РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 липня 2019 року

м. Рівне

Справа № 569/17179/18

Провадження № 22-ц/4815/932/19

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Гордійчук С.О.,
суддів: Боймиструка С.В., Бондаренко Н.В.
секретар судового засідання : Тхоревський С.О.

учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідач: 4 територіальний вузел урядового зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Адміністрація Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження в м. Рівне апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 08 квітня 2019 року, ухваленого в складі судді Бердій М.А. у справі № 569/17179/18,

в с т а н о в и в :
У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до 4 територіального вузла урядового зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Адміністрації Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України про захист права на житло.

Позовні вимоги мотивовані тим, що з 14.10.1999 року ОСОБА_1 перебуває в загальній черзі та включений до списку осіб, котрі потребують поліпшення житлових умов у складі сім`ї із чотирьох осіб. Згідно витягу з протоколу № 8 засідання житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 06 червня 2000 року, позивача було виключено зі списку осіб, що потребують позачергового поліпшення житлових умов, як такого, що використав надану законодавством пільгу з переносом його в загальну чергу на поліпшення житлових умов з 01 листопада 1999 року.
Зазначає, таке рішення не узгоджується з нормами ст. 40 ЖК України, а тому просить суд визнати протокол № 8 житлової комісії в/ч НОМЕР_1 від 06 червня 2000 року в частині зняття ОСОБА_1 з квартирного обліку у позачерговому порядку протиправним, скасувати його дію та зобов`язати відновити в черзі на отримання житла в позачерговому порядку згідно протоколу засідань ЖК №12 від 01.11.1999 р.
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 08 квітня 2019 року в задоволені позову відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності позованих вимог та з того, що позивач пропустив строк позовної давності за вимогами цього позову, про застосування якого просив відповідач, поважних причин пропуску такого строку не вказано, тому відповідно до статей 256, 257, 267 ЦК України є підстави для відмови в позові за спливом позовної давності.
В апеляційній скарзі, ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також вважаючи, що рішення прийнято без повного та всебічного з`ясування обставин справи, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, просить суд оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
Покликається на ст. 21 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи та вказує, що суд першої інстанції не звернув увагу, що рівень забезпеченості позивача житлом становить 7,34 м.кв., нище рівня середньої забезпеченості в м. Рівне. За наведеного стверджує, що його можливо було ставити на облік, як в загальну так і в позачергову черги на отримання житла виключно як ліквідатора.
Скаржник зазначає, що суд безпідставно дійшов висновку про те, що ОСОБА_1 був присутній 06 червня 2000 року на засіданні житлової комісії військової частини НОМЕР_1 . Вказує, що протоколу комісії № 8 не містить його підпису, відтак не може слугувати доказом його присутності на засіданні.
Покликається на невірне застосування судом терміну позовної давності, оскільки відповідно до ст. 268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу, що випливає із порушення особистих немайнових прав, крім випадків встановлених законом.
Стверджує, що з часу постановки на квартирний облік, і до тепер, має право на отримання житлової площі як громадянин України у загальному порядку, та як особа яка має статус постраждалого внаслідок Чорнобильської катастрофи, віднесеного до 2 категорії (посвідчення учасника ліквідації аварії на ЧАЄС серія НОМЕР_2 від 07.09.2001 року).
Зазначає, що законом чітко передбачені порядок та підстави зняття громадян з черги осіб, потребуючих покращення житлових умов. Вказаний порядок є вичерпним, проте відповідач формально визначивши його право на покращення житлових умов, фактично позбавив позивача права його реалізації.
У відзиві на апеляційну скаргу 4 територіальний вузол урядового зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Адміністрація Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України вказують, що рішення суду є законним та обґрунтованим. Просять залишити його без зміни, а скаргу без задоволення.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Згідно з частинами 1, 3 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону судове рішення в повній мірі не відповідає.

Установлено, що ОСОБА_1 є учасником ліквідації аварії на ЧАЕС у 1986 році, (категорія 2) відповідно до копії посвідчення серії НОМЕР_3 виданого Рівненською обласною державною адміністрацією 02.02.1993 року.
Відповідно до ордеру на житлове приміщення №1346 від 10 грудня 1993 року, виданого на підставі розпорядження МУ №939 від 02.09.1993 року і спільного рішення адміністрації та профкому авторемонтного заводу - протокол № 67 від 01.12.1993 року ОСОБА_1 отримав житло двокімнатну квартиру в АДРЕСА_1 , житловою площею 29,37 кв. м., на склад сім`ї 3 особи: ОСОБА_1 як основного квартиронаймача, його дружину ОСОБА_2 та його дочку ОСОБА_3 . В подальшому вказана квартира приватизована і належить на праві власності позивачу та його дочці ОСОБА_4 відповідно до свідоцтва про право власності від 25.02.2000 року.
Згідно витягу з протоколу №12 засідання житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 01 листопада 1999 року, позивач ОСОБА_1 перебуває в загальній черзі та включений до списку осіб, котрі потребують позачергового поліпшення житлових умов у складі сім`ї із чотирьох осіб, згідно з його рапортом та наданими документами з 14.10.1999 року.
Протоколом №8 засідання житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 06 червня 2000 року, ОСОБА_1 виключено зі списку осіб, що потребують позачергового поліпшення житлових умов, як такого, що використав надану законодавством пільгу з переносом його в загальну чергу на поліпшення житлових умов з 01 листопада 1999 року.
Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Частиною першою статті 9 ЖК України встановлено, що громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів.

Частинами першою, третьою, четвертою статті 43 ЖК України передбачено, що громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов, жилі приміщення надаються в порядку черговості. З числа громадян, взятих на облік потребуючих поліпшення житлових умов, складаються списки осіб, які користуються правом першочергового одержання жилих приміщень. Черговість надання жилих приміщень визначається за часом взяття на облік (включення до списків осіб, які користуються правом позачергового одержання жилих приміщень).

Статтею 40 ЖК України, передбачено, що громадяни перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до одержання житлового приміщення, за винятком випадків, передбачених частиною другої цієї статті.
Згідно з вимогами п. 5 ч. 2ст. 40 Житлового кодексу України громадяни знімаються з обліку потребуючих поліпшення житлових умов у випадках подання відомостей, що не відповідають дійсності, які стали підставою для взяття на облік, або неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про взяття на облік. Зняття з обліку потребуючих поліпшення житлових умов провадиться органами, які винесли або затвердили рішення про взяття громадянина на облік. Про зняття з обліку потребуючих поліпшення житлових умов громадяни повідомляються у письмовій формі з зазначенням підстав зняття з обліку.
Відповідно до положень ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно п. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Звертаючись до суду з позовом кожна особа має вчиняти кожну дію виважено та розсудливо, оцінюючи власні правові перспективи, виходячи з реалізації таких принципів цивільного судочинства як принципів диспозитивності та змагальності цивільного процесу, надавши суду усі необхідні та достатні докази на обґрунтування власної правової позиції.

Проте, позивачем не надано суду належних та достатніх доказів, у відповідності до вимог ст. ст. 77, 80 ЦПК України, що він наданою йому пільгою на отримання житла у відповідності до вимог Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у 1993 році не скористався. Тому, викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги в тій частині, що позивач не був запрошений на засідання житлової комісії в/ч А-2647 СБ України апеляційним судом відхиляються, оскільки із протоколу №8 засідання житлової комісії від 06 червня 2000 р. вбачається, що ОСОБА_1 особисто був присутній на засіданні і надавав свої пояснення, протилежне позивачем не спростовано. Крім того, доводи щодо неповідомлення про зняття з пільгової квартирної черги спростовуються рапортом позивача від 16.08.2007 року на ім`я начальника 4ТВУЗ Держспецзв`язку.
Разом з тим, відмовляючи у позові, суд першої інстанції також посилався на сплив позовної давності.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Відповідно до пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

За обставин, коли позов не доведено, посилання суду в частині одночасної відмови в позові за недоведеністю та у зв`язку зі спливом позовної давності і застосування відповідних наслідків є формальним порушенням норм матеріального права, оскільки до неправильного вирішення справи це не призвело, тому не тягне скасування оскаржуваного судового рішення, але таке посилання підлягає виключенню з мотивувальної частини рішення.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа "Проніна проти України", № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

П.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України встановлено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 368, 369, 374, 376,382-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 08 квітня 2019 року змінити, виключивши із мотивувальної частини судового рішення посилання суду на пропуск позивачем строку позовної давності як правову підставу відмови у позові.

В решті рішення залишити без зміни.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення. Касаційна скарга може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 05липня 2019 року.

Головуючий:

Судді: