Справа № 126/3081/18
Провадження № 2/126/290/2019
"25" лютого 2019 р. м. Бершадь
Бершадський районний суд
в складі головуючого судді Хмель Р.В.
секретар Дончик О. .А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бершадь цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої в наслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, -
ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом, в якому просить стягнути з Російської Федерації на його користь моральну шкоду у розмірі 1 885 800 грн., що еквівалентно 60 000, 00 євро за офіційним курсом НБУ на день підписання позову.
Позов обґрунтовує тим,що він є батьком ОСОБА_2 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 .
01.08.1994 року Бершадським РВК Вінницької області ОСОБА_2 призвали на військову службу до лав Збройних сил України . 1998 року після закінчення Одеського військового інституту Сухопутних військ лейтенанта ОСОБА_2 направили для проходження подальшої служби у м. Дніпропетровськ до лав одного із полків 93-ї мотострілкової дивізії на посаду командира групи спеціального призначення, військова частина НОМЕР_1 (смт. Гвардійське Новомосковського району Дніпропетровської області України). Згодом ОСОБА_2 , був переведений до Кіровограда, де у 2009 році його призначили на посаду заступника командира загону спеціального призначення 3-го окремого полку спеціального призначення Сухопутних військ Збройних сил України (військова частина НОМЕР_2 міста Кіровоград (військова частина - польова пошта НОМЕР_3 )
В період з 07.04.2014 року по 15 07.2014 року ОСОБА_2 знаходився у службовому відрядженні та безпосередньо брав участь в захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України на території Луганської області, у складі військової частини - польова пошта НОМЕР_3 ,
15.07.2014 року поблизу с. Провалля Свердловського району Луганської області внаслідок мінометного обстрілу пункту прикордонного контролю «Ізварине» з боку ворожих сил підполковник ОСОБА_2 отримав несумісну з життям вибухову травму і загинув.
Рішенням Бершадського районного суду Вінницької області від 10.09.2018 року №126/1827/18 було встановлено факт загибелі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , при виконанні обов`язку військової служби 15.07.2014 року поблизу с. Провалля Свердловського району Луганської області України внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

Отже, внаслідок саме військової агресії Російської Федерації проти України на території Луганської області було порушено невід`ємне право на життя сина позивача - ОСОБА_2 , передбачене статтею 27 Конституції України, ст. 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 1 1.1950 року (ратифікована Законом України № 475/75-ВР від 17.07.1997 року, далі Європейська Конвенція).

Загальновідомим є той факт, що в лютому 2014 року розпочалася військова агресія Російської Федерації проти України, в наслідок якої була анексована територія Автономної Республіки Крим, частково окуповані території Донецької та Луганської областей України, а тому не підлягають доказуванню згідно з приписами ч. 3 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України.

За змістом абзацу 2 постанови Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами Російської Федерації та керівниками терористичних організацій «ДНР» та «ЛНР», які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян» від 04. 02.2015 року №145-VIII, з 20.02.2014 року проти України триває збройна агресія Російської Федерації та підтримуваних нею бойовиків-терористів, під час якої було анексовано Автономну Республіку Крим та місто Севастополь, які є частиною території незалежної та суверенної держави Україна, окуповано частину Донецької та Луганської областей України, загинуло тисячі громадян України, серед яких діти, поранено тисячі осіб, зруйновано інфраструктуру цілого регіону, сотні тисяч громадян вимушені були покинути свої домівки.

Постановою Верховної Ради України від 27.01 2015 року №129-VIII затверджено звернення до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором.

Результатом такого звернення стало визнання міжнародним співтовариством через схвалення 08.07.2015 року переважною більшістю членів Парламентської Асамблеї ОБСЄ двох резолюцій, зокрема Резолюції «Продовження очевидних грубих і невиправлених порушень Російською Федерацією міжнародних норм і принципів ОБЄЄ» та резолюції «Викрадені і незаконно утримувані громадяни України на території Російської Федерації», які засвідчили факт здійснення Російською Федерацією збройної агресії проти держави України та факт протиправності утримання українських політичних в`язнів у Російській Федерації.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оборону України» від 06.12.1991 року №1932-ХІІ, збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України, напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України.

Силові дії Російської Федерації, що тривають з 20.02.2014 року, є актами збройної агресії відповідно до пунктів «а», «b», «с», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14.12.1974 року.

В результаті зазначених подій ОСОБА_1 було завдано значної моральної шкоди. Зокрема в наслідок втрати сина - ОСОБА_2 , який загинув в результаті військової агресії Російської Федерації проти України, а також, з огляду на особливий цинізм, з яким Російською Федерацією порушуються основоположні права й свободи людини в Україні, він відчуває безперервні, невгамовні душевні біль та страждання, втратив душевний спокій, постійно відчуває незахищеність та розчарування.

Через смерть сина позивач втратив сенс життя та віру в майбутнє, постійно відчуває страждання від втрати рідної людини, що не дає йому можливості нормально спілкуватись з оточуючими, працювати та підтримувати нормальний соціальний спосіб життя, оскільки, він постійно знаходиться у стресовому стані, що супроводжується періодичними депресіями.

Дана позовна заява надійшла до суду 14.11.2018 року, відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями, цього ж дня її було передано для розгляду судді Хмель Р.В. Ухвалою суду від 16.11.2018 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено на 03.12.2018 року підготовче судове засідання. У зв`язку з неявкою представника відповідача підготовче судове засідання двічі було відкладено, та 30.01.2019 року ухвалою суду підготовче провадження було закрито та призначено справу до судового розгляду на 19.02.2019 року.

Позивач ОСОБА_1 до початку розгляду справи по суті, надав суду письмову заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи без його участі.

Аналогічну заяву до суду подала і представник позивача.

Представник відповідача Російської Федерації, в судове засідання жодного разу не з`явився, причини неявки суду не повідомив, заяв та клопотань по суті справи не надав. Про своєчасність повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи, свідчать поштові повідомлення про вручення відправлень працівниками посольства Російської Федерації в Україні.

Враховуючи те, що відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та проводить його в даному судовому засіданні на підставі доказів наявних у справі.

Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно ст. 223 ч.4 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Відповідно до ст. 280 ч.1 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Враховуючи вищезазначене, приймаючи до уваги, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не забезпечив явку свого представника в судове засідання без поважних причин, без повідомлення причин, не подав відзив, представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів, постановивши заочне рішення.

З поданих позивачем матеріалів судом об`єктивно встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 та копії паспорта громадянина України серії НОМЕР_5 , ОСОБА_1 , 1954 року народження є батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Бершадського районного суду Вінницької області від 10.09.2018 року по справі №126/1827/18 встановлено факт загибелі ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 при виконанні обов`язку військової служби 15.07.2014 року поблизу с. Провалля Свердловського району Луганської області Україна, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

Згідно вимог ч. 4 ст.82 ЦПК України, даний факт не потребує додаткового доказування.

За нормами ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України ( п.3, 9) N 4 від 31.03.95 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, в моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум (п.1,2), Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі 01.08.1975р., договори укладені між Україною та Росією в тому числі про українсько-російський державний кордон, Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих ст. 2 Статуту ООН, а тому є на переконання суду державою-агресором. Держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземним судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені злочини проти життя та здоров`я людини, а також нанесення шкоди її майну.

Згідно зі ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Відповідно до ч. 6 ст.5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію.

Вирішуючи питання щодо розміру такої компенсації за спричинену моральну шкоду, суд виходить із розміру задоволених вимог заявників по аналогічним спорам, що розглядалися Європейським судом з прав людини. Зокрема, згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі Луізідоу проти Турецької Республіки (CASE OF LOIZIDOU v. TURKEY (Article 50), (40/1993/435/514), 28 July 1998), Турецька Республіка має сплатити позивачу компенсацію у розмірі 20 000 кіпрських фунтів (станом на 01.01.1998 р. Європейський Союз при підготовці до запровадження єдиної валюти ЄС - євро, виходив із співвідношення 0,585274 кіпрських фунтів за 1 євро, і таке відношення було актуальним на момент розгляду спору в Європейському суді з прав людини).

Обґрунтовуючи завдану відповідачем моральну шкоду в сумі 60000 Євро на свою користь, позивач довів, що через втрату сина, який загинув в результаті військової агресії Російської Федерації проти України, а також, з огляду на особливий цинізм, з яким Російською Федерацією порушуються основоположні права й свободи людини в Україні, він відчуває безперервний невгамовний душевний біль та страждання, втратив душевний спокій, постійно відчуває незахищеність та розчарування.

З урахуванням викладеного, суд вважає позовні вимоги законними та обґрунтованими, а тому такими, що підлягають до задоволення.

Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. 23, 1168 ЦК України, ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», ст. ст. 4, 12, 81, 258, 280, 354 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:
Позов ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , жителя АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 ) до Російської Федерації (посольство Російської Федерації в Україні знаходиться за адресою: Повітрофлотський проспект, буд. 27, м. Київ, 03049) про відшкодування моральної шкоди, завданої в наслідок збройної агресії Російської Федерації проти України задовольнити.

Стягнути з Російської Федерації на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 1 885 800,00 гривень (один мільйон вісімсот вісімдесят п`ять тисяч вісімсот грн.. 00 коп.), що еквівалентно 60000 євро за офіційним курсом Національного банку України.

Стягнути з Російської Федерації на користь держави 28 287 гривень судового збору.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі в 30 денний строк з дня складання повного судового рішення апеляційної скарги.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Роз`яснити сторонам, що відповідно до п. 15.5 перехідних положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Суддя Р. В. Хмель