ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 601/2592/18Головуючий у 1-й інстанції Коротич І.А.
Провадження № 22-ц/817/739/19 Доповідач - Парандюк Т.С.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 вересня 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Парандюк Т.С.

суддів - Дикун С. І., Храпак Н. М.,

за участі секретаря Кантицької О.І.

та сторін апелянта ОСОБА_1 ; позивачки ОСОБА_2 та її представника адвоката Лопухович А.О.; відповідачки ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу №601/2592/18 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 4 червня 2019 року, ухваленого суддею Коротич І.А., повний текст рішення складений 7 червня2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , треті особи які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_4 , що діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 та орган опіки та піклування Кременецької міської ради Тернопільської області про визнання частки спадкодавця у спільній сумісній власності подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2018 року ОСОБА_2 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , треті особи які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_4 , що діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 та органу опіки та піклування Кременецької міської ради Тернопільської області про визнання 1/2 частки в житловому будинку з господарськими будівлями і спорудами АДРЕСА_1 , що належали спадкодавцю ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на праві спільної сумісної власності подружжя.

В обґрунтування позову ОСОБА_2 посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6 . Після його смерті відкрилась спадщина на все майно, права та обов`язки, які йому належали. До одруження з нею ОСОБА_6 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 з 1985 року по 2003 рік. Під час даного шлюбу ОСОБА_6 був побудований житловий будинок АДРЕСА_1 , в якому він проживав постійно та після розірвання шлюбу з ОСОБА_1 мав безперешкодний доступ до нього, сплачував комунальні послуги, займався утриманням будинку. Крім того, у даному будинку ОСОБА_6 був офіційно зареєстрований до дня смерті, а також похоронна процесія була здійснена з вищевказаного будинку. Тому вважає, що вона як спадкоємець ОСОБА_6 має право на спадкування частки померлого, що належала йому у вищевказаному житловому будинку, так як у встановлений законом строк та порядок прийняла спадщину, звернувшись до нотаріуса. Однак постановою від 11 травня 2018 року їй було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій.

Рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 4 червня 2019 року позов задоволено.

Визнано 1/2 частку в житловому будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на праві спільної сумісної власності подружжя.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 528,60 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 528,60 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Кременецького районного суду від 4 червня 2019 року по справі №601/2592/18 та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог за безпідставністю.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначила, що 28.09.1990 року на підставі рішення загальних зборів колгоспників (уповноважених) колгоспу ім. XXII з`їзду КПРС № 3, рішенням виконкому Білокриницької сільської ради №66 від 25.10.1990 p. їй було надано земельну ділянку і дозвіл на забудову ділянки за типовим проектом будівлі № ТО-4.2-7, які затверджені рішенням виконкому Кременецької районної Ради н/д народних депутатів № 306 від 30 листопада 1990 року.

04.01.1991 року між ОСОБА_7 , ОСОБА_1 та ОСОБА_8 було укладено договір про участь в будівництві і фінансуванні житла.

Відповідно до цього договору, ОСОБА_7 зобов`язалась оплачувати витрати на будівництво будинку за адресою АДРЕСА_1 , а ОСОБА_9 . не заперечував проти оплати її матір`ю - ОСОБА_7 будівництва, та що збудований житловий будинок буде нашим роздільним майном, на який ОСОБА_1 набуде право особистої власності після завершення будівництва.

Даний будинок в 2000 році був збудований за кошти її батьків, а 11.04.2005 р. зареєстровано право власності на вказаний будинок за нею.

Договір про участь в будівництві і фінансуванні житла від 04.01.1991 року чинний, його ніким не визнано недійсним, а тому діє презумпція правомірності цього правочину.

Відповідно до ст. 27 Кодексу про шлюб та сім`ю, 1969 p., який діяв до 2004 року, подружжя може укладати між собою всі дозволені законом майнові угоди.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про власність», який на той час регулював правовідносини сторін, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Договором про участь в будівництві і фінансуванні житла від 04.01.1991 року було передбачено, що збудований житловий будинок буде особистою власністю ОСОБА_1 Даний факт був підтверджений показами свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11

Пленум Верховного Суду України в п. 5 Постанови «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» №20 від 22.12.1995 р., роз`яснив, що розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону "Про власність", ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України (2006-07); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім`ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше.

Отже, хоча спірний будинок збудований під час шлюбу, необхідно дати оцінку доказам про те, що він будувався за кошти її матері, членами її сім`ї, які в угоді визначили, що збудований будинок не буде їх спільною власністю, а буде її особистою власністю.

ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 у якому зазначила, що поданий апелянткою договір про участь у будівництві і фінансування житла від 4 січня 1991 року, укладений ніби-то між ОСОБА_1 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не відповідав вимогам закону на час його укладення і на даний час. Зокрема: у ньому відсутні необхідні дані осіб, зокрема серія та номер паспорту, ідентифікаційні коди; не зазначений кошторис договору та договірна ціна; не вказані строки виконання вказаних робіт. Відповідачем не надано докази підтвердження дійсного надання коштів ОСОБА_7 , відсутній акт приймання-передачі закінчених робіт готового об`єкту, відсутні докази його виконання сторонами.

Вказаний договір грубо суперечить вимогам КпШС чинного на час його укладення, був спрямований на обмеження майнових прав ОСОБА_6 Наданий суду договір не є договором про добровільний поділ майна подружжя, як цього вимагає чинне законодавства.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , було досягнуто письмової домовленості щодо житлового будинку, чим є наданий договір від 4 січня 1991 року, не заслуговує на увагу, оскільки він не відповідає вимогам чинного законодавства та був укладений не між членами сім`ї. Мати відповідачки не була членом сім`ї ОСОБА_6 і ОСОБА_1 . Посилання на те, що мати на той час проживала разом з ОСОБА_1 та ОСОБА_6 є голослівним та не підтвердженно належними доказами, оскільки у суді відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_3 особисто визнали ту обставину, що на час будівництва спірного житлового будинку вони з ОСОБА_6 проживали на квартирі в м. Кременець окремо від усіх. Дана квартира була отримана ОСОБА_6 на роботі, про що свідчить технічний запис.

Також подані ОСОБА_1 копії квитанції про придбання будівельних матеріалів ОСОБА_7 жодним чином не свідчить про те, що вони були використанні на даному будівництві і купувалися нею саме з цією метою.

Допитані в суді ОСОБА_1 , ОСОБА_3 жодним чином не заперечили того, що фактично будинок АДРЕСА_1 був збудований за час шлюбу для їх сім`ї, а тому суд вірно прийшов до висновку, що частки у праві власності є рівними: по 1/2 частині. ОСОБА_3 вказала на те, що документи на житловий будинок по введенню його в експлуатацію робилися ними пізніше. Цим займався тато, ОСОБА_6 та вона.

У судовому засіданні ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримала з мотивів, викладених в ній.

Відповідачка ОСОБА_3 апеляційну скаргу ОСОБА_1 підтримала повністю з мотивів, викладених в ній.

ОСОБА_2 та її представник адвокат Лопухович А.О. апеляційну скаргу не визнали, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, зіславшись на відзив, долучений до матеріалів справи.

Представник органу опіки та піклування Кременецької міської ради належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи і просять справу розглядати у їх відсутності, про що свідчить клопотання.

Третя особа ОСОБА_4 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 повідомлена про день, час та місце розгляду справи, ніяких клопотань чи заяв не поступило, а тому у відповідності до вимог ст. 372 ч. 2 ЦПК України її неявка не перешкоджає розгляду справи по суті.

Розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, доповідача, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що спірний будинок був спільною сумісною власністю колишнього подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_1 .

З таким висновком суду колегія не погоджується, оскільки він суперечить дійсним обставинам справи та наявним доказам.

Згідно із ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_12 28 вересня 1985 року зареєстрували шлюб у виконкомі Білокриницької сільської ради народних депутатів Кременецького району Тернопільської області, про що свідчить свідоцтво про укладення шлюбу від 28 вересня 1985 року, актовий запис 22. (а.с.17)

Рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 18 грудня 2003 року шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 розірвано. Зареєстровано розірвання шлюбу та видано свідоцтво ІНФОРМАЦІЯ_2 року (зворот а.с.17).

ОСОБА_6 та ОСОБА_13 10 червня 2011 року зареєстрували шлюб у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Дубенського міськрайонного управління юстиції у Рівненській області, актовий запис 128., що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 10 червня 2011 року. (а.с.10)

ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що стверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від 01 травня 2017 року, актовий запис 10. (а.с.11)

З довідки № 197 від 01 лютого 2018 року, виданої Білокриницькою сільською радою Кременецького району Тернопільської області вбачається, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , а фактично з 2011 року проживав разом зі своєю дружиною - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 в будинку, який належав йому на праві особистої власності по АДРЕСА_2 до дня смерті 28 квітня 2017 року (а.с.13). Дана обставина визнається сторонами.

Статтею 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Способи захисту порушених прав визначені у статті 5 ЦПК України.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно частини 1 статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 27 КпШС (в редакції 1969 року) передбачено, що подружжя може укладати між собою всі дозволені законом майнові угоди. Проте угоди між ними, спрямовані на обмеження майнових прав жінки, чоловіка або дітей, недійсні і не обов`язкові ні для подружжя, ні для третіх осіб.

Стаття 17 Закону України Про власність (діяла на час врегулювання спірних правовідносин) вказує на те, що майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Відповідно до ст.4 абз.2 ЦК УРСР (1963 року, який діяв на час виникнення правовідносин між сторонами) вказує, що цивільні права і обов`язки виникають з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Пленум Верховного Суду України в п. 5 Постанови «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» №20 від 22.12.1995 р., роз`яснив, що розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону "Про власність", ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України (2006-07); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім`ї не передбачено інше.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 57 СК України - особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

З договору про участь у будівництві і фінансування житла від 04 січня 1991 року вбачається, що між ОСОБА_7 , ОСОБА_1 та ОСОБА_6 4 січня 1991 року було укладено договір про участь в будівництві і фінансуванні житла, відповідно до якого фінансування будівництва будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , буде здійснюватись за рахунок ОСОБА_7 шляхом оплати вартості будівельних матеріалів та будівельних робіт їх виконавцям або шляхом передачі коштів ОСОБА_1 для здійснення таких оплат в міру необхідності. Після завершення будівництва право особистої власності на новозбудований будинок офорляється за ОСОБА_1 , який буде її роздільним майном з ОСОБА_6 (а.с.89). Вказаний договір ОСОБА_6 за час його проживання не оспорювався, не визнавався недійсним чи фіктивним.

Отже, укладений договір від 04 січня 1991 року відповідав волевиявленню його учасників: ОСОБА_1 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , а аткож укладений у відповідності до вимог ст. 42,43 ЦК УРСР (1963), чим спростовуються пояснення позивачки щодо того, що цей договір не відповідає вимогам закону на час його укладення та на даний час.

Факт будівництва спірного будинку за кошти ОСОБА_7 підтверджуються копіями квитанцій № 126 від 12 серпня 1993 року оплата за плити б/у в розмірі шість тисяч рублів та накладних № 3 від 12 серпня 1993 року та № 186 від 10 серпня 1995 року - будівельних матеріалів (а.с.90-93), а також поясненнями свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 .

З повідомлення архівного відділу Кременецької районної державної адміністрації від 22 березня 2018 року № 33/03-02 вбачається, що 28 вересня 1990 року ОСОБА_1 виділено земельні ділянки на будівництво житлових будинків розміром 0,08 га (протокол №3 загальних зборів уповноважених членів колгоспу ім. XXII з`їзду КПРС), а 25 січня 1991 року збільшено розмір земельних ділянок на будівництво житлових будинків до 0,04 га (протокол №1 звітно-виборних зборів членів колгоспу ім. XXII з`їзду КПРС). Згідно документів архівного фонду № 139 Білокриницької сільської ради, протоколів засідань виконкому за 1991- 1993 роки, в протоколах сесій за 1993 - 2003 роки питання про надання земельних ділянок у приватну власність для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_6 та ОСОБА_1 не розглядалось (а.с. 19).

З інвентарної справи вбачається, що в 04 грудня 2002 року було завершено будівництво будинку по АДРЕСА_1 , а з акту державної технічні комісії №145 від 11 квітня 2005 року - державною комісією було прийнято в експлуатацію закінчений будівництвом індивідуальний житловий будинку з господарськими будівлями.

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 146819346 від 26 листопада 2018 року вбачається, що згідно реєстраційного № 19420809 ОСОБА_1 на праві приватної власності належить житлова квартира АДРЕСА_3 , а також згідно реєстраційного № НОМЕР_3 їй на праві приватної власності належить житловий будинок, що розташований по АДРЕСА_1 (а.с. 18).

Проаналізувавши матеріали справи, норми чинного на той час законодавства, колегія суддів прийшла до переконання, що спірний будинок є особистою власністю ОСОБА_1 , так як земельна ділянка виділялась для будівництва даного будинку тільки ОСОБА_1 , побудований за кошти її батьків особисто для неї, про що померлому ОСОБА_6 було достеменно відомо і про що стверджує його згода на укладання договору про участь у будівництві і фінансуванні житла від 04 січня 1991 року, прийняття в експлуатацію будинку у 2003 році та оформлення права власності на даний будинок за ОСОБА_1 у 2005 році.

Крім того, з 1991 року по день смерті 28 квітня 2017 року ОСОБА_6 жодних претензій майнового характеру щодо того, що оспорюваний будинок є його спільною сумісною власністю із ОСОБА_1 і що при цьому порушуються його права не ставив (не заперечувалось сторонами в апеляційній інстанції), чим фактично визнав, що це майно на законних підставах є особистою власністю його першої дружини ОСОБА_1 .

Таким чином, колегія суддів вважає, що даний будинок з господарськими будівлями побудований ОСОБА_1 за кошти її батьків особисто для неї хоча і під час перебування її у шлюбі із ОСОБА_6 , а тому є особистою власністю ОСОБА_1 , а не спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_14 , як про це стверджувала позивачка у позовній заяві та у поясненнях, наданих в апеляційній інстанції.

Після звернень із заявами ОСОБА_3 (дочки) від 02 червня 2017 року, ОСОБА_2 (позивачки) від 11 серпня 2017 року, ОСОБА_1 (відповідачки) від 23 листопада 2017 року до Кременецької державної нотаріальної контори було відкрито спадкову справу № 148/2017 на майно померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 .

З заяви ОСОБА_4 від 24 жовтня 2017 року вбачається, що вона відмовляється від отримання спадкового майна за законом на її малолітню дочку ОСОБА_5 після смерті ОСОБА_6 , який є батьком (а.с. 59,60).

З повідомлення державного нотаріуса Кременецької державної нотаріальної контори Тернопільської області Остапчука В.П. від 22 червня 2018 року №87/01-16 вбачається, що 03 квітня 2018 року за вх. № 601/478/18/3532/2018 з Кременецького районного суду Тернопільської області надійшло повідомлення про те, що справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 де третя особа ОСОБА_15 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання права власності на спільне майно подружжя, встановлення черговості одержання права на спадкування надійшла до суду 20 травня 2018 року, станом на 02 квітня 2018 року провадження по справі не відкрито, а тому вчинення нотаріальної дії зупиняється до вирішення справи судом (а.с.15).

З постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 11 травня 2018 року вбачається, що ОСОБА_2 відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя, у зв`язку з тим, що по даному факту у Кременецькому районному суді Тернопільської області відкрите провадження № 2/601/359/2018 (а.с.16).

Посилання ОСОБА_2 на те, що вона хоронила свого чоловіка ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 із подвір`я спірного будинку і те, що він був прописаний в ньому до дня смерті, є доказами, які свідчать про те, що будинок є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , і останньому належить в ньому 1/2 частка, не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються вище наведеними доказами. Крім того, в апеляційній інстанції ОСОБА_3 (відповідачка і єдина доросла дочка померлого) пояснила, що дійсно похоронна процесія відбувалась у спірному будинку із її згоди, оскільки між нею та батьком були чудові відносини.

В зв`язку з цим пред`явлений ОСОБА_2 позов про визнання за нею 1/2 частки у даному будинковолодінні, як вважає належав померлому ОСОБА_6 на праві спільної сумісної власності із ОСОБА_1 та визнання за нею цього права на підставі рішення Кременецького райсуду від 04.06.2019 року не відповідає дійсним обставинам справи та нормам матеріального права, що у відповідності до ст. 376 ч.1 п.3 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Судові витрати у відповідності до вимог ст. 141 ч. 2 п.2 ЦПК України в сумі 1585,80 грн. за розгляд справи в апеляційній інстанції слід стягнути із ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 .

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376 , 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 4 червня 2019 року скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , треті особи які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_4 , що діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 та органу опіки та піклування Кременецької міської ради Тернопільської області про визнання частки спадкодавця у спільній сумісній власності подружжя - відмовити.

Стягнути із ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , інд. код НОМЕР_4 , прож. АДРЕСА_2 ) в користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , інд. код НОМЕР_5 , прож. АДРЕСА_1 ) 1585,80 грн. судових витрат за розгляд справи в апеляційній інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 11 вересня 2019 року.

Головуюча Т.С. Парандюк

Судді: С.І. Дикун

Н.М. Храпак