с. 139-149).

Таким чином, колегія суддів вважає встановленими обставини, що за життя власник земельної ділянки ОСОБА_2 17 березня 2010 року уклав договори оренди відповідних земельних ділянок, де сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно з ч. 2 ст. 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Законом, яким регулюються відносини, пов`язані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі».

Згідно зі ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Отже, сторони договору, дійшовши згоди щодо істотних умов договору оренди землі скріплюють його своїми підписами, що і є моментом укладення договору.

Разом із тим цивільні права та обов`язки, на досягнення яких спрямоване волевиявлення сторін договору оренди, набуваються після відповідної державної реєстрації.

Вирішуючи спір про визнання договорів оренди земельної ділянки недійсними, застосуванню підлягають законодавчі норми в редакції, чинній на момент укладення цих правочинів.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Для визнання правочину недійсним необхідно встановити його невідповідність вимогам законодавства саме в момент укладення, що слідує зі змісту ч. 1 ст. 215 ЦК України.

Вільне волевиявлення учасника правочину, передбачене ст. 203 ЦК України, є важливим чинником, без якого неможливо укладення договору оренди земельної ділянки. Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа.

Реєстрація договору є адміністративним актом, тобто елементом зовнішнім щодо договору.

Отже волевиявлення на укладення спірних договорів оренди земельної ділянки від 01 серпня 2011 року ОСОБА_2 виявив за життя у момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа, що не є підставою для визнання такої угоди недійсною у порядку, визначеному ч. 3 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 ЦК України.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно виходив з того, що спірні договори оренди земельної ділянки, були укладені та підписані за життя орендодавця, виконувалися сторонами, що свідчить про підписання орендодавцем актів про передачу земельних ділянок та намагання відповідача виплатити орендну плату орендодавцю.

Отже з огляду на встановлені обставини та докази, подані сторонами, колегія суддів вважає, що на момент укладення спірних договорів його сторони не допустили таких порушень правових норм, які б давали підстави для визнання договорів недійсними, що свідчить про безпідставність позовних вимог у даній справі.

Відсутність у відповідача оригіналів Державних актів на право приватної власності на земельні ділянки та наявність копій цих документів, які є додатками до договорів оренди земельних ділянок, в правовому розумінні не свідчить про те, що волевиявлення орендодавця за вказаними договорами не було вільним, а тому суд першої інстанцій дійшов правильного висновку, що ці обставини не можуть свідчити про недійсність правочину.

Проведення реєстрації договорів оренди землі з долученням копій Державних актів на землю, копії паспорту орендодавця, з огляду на наведені норми закону, не можуть свідчити про недійсність укладених між сторонами договорів.

Отже, розглядаючи даний спір, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дійшов вірного висновку про відмову в задоволені вимог позивача за їх безпідставністю, з яким погоджується колегія суддів.

Водночас, колегія суддів вважає зайвим в мотивувальній частині рішення висновок суду про те, що позов не підлягає задоволенню також через сплив позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

При цьому відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно із ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Заяву про застосування позовної давності до спірних правовідносин було зроблено представником відповідача.

Між тим, положення про правові наслідки спливу позовної давності можуть застосовуватися лише у тих випадках, коли буде доведено існування самого суб`єктивного права і факт його порушення. Якщо ж при розгляді справи буде встановлено, що у позивача немає суб`єктивного права або законного інтересу, про захист якого він просить, або воно є не порушеним, суд повинен відмовити в позові не через пропущення позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової вимоги.

Як встановлено суд першої інстанції під час розгляду спору, дійшов правильного висновку, що суб`єктивне право позивача не є порушеним, а тому помилково послався в мотивувальній частині рішення як на підставу відмови в позові на сплив позовної давності.

З огляду на це, рішення суду першої інстанції на підставі п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає зміні, з виключенням з мотивувальної частини судового рішення висновку суду про те, що позов не підлягає задоволенню також через сплив позовної давності. В іншій частині зазначене рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 квітня 2019 року змінити.

Виключити з мотивувальної частини рішення висновок суду про те, що позов не підлягає задоволенню також через сплив позовної давності.

В іншій частині зазначене рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді Л.М. Прокопчук

Н.В. Самчишина

Повний текст постанови складено 04 липня 2019 року.