Номер провадження: 22-ц/813/93/19
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л.В
Доповідач Кравець Ю. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.02.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді - Кравця Ю.І.,

суддів: Журавльова О.Г., Комлевої О.С.,

з участю секретаря судового засідання - Ковязіної А.Д.,

представника ПП «Фіаніт» - Шпанюк І.М.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження в залі суду в м. Одеса цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до приватного підприємства «Фіаніт» про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 31.10.2018 року, ухваленого суддею Домусчі Л.В.,

встановив:

25.06.2013 року ОСОБА_3 звернулась до суду з зазначеним позовом, уточнивши який 30.03.2017 року просила: визнати дії відповідача щодо звільнення її з підстав п.4 ст. 40 КЗпП України з 05.01.2010 року та затримки видачі трудової книжки з 26.09.2012 року неправомірними; зобов'язати відповідача змінити формулювання та дату звільнення позивача з п.4 ст. 40 КЗпП України 05.01.2010 року на п.4 ст. 36 КЗпП України з 26.09.2012 року; зобов'язати відповідача повернути трудову книжку; стягнути на її користь суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу з жовтня 2012 року по березень 2017 року з урахування індексу інфляції у розмірі 109 219, 31 грн.

Позовні вимоги ОСОБА_3 обґрунтувала тим, що 01.03.2003 року згідно наказу ПП «Фіаніт» №3 вона була прийнята на посаду менеджера підприємства. 26.09.2012 року у зв'язку з погіршенням стану здоров'я просила звільнити її з роботи, проте її заява була залишена без відповіді. В усному порядку відповідач повідомив ОСОБА_3 про те, що вона була звільнена 05.01.2010 року за прогул по ст. 40 п.4 КЗпП України та вона одержала під розпис трудову книжку. Вона звернулась до міліції та прокуратури із заявами про захист її прав. Із постанови про відмову в порушення кримінальної справи від 14.11.2012 року вона дізналась, що підписувала якісь документи 01.05.2010 року про те, що вона звільнена та одержала трудову книжку. Між тим, жодних документі про звільнення та отримання трудової книжки вона не підписувала. У лютому 2013 року позивач одержала відповідь з Територіальної державної інспекції з питань праці в Одеській області від 18.01.2013 року, згідно якої працівникам інспекції було пред'явлено наказ ПП «Фіаніт» від 05.01.2010 року №3, з яким, начебто, позивач ознайомлена під підпис, про те, що звільнена за прогул з 04.01.2010 року по 08.01.2010 року. При цьому, також надані акти від 04.01.2010 року, 05.01.2010 року, 06.01.2010 року, 08.01.2010 року за підписом позивача, про її відсутність на робочому місці. Перевіркою також встановлено, що 04.01.2010 року в табелі обліку використання робочого часу за січень 2010 року позивача протабельована як така, що відпрацювала 8 годин. Позивач посилалась на те, що відповідач фактично сфальсифікував документи про її звільнення та надав під час перевірки недостовірні документи про її звільнення, звільнив її з підприємства задніми числами та з незаконним формулюванням.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 31.10.2018 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись із рішенням суду, позивач ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій з посиланням на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального та неправильне застосування матеріального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити заявлені нею позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 обґрунтовує тим, що висновки суду про пропущення строку позовної давності є безпідставними оскільки 26.09.2012 року нею було направлено заяву про звільнення на адресу відповідача. ОСОБА_3 неодноразово зверталась до відповідача з проханням провести з нею розрахунок и віддати її трудову книжку, однак не надаючи жодних документів відповідач повідомив, що вона звільнена вже два роки тому. Таким чином ОСОБА_3 була вимушена звернутись до відповідних органів в порядку досудового з'ясування обставин, внаслідок чого 2013 році, отримала відповідь, з Територіальної державної інспекції з питань праці в Одеській області, а саме документальне підтвердження звільнення її 05.01.2010 року. ОСОБА_3 зазначає, що в трьох місячний строк дізнавшись, про порушення своїх трудових прав з офіційного документу звернулась до суду. Крім того ОСОБА_3 звертає увагу на те, що твердження суду, що вона була звільнена 05.01.2010 року не підтверджується належними та допустимими доказами та спростовується висновками експертів, які встановили, що акти від 04,01.2010 року, 05.01.2010 року, 06.01.2010 року, 08.01.2010 року про відсутність на робочому місці, а також наказ про звільнення, підписані не нею. Також ОСОБА_3 зазначає, що в позові вона просить про зміну формування та дати звільнення та стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а не поновлення на роботі. Крім того звертає увагу на те, що районний суд застосував строк позовної давності з порушенням вимог процесуального законодавства, оскільки після прийняття справи суддею відповідачем не було заявлено відповідне клопотання.

Вважаючи апеляційну скаргу безпідставною, директор ПП «Фіаніт» звернувся до суду апеляційної інстанції з відзивом на неї, у якій зазначив, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги такими, що не можуть прийматись до уваги.

Апелянт в судове засідання не з'явилась подала клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з хворобою при цьому посилалась на довідку від 11.02.2019 року.

Заслухавши думку представника відповідача, яка вважала можливим розгляд справи за відсутності позивача, дослідивши матеріали справи та надану довідку, колегія суддів дійшла висновку, що воно задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Так, довідка, на яку апелянт посилається, як на підставу поважності неявки в судове засідання, є суперечливою та викликає сумнів у її достовірності, так апелянтом не подано її оригіналу, до того ж її надіслано не апелянтом, крім того із змісту довідки вбачається, що апелянт звернулась до медичного закладу 13.02.2019 року, тобто в день судового засідання, тоді як сама довідка видана 11.02.2019 року, тобто довідка засвідчує подію яка ще не настала.

Колегія суддів також вважає необхідним зазначити те, що дана категорія справ розглядається в спрощеному письмову письмовому порядку, а атому з огляду на тривалість розгляду справи з 27.07.2014 року, колегія суддів ухвалила розглядати справу за відсутності не з'явившегося позивача.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Згідно ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції встановив наступні обставини та дійшов таких висновків.

Судом встановлено, щонаказом від 01.10.2003 року №3 позивача було прийнято на посаду менеджера ПП «Фіаніт» з 01.10.2003 року згідно поданої нею заявою.

Наказом ПП «Фіаніт» від 05.01.2010 року №3К було визначено на російській мові: «уволить ОСОБА_3. с 05.01.2010 года за осуществленный с 04.01.2010 года по 08.01.2010 года прогул без уважительных причин (отсутствовала на рабочем месте с 04.01.2010 года (с 09.00 утра до 13.00 в течении рабочего дня и с 14.00 по 17.00 в течении рабочего дня - всего 7 рабочих часов); 05.01.2010 года (с 09.00 утра до 13.00 в течении рабочего дня и с 14.00 по 17.00 в течении рабочего дня - всего 7 рабочих часов); 06.01.2010 года (с 09.00 утра до 13.00 в течении рабочего дня и с 14.00 по 16.00 в течении рабочего дня - всего 6 рабочих часов); 08.01.2010 года (с 09.00 утра до 13.00 в течении рабочего дня и с 14.00 по 17.00 в течении рабочего дня - всего 7 рабочих часов) всего 27 часов, в соответствии с п.4 ст. 40 КЗоТ Украины».

Оригінал наказу про звільнення позивача був оглянутий в судовому засіданні та надавався для проведення відповідних експертиз.

Підставами наказу є вказані акти відсутності на робочу місці від 04.01.2010 року №1, від 05.01.2010 року №2, від 06.01.2010 року №3, від 08.01.2010 року №4.

Між тим, до суду надало лише два акти про відсутність працівника на робочому місці від 04.01.2010 року №1, від 05.01.2010 року №2 які підписані директором ПП «Фіаніт» - Макеєвим В.Ю., юрисконсультом ПП «Фіаніт» - ОСОБА_6, адміністративним помічником ПП «Фіаніт» - ОСОБА_7 та директором ПП «Добриня» - Вівчар Ю.В..

При цьому, на вказаних актах та наказі про звільнення вбачається також наявність підпису позивача - ОСОБА_3

За даними записів в книзі обліку руху трудових книжок, оригінал якої надався для огляду суду, трудова книжка була отримана позивачем під підпис.

