ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5487/19 Справа № 201/8311/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Антонюк О. А. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2019 року Дніпровський Апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.

за участю секретаря - Гречишникової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Дніпропетровська міська рада про усунення перешкод в користуванні майном і визнання особи втратившою право користування приміщенням

за зустрічний позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Дніпропетровська міська рада про визнання права власності і зобов`язання вчинити певні дії

за апеляційною скаргою Прокуратури Дніпропетровської області

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 липня 2016 року,-

В С Т А Н О В И В:

03 червня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні майном і визнання особи втратившою право користування приміщенням. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 01 лютого 2016 року між позивачем як підрядником та відповідачем як замовником укладено договір підряду, відповідно до п. 1.1. якого підрядник зобов`язується на свій ризик виконати роботи за завданням замовника з використанням матеріалів замовника та власного устаткування, а замовник зобов`язується надати підряднику матеріал, прийняти і оплатити виконані роботи. Відповідно до п. 1.2., 1.3. позивач мав виконати певні роботи (демонтаж кахелю на підлозі, заміна стяжки підлоги, утеплювання підлоги, укладка кахелю на підлозі, вивезення будівельного сміття) у прим. 17 поз. 22, 23 в підвалі буд. АДРЕСА_1 . Всі ремонтні роботи були виконанні ним належним чином в строки передбачені договором. Проте, як він дізнався під час проведення ремонтних робіт, ОСОБА_2 не є власником приміщень, в яких він проводив ремонт. Вказані приміщення нікому не належать, а відповідач користується ними з 2005 року. Відповідно до п 5.1.5. підрядник зобов`язаний в 10-денний строк після підписання Акта приймання-передачі виконаних робіт вивезти з місця виконання робіт майно, що йому належить, за власний рахунок. Так як ОСОБА_2 не має зареєстрованого права власності на вказані приміщення, то позивач вважає, що правові підстави вимагати від нього вивезення майна з приміщень відсутні. Зважаючи, що вказані нежитлові приміщення відповідачу не належать, а наразі в приміщеннях проведені ремонтні роботи зі зміни підлогового покриття і в них зберігається його майно, то, на думку позивача, він має право на користування цими приміщеннями, оскільки це не порушує прав та інтересів інших осіб. Позивач посилається і на те, що власнику майна належить право володіти, користуватися та розпоряджатися власним майном за власним розсудом, та вчиняти по відношенню до свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Отже позивач вважає, що відповідач неналежним чином не виконала зобов`язання, а ним все нею зроблено правильно і згідно закону. Просив усунення перешкод в користуванні майном шляхом визнання особи відповідача втратившою право користування вказаними приміщеннями, задовольнивши позов в повному обсязі (а.с.4-5).

17 червня 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання права власності і зобов`язання вчинити певні дії. В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що ще у липні 2005 року дійшла згоди з комунальним житлово-експлуатаційним підприємством, що обслуговує будинок АДРЕСА_1 , що вона проведене ремонтні роботи та буде підтримувати у нормальному стані в підвальному приміщенні АДРЕСА_2 , та натомість зможе вільно користуватися ними у разі, якщо це не буде порушувати прав та законних інтересів мешканців будинку. 22 березня 2010 року ОСОБА_2 уклала договір підряду з ТОВ «Буд-Центр», відповідно до умов якого останній провів за рахунок замовника ремонтні роботи з шпаклювання, штукатурки та фарбування стін у приміщеннях. Згодом, 24 квітня 2013 року між ТОВ «ВКФ «ГОР» та ОСОБА_2 укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна, нотаріально посвідчений та зареєстрований в реєстрі приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Якуба Ю.А. під № 1080, відповідно до якого ОСОБА_2 набула права власності на сусідні приміщення. Таким чином, ОСОБА_2 вважає, що у 2005 році добросовісно заволоділа чужими приміщеннями і продовжує відкрито, безперервно володіти ними понад 11 років, підтримує приміщення в належному стані, справно оплачує комунальні послуги з утримання будинку, за теплову енергію, послуги зв`язку, електроенергію, а отже має право на набуття права власності на спірні приміщення за набувальною давністю. Також, просить зобов`язати органи юстиції, органи державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, державних реєстраторів прав на нерухоме майно та/або нотаріусів зареєструвати за нею право власності на нерухоме майно, а саме: поз. № 22, площею 18.9 кв. м. та поз. № 23, площею 24.4 кв. м., що розташовані у приміщенні № XVII, що знаходиться у підвалі АДРЕСА_1 ) (а.с.15-17).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 липня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні майном і визнання особи втратившою право користування приміщенням - відмовлено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на нерухоме майно, а саме: поз. № 22 площею 18.9 кв. м. та поз. № 23 площею 24.4 кв. м., що розташовані у приміщенні № ХVII, що знаходиться у підвалі будинку АДРЕСА_1 ) за набувальною давністю.

Зобов`язано органи юстиції, органи державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, державних реєстраторів прав на нерухоме майно та/або нотаріусів зареєструвати право власності ОСОБА_2 на нерухоме майно, а саме: поз. № 22 площею 18.9 кв. м. та поз. № 23 площею 24.4 кв. м., що розташовані у приміщенні № ХVII, що знаходиться у підвалі будинку АДРЕСА_1 ) (а.с.45-48).

В апеляційній скарзі Прокуратура Дніпропетровської області посилаючись на порушення судом1 інстанції норм матеріального та процесуального права, зокрема на те, що оскаржуване рішення в частині задоволених позовних вимог порушує інтереси власника спірного майна - Дніпропетровської міської ради, яка не була залучена в якості відповідача, а тому просить рішення суду скасувати в частині задоволення зустрічної позовної заяви та відмовити в задоволенні цих позовних вимог (а.с.56-63).

Справа розглядалась судами неодноразово.

Постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 травня 2018 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 липня 2016 року в частині задоволення зустрічного позову скасовано та відмовлено у задоволенні цих позовних вимог.

Вирішено питання щодо стягнення судового збору (а.с.180-183).

Постановою Верховного суду від 06 березня 2019 року ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 липня 2017 року про відкриття апеляційного провадження та постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 травня 2018 року скасовано.

Справу передано до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду (а.с.224-227).

Відповідно до ч. 1 ст. 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Враховуючи, що апелянт фактично в своїй апеляційній скарзі просить скасувати рішення в частині задоволених позовних вимог, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість вищевказаного рішення суду першої інстанції в цих межах. В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, а відповідно й апеляційним судом - не перевіряється.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а рішення суду слід скасувати, виходячи з наступних підстав.

Судом 1 інстанції встановлено, що у липні 2005 року ОСОБА_2 за погодженням з комунальним житлово-експлуатаційним підприємством, що обслуговує будинок АДРЕСА_1 , почала користуватися кімнатами поз. № 22 та поз. № 23 в підвальному приміщенні АДРЕСА_2 . 22 березня 2010 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Буд-Центр» укладений договір підряду, відповідно до умов якого останній провів за рахунок замовника ремонтні роботи зі шпаклювання, штукатурки та фарбування стін у приміщені АДРЕСА_2 , що знаходяться в підвалі АДРЕСА_1 .

Згідно договору купівлі-продажу нерухомого майна від 24 квітня 2013 року, укладений між товариством з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційна фірма «ГОР» та ОСОБА_2 , нотаріально посвідчений та зареєстрований в реєстрі приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Якуба Ю.А. під № 1080, відповідно до якого ОСОБА_2 набула права власності на нерухоме майно, що складається з: нежитлове приміщення ХVII в підвалі житлового будинку (поз. 1-21), загальною площею 166.1 кв. м., а - вхід в підвал; у загальному користуванні приміщення VI'-1 - площею 5.5 кв. м. на І поверсі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 01 лютого 2016 року між ОСОБА_1 як підрядником та ОСОБА_2 як замовником укладено договір підряду, відповідно до п. 1.1. якого підрядник зобов`язується на свій ризик виконати роботи за завданням Замовника з використанням матеріалів замовника та власного устаткування, а замовник зобов`язується надати підряднику матеріал, прийняти і оплатити виконані роботи.

Відповідно до п. 1.2. договору перелік робіт: демонтаж кахлю на підлозі, заміна стяжки підлоги, утеплювання підлоги, укладка кахлю на підлозі, вивезення будівельного сміття. Адресою виконання робіт відповідно до п. 1.3. договору є: прим. 17 поз. 22, 23 в підвалі буд. АДРЕСА_1 . 30 березня 2016 року сторонами підписаний акт приймання - передачі виконаних робіт. Відповідно до п 5.1.5. підрядник зобов`язаний в 10-денний строк після підписання акта приймання-передачі виконаних робіт вивезти з місця виконання робіт майно, що йому належить, за власний рахунок.

Судом першої інстанції також встановлено, що згідно листа КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» ДОР від 12 травня 2015 року № 4884 право власності на спірні приміщення ні за ким на той час не зареєстроване. Окрім того, ОСОБА_2 як користувач та власник приміщень у буд. АДРЕСА_1 оплачує комунальні послуги з утримання будинку, за теплову енергію, послуги зв`язку, електроенергію. Вказане підтверджується наявними в матеріалах справи та дослідженими судом копіями квитанцій та довідкою КВЖРЕП Жовтневого району від 27 травня 2016 року № 20.

Задовольняючи зустрічні позовні вимоги, суд 1 інстанції виходив з того, що право власності на спірне нерухоме майно, а саме поз. №22 площею 18.9 кв.м. та поз.№23 площею 24.4. кв.м., що розташовані у приміщенні XVII, які знаходяться у підвалі будинку АДРЕСА_1 ні за ким не зареєстровані та враховуючи те, що ОСОБА_2 відкрито, добросовісно та безперервно, зробивши ремонт, користується вказаними приміщеннями з 2005 року (понад 11 років), суд вважав, що є підстави для визнання права власності на ці об`єкти за набувальною давністю.

Однак з таким рішенням суду погодитись не можна виходячи з наступного.

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Частиною 2 ст. 344 ЦК України передбачено, що особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є.

Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Отже, при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна, відкритість та безперервність володіння ним без правової підстави; добросовісність заволодіння майном; факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше 10 років.

Володіння без правової підстави - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку законну підставу володіння чужим майном.

Аналізуючи поняття добросовісності володіння як підставу для набуття права власності за набувальною давністю за статтею 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

Згідно з п.п. 9, 11, 13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року №5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 24.01.2019 року у справі №755/16913/16-ц.

Однак, з матеріалів справи вбачається, що спірне майно на підставі рішень виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 27.06.2002 № 1380 та від 22.01.2004 № 277 відноситься до спільної власності територівльних громад, сіл, селищ, міст Дніпропетровської області (а.с.67-71).

З листа Департаменту по роботі з активами від 06.07.2017 року № 4/5-986 вбачається, що у реєстрі об`єктів права комунальної власності територіальної громади м. Дніпра по вул. Гоголя 1, є запис про об`єкт нерухомості - житловий будинок, балансоутримувач Комунальне виробниче житлове ремонтно -експлуатаційне підприємство Жовтневого району(а.с.132).

Враховуючи вищезазначені факти, посилання ОСОБА_3 про те, що право власності на спірне майно ні за ким не зареєстроване, спростовується вищенаведеними довідками.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

Між тим позивачем за зустрічним позовом не доведено факту добросовісного володіння спірним нерухомим майном, як не доведено і того, що вона не знала і не могла знати про давнісного володільця.

Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є власник майна. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

Статтею 30 ЦПК України (2004 р.) визначено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Відповідно до ч. 1,2 ст. 35 ЦПК України (2004 р.) треті особи особи які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до ухвалення рішення, якщо рішення в справі може вплинути на їх права або обов`язки щодо однієї із сторін. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть бути залучені до участі в справі за клопотанням сторін, інших осіб, які беруть участь у справі. Якщо суд при прийнятті позовної заяви, здійсненні провадження у справі до судового розгляду або під час судового розгляду справи встановить, що судове рішення може вплинути на права і обов`язки осіб, які не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 р. № 14 "Про судове рішення у цивільній справі" зазначено, що суд не має права вирішувати питання про права та обов`язки осіб, які не залучені до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права, які тягнуть за собою безумовне скасування рішення суду.

Враховуючи те, що ані Дніпропетровська міська рада, ані Дніпропетровська обласна рада не були залучені судом в якості належних відповідачів, як не був залучений до участі у справі і орган юстиції, орган державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та/або нотаріус, а суд апеляційної інстанції позбавлений такої можливості, тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з вищезазначених підстав з ухваленням нового судового рішення в зазначеній частині про відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю.

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України зі ОСОБА_2 на користь прокуратури Дніпропетровської області необхідно стягнути судовий збір у сумі 1212 грн.64 коп.

Керуючись ст.ст. 367, 374,376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Прокуратури Дніпропетровської області - задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 липня 2016 року в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання права власності і зобов`язання вчинити певні дії - скасувати.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Дніпропетровська міська рада про визнання права власності і зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь прокуратури Дніпропетровської області (, МФО 820172, р/р 0291 в ДКСУ в м. Київ) судовий збір у сумі 1212,64 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: