Житомирський апеляційний суд
Категорія 40 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2019 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Талько О.Б., Коломієць О.С.,

з участю секретаря судового засідання Пеклін Л.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №296/12489/18 за позовом ОСОБА_1 до судді Корольовського районного суду м. Житомира ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на ухвалу судді Богунського районного суду м. Житомира від 11 січня 2019 року, яка постановлена під головуванням судді Лєдньова Д.М. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в:

26 грудня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовною заявою до судді Корольовського районного суду м. Житомира ОСОБА_3 про порушення права на справедливий суд при розгляді справи №296/1155/13-а. Просить у відшкодування моральної шкоди стягнути з відповідача на її користь 300 000 грн. У зв'язку з помилковим не зазначенням пояснення щодо заподіяної моральної шкоди 27 грудня 2018 року ОСОБА_1 подала заяву про доповнення позовної заяви від 26 грудня 2018 року (а.с.1-8,10-11).

Заподіяння моральної шкоди ОСОБА_1 обґрунтовує порушеннями норм процесуального права при розгляді у адміністративній справі її клопотання від 03 грудня 2018 року про визнання процесуальним правонаступником ОСОБА_2, у задоволенні якого відмовлено за безпідставністю. Зокрема, посилається на те, що не була повідомлена про час і місце судового засідання, чим позбавлена права на участь у розгляді своєї справи; їй було відмовлено у наданні ухвали про прийняття адміністративної справи суддею ОСОБА_3 до свого провадження; не забезпечено послідовності та порядку вчинення процесуальних дій під час судового засідання 21 грудня 2018 року, встановлених нормами КАС України, оскільки засідання тривало лише одну хвилину та 33 секунди; ухвала про відмову в задоволенні клопотання була складена заздалегідь; застосовані закони, які не підлягали застосуванню. Натомість, на думку ОСОБА_1, суд безпідставно не застосував до спірних правовідносин положення ст.52 КАС України. Як наслідок висновок в ухвалі не відповідає обставинам справи. Окрім того, вважає, що суд неправильно витлумачив Закон України «Про доступ до публічної інформації» та норми КАС України у висновку ухвали. Зазначені дії судді призвели до душевних страждань та погіршення здоров'я, що позбавило її можливості в реалізації звичок та бажань, погіршило відносини з оточуючими людьми та нормальні життєві зв'язки, вимагало додаткових зусиль для організації життя.

Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 04 січня 2019 року визначено підсудність справи Богунському районному суду м. Житомира (а.с.19).

Ухвалою судді Богунського районного суду м. Житомира від 11 січня 2019 року відмовлено у відкритті провадження у справі з підстав, передбачених пунктом першим частини першої ст.186 ЦПК України.

Не погодившись з ухвалою судді суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу скасувати. На думку ОСОБА_1 суддя неповно з'ясував обставини та має місце недоведеність обставин, що мають значення для справи. Вважає, що висновки судді не відповідають обставинам справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали судді суду першої інстанції в межах, визначених ст.367 ЦПК України, колегія суддів доходить до висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суддя суду першої інстанції виходив із того, що на думку ОСОБА_1, при розгляді в порядку ст.52 КАС України у адміністративній справі №296/1155/13-а її клопотання щодо правонаступництва не були дотримані норми матеріального та процесуального права, внаслідок чого їй заподіяна моральна шкода, яку вона оцінює у сумі 300 000 грн. та просить стягнути з судді. Отже, дії пов'язуються із здійсненням суддею правосуддя та відправленням судочинства, а оскарження у будь-який спосіб діяльності судді щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що такі висновки ґрунтуються на положеннях закону з огляду на наступне.

Відповідно до пункту першого частини першої ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Наразі ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до судді Корольовського районного суду м. Житомира ОСОБА_3, з якого просить стягнути у відшкодування моральної шкоди 300 000 грн., завданої внаслідок, на її думку, протиправних дій судді при розгляді адміністративної справи № 296/1155/13-а, зокрема щодо вирішення її клопотання від 03 грудня 2018 року відносно процесуального правонаступництва та постановлення з цього приводу ухвали 21 грудня 2018 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання. Із цим позивач пов'язує порушення її права на справедливий суд.

Відповідно до частини першої ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з положеннями частини першої ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року №8 «Про незалежність судової влади» передбачено, що виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв із таким предметом.

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №6 «Про деякі питання, що виникають у судовій практиці при прийнятті до провадження адміністративних судів та розгляді ними адміністративних позовів до судів і суддів» роз'яснено, що у розумінні положень частини першої статті 2, пунктів 1,7 і 9 статті 3, статті 17, частини третьої статті 50 КАС України суди та судді при розгляді ними цивільних, господарських, кримінальних, адміністративних справ та справ про адміністративні правопорушення не є суб'єктами владних повноважень, які здійснюють владні управлінські функції, і не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їх рішень, дій чи бездіяльності, вчинених у зв'язку з розглядом судових справ.

Зазначені роз'яснення є відтворенням положень статей 62, 126 і 129 Конституції України, відповідно до яких матеріальна та моральна шкода, заподіяна при здійсненні правосуддя, відшкодовується державою лише безпідставно засудженій особі в разі скасування вироку як неправосудного; судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону, вплив на них у будь-який спосіб забороняється, а однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Отже, зазначеними положеннями Конституції України визначено, що рішення суду і, відповідно до цього, дії або бездіяльність судів у питаннях здійснення правосуддя, пов'язаних з підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях тощо, можуть оскаржуватися у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх дій (чи відшкодування шкоди одночасно з оскарженням таких дій) до іншого суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності судів і заборону втручання у вирішення справи належним судом.

У зв'язку із вищевикладеним, розгляд судом позовних вимог, незалежно від їх викладення та змісту, предметом яких є, по суті, оскарження процесуальних дій судді (суду), пов'язаних із розглядом справи (від стадії відкриття провадження у справі до розгляду по суті, перегляду судових рішень у передбачених процесуальним законом порядках і їх виконання), нормами ЦПК України чи іншими законами України не передбачено.

Окрім того, неможливо застосування до спірних правовідносин й положень статті 1176 ЦК України. Так, застосування положень частини шостої статті 1176 ЦК України можливе у випадку, коли предметом позову є інші дії чи бездіяльність, зокрема суду, які не пов'язані із здійсненням правосуддя, відправленням судочинства, що має на меті прийняття акту органом судової влади. Тобто це інші дії суддів при здійсненні правосуддя, коли спір не вирішується по суті, у разі їх незаконних дій або бездіяльності і якщо вина судді встановлена не лише вироком суду, а й іншим відповідним рішенням суду.

За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновком судді суду першої інстанції про те, що позов до судді не носить цивільно-правового характеру, що виключає можливість вирішення його у порядку ЦПК України, оскільки суддя виступає як посадова особа, уповноважена на виконання функцій держави, тобто не є приватною особою, до якої можна звернутися з позовом. Отже, на спірні правовідносини не поширюється юрисдикція судів по розгляду заявлених ОСОБА_1 вимог в порядку цивільного судочинства, оскільки суддя як посадова особа, що здійснює правосуддя, не може бути відповідачем або іншою стороною, яка бере участь у цивільній справі, за винятком випадків, коли він виступає як представник установи, а не орган, що здійснює правосуддя. Заяви, скарги, спрямовані на притягнення судді як відповідача, не підлягають розгляду в суді, так як законом передбачений інший механізм усунення помилок і недоліків, допущених при здійсненні правосуддя, а відтак суд першої інстанції правильно застосував положення ст.ст.125,129,129-1 Конституції України, ст.1176 ЦК України, ст.ст.13,23 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року №8 «Про незалежність судової влади».

Зазначене також відповідає вимогам статей 6,41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Особи мають право оскаржити судове рішення до судів вищої інстанції в порядку та з підстав, визначених у процесуальному законодавстві. Чинне законодавство дає можливість особі повною мірою реалізувати своє право на оскарження судового рішення. Законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю.

Практика Європейського суду з прав людини, зокрема викладена у тексті п.36 рішення у справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (заява №20347/03), свідчить про те, що «позов заявників було залишено без розгляду по суті, оскільки відповідачем не міг бути суд, захищений імунітетом від такого позову. Суд нагадує, що питання імунітету суддів вже зустрічалося при розгляді однієї із справ, і в ній Суд дійшов висновку, що такий імунітет мав законну мету, оскільки був засобом забезпечення належного здійснення правосуддя. Суд також постановив, що, з огляду на обставини тієї справи, таке обмеження було пропорційним».

Ураховуючи наведене, ухвала постановлена суддею суду першої інстанції з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків судді суду першої інстанції не спростовують, а тому оскаржена ухвала залишається без змін, що узгоджується із приписами ст.375 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374-375,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу судді Богунського районного суду м. Житомира від 11 січня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді:

Повний текст постанови складений 25 лютого 2019 року.