Як вбачається з позовних вимог та пояснень позивача, у зв'язку з погіршенням стану здоров'я вона направила до ПП «Фіаніт» заяву, згідно якої просила її звільнити з 26.09.2012 року, проте її заява була залишена без відповіді. В усному порядку відповідач повідомив позивача про те, що вона була звільнена 05.01.2010 року за прогул по ст.40 п.4 КЗпП України та одержала під розпис трудову книжку. Не погоджуючись з цим, з посиланням на те, що наказ про звільнення та акти вона не підписувала, трудову книжку не отримувала ОСОБА_3 25.06.2013 року звернулась до суду з даним позовом.

Судом встановлено, що позивач зверталась до правоохоронних органів, зокрема, Територіальною державною інспекцією з питань праці в Одеській області за фактом викладених нею обставин (незаконного звільнення) та їй було надано лист №15-в1114/0252-029 від 18.01.2013 року, згідно якого вказано, що при перевірці підприємства дійсно були виявлені порушення ним положень КЗпП України (зокрема те, що до початку роботи позиваку не ознайомлено під підпис з наказом про прийняття на роботу, посадовою інструкцією, правилами внутрішнього трудового розпорядку та колективним договором; порушено обов'язок власника підприємства або уповноваженої особи щодо забезпечення достовірного обліку виконуваної працівником роботи; у порушення ст. 149 КЗпП України відсутні письмові пояснення позивачка з приводу звільнення або будь-які документи, які б свідчили про намагання адміністрації підприємства отримати від позивачки пояснення щодо причин відсутності на робочому місці; відсутні документи, які б підтверджували факт видачі позивачці копії наказу про звільнення та складено відповідний акт. Також інспекцією роз'яснено право позивачки для остаточного вирішення спірних питань звернутися до суду з відповідним позовом.

Згідно відповіді Приморського районного відділу ОМУ ГУМВС України в Одеській області від 14.12.2012 року, позивача було повідомлено про прийняття рішення про відмову в порушенні кримінальної справи (за відсутності ознак злочину в діях посадових осіб ПП «Фіаніт», так як трудова документація була видана при звільненні). Рекомендовано звернутись до суду для вирішення спірних питань.

Згідно пояснень свідка ОСОБА_6, яка знайома з позивачем, оскільки працювали разом в ПП «Фіаніт», свідок - на посаді юриста консультанту та саме вона готовила наказ про звільнення позивача. Посилалась на те, що після 1 січня біля 6 років тому вони вийшли на роботу - десь 3 січня та свідку повідомили, що відсутня працівник - ОСОБА_3 та на дзвінки остання не відповідає. Позивач була відсутня більше трьох годин, вони зібрали комісію, щоб поїхати до м. Миколаєва, проте позивача вдома не було. Пізніше директор підприємства повідомив, що додзвонився до позивача та остання повідомила, що на роботу не вийде, оскільки перебуває в м. Києві. Свідок вказувала, що направляла на адресу позивача запит з приводу того, чого позивач не приступила до роботи, наказ про призначення комісії та акт, запропонувала у разі хвороби надати лікарняний. Стверджувала, що неодноразово їздили до позивача та направляли до неї документи, останнього разу їздили до м. Миколаєва після Різдва, проте нікого там не застали. Через деякий час позивач сама прийшла до їх офісу в м. Одесі і керівник повідомив їй про її звільнення. При свідку позивач розписалась в актах та наказі про звільнення, а також в журналі реєстрації трудових книжок, отримала трудову книжку та потім більше не з'являлась. Підтвердила підписи позивача в наказі (т.1, а.с.27-28). Посилалась на те, що наказ про звільнення вона складала особисто та після різдвяних свят та нею дійсно було допущено помилку в даті його складанні, оскільки він складався за зразком наказу про звільнення іншого працівника.

Свідок ОСОБА_8 повідомив, що працював в ПП «Фіаніт», де також працювала позивач. У 2008 році керівник ПП «Фіаніт» орендувало частину складських приміщень у нього на підприємстві в м.Миколаєві, де ОСОБА_3 займалась закупкою сільськогосподарської продукції. Підприємство свідка надавало послуги для ПП «Фіаніт» з фасування продукції. Позивача він бачив там кожного дня, також у нього на підприємстві був журнал, в якому відмічалися всі, коли приходили та уходили. Проте, в січні 2010 році, а саме 04.01.2010 року, позивача не було на роботі, тоді приїхали дві дівчини з м. Одеси та вони разом поїхали до місця проживання позивача, проте там її також не було. Пізніше, ще раз вони їздили після Різдва, оскільки позивач не відповідала на телефоні дзвінки, від сусідів дізнались, що позивача бачили ще до Нового Року. Пересвідчившись також у своїх працівників, що позивач не з'являлась на роботі, свідок підписав акти про її відсутність та передав до м. Одеси.

Свідок ОСОБА_10 у судовому засіданні 25.05.2016 року пояснив, що знайом з позивачем, оскільки працювали разом з 2003 року на складі по вул. Ген. Цветаєва у м. Одесі (частину орендувало ФОП ОСОБА_5, на якого працював свідок, а частину складу - ПП «Фіаніт», на якому працювала позивач). Приблизно в 2008 році позивача перевели працювати у Миколаївський філіал, іноді вони по телефону спілкувались та свідку було відомо, що позивач працює в ПП «Фіаніт». Приблизно у січні місяці рік, точну дату свідок не пам'ятає, йому подзвонив директор та повідомив, що позивач більше в них не працює. Проте свідку нічого не відомо щодо обставин праці позивача в м.Одесі після 2010 року. Зазначив, що бачився з позивачкою десь у 2012 році, проте про роботу вони не спілкувались, свідку відомо, що позивач нібито з 2012 року мешкає у м. Києві.

Свідок ОСОБА_5 у судовому засіданні 14.07.2016 року пояснив, що позивач працювала у нього менеджером з 2003 року по 2010 рік, до 2009 року вона працювала у м. Одесі, а з початку 2009 року за спільною згодою була переведена до м. Миколаєва, де і працювала до поки не зникла. Стверджував, що з 25.12.2009 року до початку січня 2010 року всі телефони позивача були вимкнені, ніхто не міг її знайти. Її шукали юрист ОСОБА_6 та секретар ОСОБА_7, за проханням свідка до місця проживання позивача у м. Миколаєві їздив ОСОБА_8 Позивач сама вийшла на зв'язок десь 5-7 січня 2010 року, прийшла до офісу в м. Одесі та повідомила, що не хоче більше працювати, оскільки хвора на рак, та їй все одно як її звільнять. Жодних медичних документів позивач не надала. Стверджував, що при позивачу було складено наказ про її звільнення за прогули та у той же день видано трудову книжку. Після цього вони жодного разу не бачились та позивач в ПП «Фіаніт» більше не працювала. Посилався на те, що ніхто з працівників у нього не отримує заробітну плату на руки, з початку 2009 року заробітна плата нараховується кожному на банківській картки. Зазначав, що акти про відсутність позивача на місці роботи були складені у його присутності, оскільки він був по роботі як раз у той час у м. Миколаєві. При цьому, свідок не пам'ятає, чи підписувала позивачка про ньому вказані акт та наказ про звільнення, чи ні.

Також, згідно відповіді Центрального об'єднаного управління ПФУ в м. Одесі від 19.05.2017 року №1750/08 щодо нарахування заробітної плати ОСОБА_3 (т.2, а.с.121-123), останні нарахування заробітної плати позивачу під час її праці в ПП «Фіаніт» були у січні 2010 року на суму 45,74 грн.

При цьому суду не надано будь-яких належних та достовірних доказів на твердження доводів позивача про те, що вона з 2010 року по 2012 рік продовжувала працювати відповідача та отримувала заробітну плату від директора готівкою. Крім того таці твердження повністю спростовуються показами свідків та відсутністю відомостей про продовження знаходження її на обліку та табулюванні.

27.07.2016 року позивачу було видано новий паспорт на прізвище ОСОБА_3 у зв'язку з реєстрацію останньою шлюбу (т.2, а.с.89).

Згідно виписки по рахунку ОСОБА_3 на який нараховувалась заробітна плата ПП «Фіаніт», відкритого в філії - Південне головне регіональне управління «ПАТ КБ «Приватбанк» (т.2, а.с.140), останні нарахування заробітної плати також були на початку 2010 року, після цього жодних доказів щодо отримання позивачкою заробітної плати від ПП «Фіаніт» не надано. Позивачем, у свою чергу, також не надано жодних належних та допустимих доказів щодо отримання нею заробітної плати безпосередньо від директора готівкою.

Між тим, згідно висновку експертів Приймак О.Г., Таєвської А.В. та Чепак В.М. №18814/18815/17-32/18816/17-33 від 15.06.2018 року (т.2, а.с.174-179), встановлено, що підписи в актах №1 від 04.01.2010 року, №2 від 05.01.2010 року та наказі ПП «Фіаніт» №3К від 05.01.2010 року про звільнення виконанні не ОСОБА_3, а іншою особою з наслідування підпису ОСОБА_3

З урахуванням викладеного суд вважав що факт відсутності підпису позивача на Актах про відсутність працівника на робочому місці від 04.01.2010 року та від 05.01.2010 року та в книзі про видачу трудових книжок є доведеним. При цьому суд врахував, що в Наказі ПП «Фіаніт» від 05.01.2010 року №3К про її звільнення зазначено про її прогул в тому числі і 08.01.2010 року, тобто є посилання на подію в майбутньому. Підпис про її ознайомлення з цим наказом також їй не належить.

Згідно з ч. 1 ст. 55 Конституції України права та свобод громадянина захищаються судом.

Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (ст. 55 Конституції України).

У відповідності до ст. 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39).

У відповідності до п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

У відповідності до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно положень ч.1, ч.6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 18 постанови від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (із послідуючими змінами) при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясовувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням), і перевіряти їх відповідність законові.

Між тим з матеріалів справи не встановлено, а позивачем не надано до суду належних та достатніх доказів не підтвердження того, що вона у подальшому з січня 2010 року продовжувала працювати на підприємстві як фрілансер та отримувала заробітну плату на руки.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що в цій частині підстави позову є необґрунтованими та недоведеними.

Крім того, згідно ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Згідно роз'яснень п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» встановлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін.

Суд вбачав, що позивача було звільнено ще 05.01.2010 року. Згідно пояснень позивача з приводу незаконного її звільнення встановлено, що після звільнення вона зверталась до правоохоронних органів та державної інспекції з питань праці. Про факт свого звільнення позивач дізналась приблизно у жовтні 2012 року, проте з відповідним позовом звернулась до суду лише у червні 2013 року, при цьому клопотання про поновлення строку звернення до суду не заявляла.

Суд виходив з того, що позивач ОСОБА_3 належних та допустимих доказів згідно положень ст.ст.81-83 ЦПК України на підтвердження поважності причин пропуску строку зверненням до суду понад два роки, не надано.

З урахуванням клопотання сторони відповідача про застосування до спірних правовідносин строків позовної давності, підстав для поновлення таких строків судом не встановлено, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову суд дійшов висновку, що усі позовні вимоги ОСОБА_3 слід залишити без задоволення.

Колегія суду погоджується з такими висновками районного суду. Оскільки, суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги, що висновки суду про пропущення строку позовної давності є безпідставними з огляду на те, що вони зводяться до переоцінки доказів яким судом першої інтонації надано належну правову оцінку, крім того самі доводи апеляційної скарги підвереджують правильність таких висновків.

Також необґрунтованими є доводи апеляційної скарги стосовно неправомірності застосування строків позовної давності, через начебто відсутність клопотання відповідача про застосування наслідків пропуску таких строків, оскільки таке клопотання було заявлено відповідачем та міститься в матеріалах справи, а саме т.1 а.с. 22, окрім того в даній категорії справ для застосування наслідків пропуску позовної давності таке клопотання не є обов'язковим.

Щодо інших доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що оскаржуване рішення суду не може бути скасовано з одних лише формальних міркувань, а також звертає увагу на те, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи наведене, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги в повному обсязі, оскільки їх обґрунтування не мають правового значення для вирішення даного спору та правильність висновків районного суду щодо відмови у задоволенні позву не спростовують.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 13 ЦПК України: за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 259, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 31.10.2018 року- залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 21.02.2019 року.

Головуючий Ю.І.Кравець

Судді: О.Г.Журавльов

О.С.Комлева