Постанова

Іменем України

04 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 357/4438/16-ц

провадження № 61-17300св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф.,

Шиповича В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Київської області, у складі колегії суддів: Таргоній Д. О., Верланова С. М.,

Приходька К. П., від 28 вересня 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що 10 вересня 2014 року на підставі нотаріально посвідченого договору позики він передав в позику

ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 362 500 грн, які відповідач зобов`язався повернути до 10 червня 2015 року, однак свої зобов`язання не виконав.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області

від 19 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 25 січня 2016 року, було стягнуто з відповідача на його користь суму боргу - 362 500 грн, 3 % річних за період з 11 червня 2015 року по 28 серпня 2015 року в сумі 2 353, 76 грн та судові витрати.

На даний час рішення суду відповідачем не виконано, сума позики не повернута, у зв`язку з чим позивач просив суд стягнути з відповідача:

- 3 % річних від простроченої суми за період з 29 серпня 2015 року

по 24 березня 2016 року, що становить за 209 календарних днів

в сумі 6 227, 05 грн;

- інфляційні втрати за період з липня 2015 року по лютий 2016 року в сумі 8 555 грн;

- проценти за користування грошовими коштами на рівні облікової ставки Національного банку України (далі - НБУ) з 11 червня 2015 року по 24 березня 2016 року в сумі 72 758, 23 грн,

а всього 87 540, 28 грн та сплачений судовий збір в сумі 875, 40 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області

від 20 липня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти за договором позики

в сумі 84 858, 77 грн, з яких 3 % річних 6 227, 05 грн, інфляційні втрати

8 555 грн, проценти за користування позикою 70 076, 72 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки рішення суду від 19 листопада 2015 року про стягнення заборгованості за договором позики відповідачем не виконано, позивач має право вимагати сплату процентів за користування позикою, індексу інфляції та 3 % річних від простроченої суми за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Короткий зміст судового рішення апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 28 вересня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20 липня 2016 року скасовано в частині задоволення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 процентів за користування позикою, а в решті вимог залишено без змін, у зв`язку з чим резолютивну частину рішення викладено у новій редакції: стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 6 227, 05 грн, як 3% річних та 8 555 грн інфляційних втрат. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що умовами укладеного між сторонами договору від 10 вересня 2014 року, позичальник зобов`язався погасити всю суму позики до 10 червня 2015 року. Сплату процентів за користування позикою сторонами визначено не було, а отже позивач не має права на стягнення процентів за користування позикою, за виключенням

3% річних в порядку визначеному статтею 625 ЦК України, в якості фінансової санкції за несвоєчасне виконання зобов`язань. На зазначені обставини суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про задоволення позову в цій частині.

Короткий зміст вимог касаційної скарг

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишивши в силі рішення суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 січня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та витребувано матеріали цивільної справи № 357/4438/16-ц із суду першої інстанції.

Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів»

(далі - ЦПК України), який набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У квітні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

04 червня 2019 року на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду справу № 357/4438/16-ц передано судді-доповідачеві.

Ухвалою Верховного Суду від 29 липня 2019 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суд апеляційної інстанції скасував законне рішення суду першої інстанції та ухвалив рішення, яке не відповідає нормам матеріального права.

Зазначав, що відсутність у договорі позики умови про винагороду не означає, що договір є безоплатним. В цьому разі, розмір процентів за користування позикою визначається на рівні облікової ставки НБУ. Вважав, що для того, щоб договір позики вважався безоплатним, необхідно безпосередньо у договорі вказати, що проценти за ним не нараховуються.

Наголошував на тому, що договір позики укладений 10 вересня 2014 року між сторонами є платним, а проценти за користування позикою повинні нараховуватися у розмірі облікової ставки НБУ.

Доводи осіб, які подали відзив (заперечення) на касаційну скаргу

У березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшло заперечення відповідача

ОСОБА_2 , подане його представником - адвокатом Семенютою Р. А., на касаційну скаргу ОСОБА_1 в якому він, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду апеляційної інстанції, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 10 вересня 2014 року між сторонами по справі було укладено договір позики коштів, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лісіциною Я. Б. та зареєстрований в реєстрі за № 310 (далі - договір позики від 10 вересня 2014 року), згідно умов якого ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 у власність грошові кошти в сумі 362 500 грн, які позичальник зобов`язався повернути до 10 червня 2015 року.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області

від 19 листопада 2015 року по справі № 357/13336/15-ц (провадження

№ 2/357/4136/15) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, позов ОСОБА_1 задоволено, стягнуто з відповідача на користь позивача борг в сумі 362 500 грн, 3 % річних за період з 11 червня 2015 року по 28 серпня 2015 року в сумі 2 353, 76 грн та судові витрати в сумі 3 648, 54 грн, а всього 368 502, 30 грн.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області

від 19 листопада 2015 року набрало законної сили та відповідачем не виконано.

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до статті 213 ЦПК 2004 року рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно положень статей 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки відповідач свої зобов`язання за договором позики не виконав, тому з нього має бути стягнуто, в тому числі, проценти за користування грошовими коштами (частина перша статті 1048 ЦК України).

Скасовуючи рішення суду першої інстанції щодо стягнення процентів за користування позикою та відмовляючи в задоволенні цих позовних вимог, апеляційний суд виходив із того, що договором позики не передбачено сплати процентів за користування грошовими коштами.

Однак колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду апеляційної інстанції з огляду на наступне.

Договір позики може бути оплатним, тобто таким, що передбачає сплату процентів за користування сумою позики, або безоплатним - якщо виконання позичальником зобов`язання обмежується поверненням боргу.

Правила щодо сплати процентів від суми позики містяться у статті 1048

ЦК України.

Так, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Отже, у частині першій статті 1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, встановлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором.

Вказане правило спрямоване на захист інтересів позикодавця у разі, якщо договором позики розмір процентів не визначений.

Випадки, коли договір позики вважається безоплатним, зазначені в частині другій статті 1048 ЦК України.

Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року в справі № 6-36цс14.

В даному випадку договором позики від 10 вересня 2014 року не визначено розмір процентів за користування грошовими коштами, однак позикодавець, звертаючись до суду з позовом про стягнення суми боргу просив на підставі статті 1048 ЦК України стягнути проценти за користування грошовими коштами в розмірі облікової ставки Національного банку України.

Договором позики від 10 вересня 2014 року не визначено його безоплатність.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення процентів за користування грошовими коштами та ухвалюючи в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції вказаних вимог закону не врахував та не звернув уваги на те, що договір позики

від 10 вересня 2014 року не є безоплатним.

Разом з тим, згідно умов договору позики від 10 вересня 2014 року сторони погодили, що позику надано до 10 червня 2015 року.

Ухвалюючи рішення у справі, суди попередніх інстанцій залишили поза увагою ту обставину, що право позикодавця нараховувати проценти за договором позики припиняється після спливу визначеного договором строку позики.

Враховуючи викладене, право позикодавця нараховувати проценти за позикою припинилось після спливу визначеного договором строку

позики - 10 червня 2015 року.

Натомість позивачем заявлений до стягнення розмір процентів розрахований за період з 11 червня 2015 року по 24 березня 2016 року.

Права та інтереси позикодавця в подібних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

До аналогічних висновків про застосування норм права у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постанові від 03 жовтня 2018 року в справі № 390/1875/16-ц.

Оскільки зі спливом строку, на який була надана позика, припинилося право позивача нараховувати проценти за договором позики після 10 червня

2015 року, то позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню саме з цих підстав.

В частині вирішення позовних вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат судові рішення судів попередніх інстанцій не оскаржуються, а тому касаційним судом і не переглядаються.

За змістом статті 412 ЦПК України підставами для зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Враховуючи те, що під час розгляду справи суд апеляційної інстанції повно встановив обставини справи, однак неправильно застосував норми матеріального права, оскаржуване судове рішення в частині вирішення вимог про стягнення процентів підлягає зміні шляхом зміни його мотивувальної частини.

Щодо розподілу судових витрат

Підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, відсутні.

Керуючись статтями 402, 409, 412, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Київської області від 28 вересня 2016 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Апеляційного суду Київської області від 28 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Є. В. Синельников О. М. Осіян Н. Ю. Сакара С. Ф. Хопта В. В. Шипович