Головуючий суду 1 інстанції - Москалпенко В.В.
Доповідач -Кострицький В.В.
Справа № 425/611/19
Провадження № 22-ц/810/512/19
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2019 року м.Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - судді Кострицького В.В.,

суддів: Дронської І.О., Карташова О.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Сінько А.І.

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

представник позивача - Ус Оксана Олександрівна ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

представник відповідача - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 23 травня 2019 року, ухвалене у складі судді Москаленко В.В в м. Рубіжне Луганської області, повний текст складено 24 травня 2019 року

у цивільній справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

Короткий зміст позовних вимог

20 лютого 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Рубіжанського міського суду з позовною заявою до ОСОБА_3 про відшкодування їй моральної шкоди заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 30 жовтня 2018 року на перехресті пр. Московського з пр. Переможців м. Рубіжнього, внаслідок порушення ОСОБА_3 правил дорожнього руху ОСОБА_1 було заподіяно тілесних ушкоджень, які згідно з висновком судового експерта №. 172 від 16.11.2018 року відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я. Через що кримінальне провадження по даному факту було закрито в порядку ч.2 ст. 284 КПК України 27 листопада 2018 року. Після чого 12.12.2018 року Рубіжанським місцевим судом ОСОБА_3 притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП.

В своїй позовній заяві ОСОБА_1 зазначає, що з боку ОСОБА_3 який знаходився у цивільно-правових відносинах с страховою групою «ТАС» останньою було відшкодовано матеріальні збитки на лікування ОСОБА_1 у розмірі 3000 грн. Але ОСОБА_1 зазначає , що через дії відповідача в неї почались загострення хронічних хвороб, через ,що сину позивачки довелося використовувати власний час, відпрошуватися з роботи, тратити власні кошти на паливно-мастильні матеріали, щоб позивачку відвозити на обстеження до лікарень. Також ОСОБА_1 зазначає, що ОСОБА_3 не виконав свою обіцянку з приводу того , щоб позивачку відвезти до лікарні у м. Сєвєродонецьк (це в обидві сторони 30 км), де останній було назначено проходження МРТ. На що сином ОСОБА_1 були витрачені власні кошти на паливно-мастильні матеріали на відстань загальним кілометражем 120 км, а також кількість годин втрачених на позивачку.

ОСОБА_1 зазначає в своїй позовній заяві про те, що вона намагалась знайти роботу після ДТП, але всі її старання були марні. Тому позивачка була вимушена 08 січня 2019 року зареєструватися на біржі праці, де вона отримує 334,51 грн, а за фахом влаштуватися не може так, як немає належних вакансій, які б з урахуванням розладу здоров`я підходили ОСОБА_1 , у зв`язку з тим що позивачка тривалий час не може знаходитись «на ногах», так як в неї присутній головний біль та біль у колінних суглобах. Також у ОСОБА_1 погіршилися сімейні відносини з сім`єю її сина, у зв`язку з тим, що її син повинен витрачати свої кошти на забезпечення життєдіяльності ОСОБА_1 .

Попри цього лікар ОСОБА_1 наголошував , що період відновлення ушкоджень які позивачка отримала буде тривати 5-6 місяців. Виходячи з цього ОСОБА_1 розрахувала, якщо взяти одну мінімальну заробітну плату за місяць в розмірі 3 359, 27 грн, то за п`ять місяців це становить 16 796,35 грн.

Посилаючись на ст.16,22,23,1167,1187-1188 ЦК України, ст.3,88,118-120 ЦПК ОСОБА_1 просить стягнути з ОСОБА_3 моральну шкоду у розмірі 16 000 грн.

Після цього ОСОБА_1 08 квітня 2019 року звертається із заявою до судді Рубіжанського міського суду Луганської області із заявою про збільшення позовних вимог відповідно до ч.2 ст.49 ЦПК. В заяві ОСОБА_1 зазначає, що 25 березня 2019 року позивачка намагалась заключити мирову угоду із ОСОБА_3 , але відповідач зі слів ОСОБА_1 відмовився. У зв`язку з вищевикладеними обставинами ОСОБА_1 потрібно було звернутися за юридично- правовою допомогою до адвоката, з метою зіставлення позову, на що ОСОБА_1 витратила 1000 грн. Тому ОСОБА_1 просить стягнути з ОСОБА_3 матеріальну компенсацію у розмірі 1000 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 23 травня 2019 року у позовних вимогах ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди-задовільнено частково.

При винесені рішення по вказаній справі суд першої інстанції дійшов висновку , що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задовільненню та стягненню на відшкодування моральної шкоди підлягає сума в розмірі 2000,00 гривень .

Дослідивши заяву ОСОБА_1 разом із доданими матеріалами, суд першої інстанції прийшов до висновку, про відсутність та недоведеність доказів спрямованих на розрахування моральної шкоди завданої дорожньо-транспортною пригодою. Суд першої інстанції бере до уваги, що відповідач визнаний винним в ДТП за участю позивача, якій завдані легкі тілесні ушкодження і в зв`язку з цим вона дійсно пережила моральні страждання, але вирішуючи питання щодо розміру відшкодування моральної шкоди, суд враховує характер тілесних ушкоджень позивача, тривалість її лікування, глибину її душевних страждань з цього приводу та виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості приходить висновку, що справедливим може бути визнано розмір відшкодування моральної шкоди позивачу у сумі 2000 грн, оскільки визначений позивачем розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 16000 гривень на погляд суду є завищеним. При чому позивач не заперечує на тому, що з боку відповідача добровільно було відшкодовано 738 грн за перебування позивача в лікарні та ремонтні послуги відповідачем велосипеда позивача. Також з боку ОСОБА_3 який знаходився у цивільно-правових відносинах с страховою групою «ТАС» останньою було відшкодовано матеріальні збитки на лікування ОСОБА_1 у розмірі 3000 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 за допомогою представника адвоката Ус Оксани Олександрівни, просить скасувати рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 23 травня 2019 року по цивільній справі №419/611/19-ц, по заяві ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди, та ухвалити нове рішення , яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 в повному обсязі.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1) Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Так, на думку апелянта судом першої інстанції не прийнято до уваги, пояснення позивача та надані останньою копій медичних документів, які у дійсності підтверджують, що загострення хронічних хворіб позивача пов`язане саме з ДТП. Так на думку Суду, ні зазначені у медичній картці записи спеціалістів, які зазначали, що погіршення стану здоров`я Позивача сталося саме внаслідок ДТП, ні результати аналізів та МРТ, у яких зазначені травми колінних суглобів - не доводять, що відповідні травми та ушкодження Позивач отримала саме через ДТП. Тобто, на думку Суду, між настанням ДТП та направленням лікаря- травматолога Позивача до інших профільних спеціалістів немає підтвердження причинно-наслідкового зв`язку. Більше того, суд, хоча і не є експертом у галузі медицини, вважає за можливе, виключити діагноз, стосовно того, що у Позивача пошкоджені колінні суглоби, не дивлячись на результат обстеження МРТ доданий до позовної заяви‚ Позивачем, з якого видно, що лівий та правий колінні суглоби зазнали ушкоджень. Це ж підтверджується і записами у відповідній медичній картці Позивача. Адже Позивач по-перше звернулася до лікаря-травматолога та виказала усі свої скарги на стан здоров`я саме після ДТП і саме виходячи зі скарг на самопочуття Позивача, остання була направлена лікарем-травматологом на консультацію до інших профільних спеціалістів, терапевта ендокринолога, окуліста, адже Позивач окрім скарг на проблеми з колінними суглобами, скаржилася й на головний біль на певну слабкість, швидку стомлюваність, тиск, Проте, суд у рішенні зазначив, що так як Позивач зазначила, що їздить на велосипеді на час ухвалення даного рішення - тобто через майже сім місяців після ДТП - то Суд виключив діагноз щодо ушкодження Позивачем колінних суглобів. На думку Позивача, суд не правильно оцінив пояснення Позивача, адже Позивач дійсно не заперечувала факт того, що знову їздить на велосипеді, так річ у позовній заяві не йшла про незворотні процеси у стані колінних суглобів в Позивача, але ж вона змогла їздити на велосипеді лише після тривалого лікування, майже через 7 місяців після відповідного ДТП, яке відбулося 30.10.2018 р., Позивач же сказала, що знову їздить на велосипед - 23.05.2019 року. Також Судом зазначено не вірно стосовно лікарняних Позивача, надані Позивачем відомості не були у достатній мірі вивчені судом, так судом не було враховано того, що надані листки непрацездатності не були закриті, а всього Позивач знаходилася на лікуванні у лікаря травматолога : з 31.10.2018- по 20.11.2018 року та з 21.11.2018 по 27.11.2018 року включно, так фактично на ВКК куди була направлена Позивач, перший лікарняний було закрито 20.11.2018 р. та відразу ж відкрито лікарняний з 21.11.2018 р. по 27.11.2018 р. включно, про що свідчить довідка від 06.06.2019 року, надана КУ Рубіжанською центральною міською лікарнею. Позивач просить прийняти дану довідку до уваги, при розгляді відповідної Апеляційної скарги. Судом натомість прийнято до уваги той факт, що Відповідач полагодив велосипед Позивача та добровільне відшкодував Позивачу 738 грн. на лікування. Відповідач дійсно полагодив велосипед, проте після багаторазового нагадування та багаторазових дзвінків сина Позивача. Проте, фактично, витрати на лікування склали значно більше, адже 3 000 грн., які були відшкодовані Позивачу Страховою групою ТАС. Тобто. страхова компанія відшкодувала усі заявлені витрати Позивача і не оспорювала той факт, що Позивач зазнала ушкодження здоров`я внаслідок саме відповідного ДТП. Проте слід зазначити, що саме син Позивача допомагав Відповідачу звернутися до Страхової групи ТАС і тим самим звільнив останнього від обов`язку самостійного відшкодування завданої матеріальної шкоди Позивачу. Також Судом зазначено, що Позивач не надала доказів того, які у неї були доходи до ДТП, і взагалі Позивач не працювала з 2005 року. Так дійсно, позивач тривалий час намагалась знайти роботу, про через те, що Позивач є жінкою похилого віку, їй так і не вдалося знайти роботу самотужки, через, що Позивач і звернулась до Рубіжанського міського центру зайнятості…Натомість Судом не враховано та не відображено той факт, що відповідач сам зазначив, що він є Фізичною особою-підприємцем, і надалі продовжує їздити на своєму автомобілі, тобто на засобі підвищеної небезпеки, тобто відповідач має розуміти, що повинен відшкодувати завдану ним шкоду. До того ж Відповідач добровільно відмовляється сплачувати франшизу, передбачену відповідним полісом страхування. Таким чином, Позивач вважає, що Судом не було у повній мірі досліджено усі докази по справі, та що наданим ним доказами не було надано належної оцінки.

(2) Позиція інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_4 , зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а апеляційна скарга не підлягає задоволенню. Також представник відповідача зазначає, що розмір моральної шкоди визначається з урахуванням суті позовних вимог, характеру дій особи, яка спричинила шкоду, фізичних та моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків. Відповідач у справі не заперечує своєї вини у завданні шкоди здоров`ю ОСОБА_1 та не відмовляється від відшкодування потерпілій від ДТП завданої шкоди, в тому числі моральної. Так і під час судового засідання, позивач підтвердила, що ОСОБА_3 відшкодував понесені нею витрати на лікування та повністю відновив її велосипед. Разом з тим, розмір заявленого ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди не відповідає характеру майнових втрат та їх тривалості, засадам розумності, справедливості та об`єктивності, оскільки отримані позивачем ушкодження не призвели до значного та тривалого розладу здоров`я

Враховуючи вищенаведене, Рубіжанським міським судом надана належна оцінка обставин справи і доказів, наданих позивачем, та прийнято законне і обґрунтоване рішення.

Позивачка в судове засідання не з`явилася про дату, час і місце повідомлена належним чином і в установленому законом порядку. Представник позивача вважає достатнім її участь у судовому засіданні. Представник відповідача та відповідач з`явились до судового розгяду.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін та відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Судом установлено що 30.10.2018 року на перехресті пр. Московського-пр. Переможців, м. Рубіжне, громадянин ОСОБА_3 , керуючи автомобілем М-412 ИЖ, р.н. НОМЕР_1 , здійснив зіткнення з велосипедом «Аіст», під керуванням ОСОБА_1 , в результаті чого остання отримала тілесні ушкодження у вигляді забоїв колінних суглобів, голеній. За фактом чого було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001145 від 31.10.2018. Після проведення судово-медичної експертизи №172 від 16.11.2018, згідно висновку якого відомо, що ОСОБА_1 отримала легкі тілесні ушкодження з короткочасним розладом здоров`я зазначене кримінальне провадження 27.11. 2018 року було закрито у зв`язку з відсутністю складу злочину, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України

Постановою Рубіжанського міського суду Луганської області від 12.12.2018 року встановлено, що ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340,00 гривень.

Відповідно до трудової книжки позивача НОМЕР_2 від 20.07.1981 р., (а.с.36,37) вона була прийнята фізичною особою підприємцем- ОСОБА_5 на посаду продавця продовольчих товарів 06.11.2018 року, та звільнена з посади -21.11.2018 року.

Відповідно до листків непрацездатності (а.с. 14,15), позивач перебувала на лікарняному з 31.10.2018 по 06.11.2018 та один день -21.11.2018.

Судова колегія не приймає до уваги довідку №01-20-231 від 06.06.2019 року стосовно знаходження ОСОБА_1 на лікарняному з 31.10.2018 року по 20.11.2018 року виходячи з положень ст..78 ЦПК, т.я. копія довідки незавірена належним чином та суду не надано оригінал довідки. Довідка не надавалась суду першої інстанції і не була оцінена судом першої інстанції чим порушено стадійність надання сторонами доказів, крім того довідка протирічить іншим доказам у справі (а.с.37). Згідно ч.2 ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви, що було порушено позивачем. Відповідно до ч.8 ст.83 ЦПК України зазначена довідка, не подана у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймалася, крім випадку коли особа, яка їх подає обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї, але ж апелянтом не було зазначено в апеляційній скарзі та не доведено суду таких обставин, через які апелянт не була спроможна належним чином додати цей доказ у встановленому законом порядку.

Відповідно довідок та медичної картки позивача (а.с. 16-33), позивач звернулась 30.10.2018 в лікарню з приводу забоїв колінних суглобів та часткове пошкодження хрестообразної зв`язки лівого колінного суглоба.

Відповідно до ч. 6 ст.82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Отже, вина відповідача ОСОБА_3 у заподіянні шкоди позивачу встановлена постановою Рубіжанського міського суду Луганської області від 27.11.2018, яка набрала законної сили, та відповідно до вимог ст.82 ЦПК України доказуванню не підлягає .

Відповідно до ч.1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Положеннями ч. 1 ст.1166 ЦК України визначено, що шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортних засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

У відповідності до ст.ст.13,81 ЦПК України, суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 77 ЦПК належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

За змістом Постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995 року №4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків, згідно п.5 Постанови, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Колегія суддів не бере до уваги пояснення позивача про те, що вона втратила роботу внаслідок ДТП, оскільки, виходячи з записів в її трудовій книжці, позивач була прийнята на роботу вже після ДТП, яке сталося 30.10.2018 року, а саме: 06.11.2018. Отже, стан здоров`я позивача дозволяв їй влаштуватися на роботу. З роботи позивач звільнилася 21.11.2018 за угодою сторін, за ст. 36 КЗпП України, доказів того, що їй запропонували звільнитися у зв`язку з неможливістю виконувати посадові обов`язки із-за незадовільного стану здоров`я не надано.

Також не надано доказів, що позивач взагалі працювала до 06.11.2018, оскільки попередній запис в її трудовій книжці датується 2005 роком.

Колегія суддів також не бере до уваги пояснення позивача про те, що у неї порвані зв`язки колінних суглобів, оскільки це не підтверджується наданими медичними документами. Крім того, позивачка не заперечувала в суді першої інстанції факт того, що вона продовжує користуватись велосипедом.

Колегія суддів не бере до уваги пояснення позивача про загострення всіх її хвороб в результаті ДТП, оскільки, дійсно звертаючись до лікарів вона зазначала, що попала в ДТП, але позивачем не надано жодного доказу, який би підтверджував причино - наслідковий зв`язок ДТП та загострення її хронічних хвороб.

Надані позивачем висновки МРТ також не містять посилання на те, що вказані в висновках діагнози пов`язані з ДТП.

Крім того, позивачем не надано доказів, які підтверджували її доходи до ДТП.

Разом з тим, суд бере до уваги добровільне відшкодування відповідачем 738 грн за перебування позивача в лікарні та ремонт відповідачем велосипеда позивача, що сторонами не оспорювалось.

Відповідно до п.9 Постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995 року №4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру

мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції стосовно того, що відповідач визнаний винним в ДТП за участю позивача, якій завдані легкі тілесні ушкодження і в зв`язку з цим вона дійсно пережила моральні страждання, але вирішуючи питання щодо розміру відшкодування моральної шкоди, суд враховує характер тілесних ушкоджень позивача, тривалість її лікування, глибину її душевних страждань, але вирішуючи питання щодо розміру відшкодування моральної шкоди, суд враховує характер тілесних ушкоджень позивача, тривалість її лікування, глибину її душевних страждань з цього приводу та виходячи з засад розумності, виваженості, справедливості, та співмірності приходить висновку, що справедливим може бути визнано розмір відшкодування моральної шкоди позивачу у сумі 2000,00 гривень, оскільки, визначений позивачем розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 16 000,00 гривень є, на погляд суду, завищеним, не доведеним та не обґрунтованим.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції стосовно вимоги позивача про відшкодування витрат, втрачених на правничу допомогу. Відповідно частин 1,2 ст. 134 ЦПК України , разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Позивачем на підтвердження оплати правової допомоги надано договір про надання послуг у сфері права, укладений між нею та ФОП ОСОБА_7 , який не оформлений належним чином. Належних доказів оплати правової допомоги позивачем не надано, а тому суд дійшов вірного висновку про відмову позивачу в задоволенні вимог про стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 1000,00 гривень.

Стосовно доводів наведених в апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Стосовно доводів апелянта, що суд не прийняв до уваги пояснення позивачки стосовно загострення хронічних хвороб після ДТП, судова колегія зазначає, що згідно з медичною документацією наданою позивачем, будь-який причинно-наслідковий характер травм отриманих в наслідок ДТП у зв`язку із загостренням хронічних хвороб відсутній. В медичній документації наявне посилання зі слів позивачки на причини загострення хвороб пов`язане з ДТП, що не заперечується її представником в суді апеляційної інстанції.

Посилання апелянта на виключення низки діагнозів позивачки судом першої інстанції не відповідають тексту рішення в якому (а.с.96 абз 5.6) є посилання суду на відповідні діагнози та той факт, що позивачка звернулась до лікарні внаслідок забоїв від ДТП 30.10.2018 року. Крім того судова колегія приймає до уваги той факт , що ОСОБА_1 внаслідок ДТП було заподіяно тілесних ушкоджень, які згідно з висновком судового експерта №. 172 від 16.11.2018 року відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я.

Доводи апелянта стосовно знаходження позивачки постійно з 31.10.2018 року по 20.11.2018 року та з 21.11.2018 року по 27.11.2018 року на лікарняному спростовуються матеріалами справи (а.с.37 ) стосовно запису в трудовій книжці позивачки про прийняття її на посаду продавця продовольчих товарів з 06.11.2018 року та звільнення за угодою сторін з 21.11.2018 року.

Доводи апелянта стосовно того, що відповідач полагодив ушкоджений велосипед після багаторазових дзвінків сина позивача на увагу не заслуговують так як предмету позову не стосуються а можуть характеризувати відносини сторін. При цьому, посилання апелянта на ту обставину, що відповідач не відшкодував матеріальну шкоду а це зробила страхова компанія, слід зазначити про те, що ОСОБА_3 знаходився у цивільно-правових відносинах с страховою групою «ТАС» якою було відшкодовано матеріальні збитки на лікування ОСОБА_1 у розмірі 3000 грн, саме ту суму яку вказала остання. Такі дії відповідають положенням ст. 979 ЦК України відповідно до якої за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Судова колегія погоджується з доводами апелянта про те, що позивач не працювала з 2005 року так як вони підтверджені матеріалами справи (а.с.37 ) а саме записом в трудовій книжці позивачки про прийняття її на посаду продавця продовольчих товарів з 06.11.2018 року.

Судова колегія погоджується з доводами апелянта стосовно того, що відповідач продовжує їздити на своєму автомобілі так як це не спростовувалось стороною відповідача. Доводи стосовно відмови відповідачем від сплати франшизи не мають відношення до предмету судового розгляду (а.с.3-7).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 384 ЦПК України, Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника позивача Ус О.О., яка діє в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 23 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови буде складено 26 липня 2019 року.

Головуючий В.В. Кострицький

Судді І.О. Дронська

О.Ю. Карташов