Постанова

Іменем України

28 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 399/979/16-ц

провадження № 61-32945 св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Сімоненко В. М.

суддів: Калараша А. А. (суддя-доповідач), Лесько А. О., Петрова Є. В., Штелик С. П.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 18 липня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним та поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 і ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним та поділ спільного майна подружжя.

В березні 2017 року ОСОБА_1 , уточнивши позовні вимоги, просила визнати угоду недійсною і визнати за нею і ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину автомобіля за кожним.

На обґрунтування вимог зазначила, що 4 травня 2016 року відповідач ОСОБА_2 без її згоди продав ОСОБА_4 автомобіль, який було придбано ними під час шлюбу за спільні кошти у 2013 році.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просила визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля Mitsubishi Lancer від 4 травня 2016 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , визнати за нею та ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину вказаного автомобіля за кожним.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 24 квітня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу автомобіля Mitsubishi Lancer, реєстраційний номер НОМЕР_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 4 травня 2016 року. Визнано за ОСОБА_1 і ОСОБА_2 право власності на 1/2 частини автомобіля Mitsubishi Lancer, реєстраційний номер НОМЕР_1 . Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення районного суду мотивовано тим, що договір купівлі-продажу автомобіля укладено без письмової згоди дружини продавця ОСОБА_1 .

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 18 липня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним та поділ спільного майна подружжя відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що позивачка ОСОБА_1 не підтвердила факт придбання спірного автомобіля за спільні кошти подружжя, тому її згоди на відчуження автомобіля відповідач ОСОБА_2 не потребував.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 18 липня 2017 року, у якій заявник просила скасувати рішення апеляційної інстанції і залишити рішення районного суду в силі.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу № 399/979/16-ц з Онуфріївського районного суду Кіровоградської області.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу № 399/979/16-ц передано до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення суду апеляційної інстанції постановлено з порушенням норм процесуального права при неправильному застосуванні норм матеріального права, а тому висновки не відповідають дійсним обставинам справи. Апеляційний суд помилково вважав грошові кошти, витрачені ОСОБА_2 в 2013 році на купівлю автомобіля, його особистими, а не спільною власністю подружжя.

Відзив відповідачів на касаційну скаргу

В запереченнях відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_4 вважають, що касаційна скарга задоволенню не підлягає, доводи касаційної скарги не відповідають фактичним обставинам, апеляційною інстанцією рішення постановлене з додержанням норм процесуального і матеріального права, просять залишити його без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 12 серпня 2005 року до 25 листопада 2016 року (а.с.132).

Згідно розписки від 6 листопада 2013 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 173 000 грн за проданий житловий будинок згідно договору купівлі-продажу від 24 жовтня 2013 року /а.с. 34/.

9 листопада 2013 року ОСОБА_2 за 96 000 грн купив автомобіль Mitsubishi Lancer, право власності на автомобіль зареєстрував 16 листопада 2013 року.

4 травня 2016 року ОСОБА_2 за 1 000 грн продав цей автомобіль ОСОБА_4 (а.с.51).

Рішенням Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 25 листопада 2016 року, яке набрало законної сили, шлюб між сторонами було розірвано.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт в судовому порядку. При цьому тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності майна, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Наведене узгоджуються з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) у яких Верховний Суд відійшов від правових висновків, викладених у постановах від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі №6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16, у яких Верховний Суд України дійшов висновку про те, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Відступаючи від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у наведених вище справах, Велика Палата Верховного Суду вказала правочин суперечить принципу рівності як майнових прав подружжя, так і рівності прав співвласників, власність яких є спільною сумісною, без визначення часток, та вважала, що відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.

Згода подружжя на вчинення іншим з подружжя правочину є за своєю правовою природою окремим одностороннім правочином, що має бути укладений письмово.

При відчуженні 4 травня 2016 року спірного автомобіля на користь ОСОБА_4 поділ майна подружжя проведений не був, а тому розпорядитися майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ОСОБА_2 міг лише за згодою позивача.

Відповідно до статті 60 ЦПК України 2004 року, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення позову, виходив з того, що відповідачем ОСОБА_2 не доведено в судовому засіданні та не надано належних доказів того, що спірний автомобіль було придбано за його особисті кошти. Оскільки спірний автомобіль придбано під час перебування у зареєстрованому шлюбі, то відповідно до статті 60 СК України, статті 368 ЦК України він є спільною власністю подружжя і володіння, користування та розпорядження цим майном необхідно здійснювати з урахуванням обмежень, встановлених статтею 65 СК України, а саме за спільною згодою подружжя, тобто для відчуження спірного автомобіля мала бути письмова нотаріально посвідчена згода другого з подружжя.

Апеляційний суд, відмовляючи в позові, вказав, що спірний автомобіль являється особистою власністю ОСОБА_2 , оскільки він придбаний за особисті кошти.

Проте, з таким висновком погодитися не можна, оскільки не може бути належним доказом розписка ОСОБА_4 , згідно якої вона передала ОСОБА_2 173 000 грн, оскільки судом не встановлено, що кошти у цій сумі дійсно передавалися, а крім того, як вбачається з встановлених судами обставин, 6 листопада 2013 року ОСОБА_4 зняла з банківського рахунку 100 000 грн, проте у розписці зазначено, що вона передала своєму братові 173 000 грн. Також суд касаційної інстанції зауважує, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Тому, якщо ОСОБА_2 і отримав ці кошти за розпискою, під час перебування у шлюбі з позивачкою, то фактично ним було укладено договір позики, який також відповідно до частини 2 та частини 3 статті 65 СК України вважається укладеним за згодою другого з подружжя.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову та що спірний автомобіль є спільною власністю подружжя і володіння, користування та розпорядження цим майном необхідно здійснювати з урахуванням обмежень, встановлених статтею 65 СК України, а саме за спільною згодою подружжя, тобто для відчуження спірного автомобіля мала бути письмова нотаріально посвідчена згода ОСОБА_1 .

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду апеляційної інстанції, у зв`язку з неправильним застосуванням статті 60, 65 СК України, необхідно скасувати, а рішення суду першої інстанції - залишити в силі.

Щодо судових витрат

Відповідно до пункту 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Таким чином, ЦПК України не передбачено розподіл судових витрат у разі скасування рішення апеляційного суду та залишення рішення суду першої інстанції в силі.

Керуючись статтями 400, 403, 413 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 18 липня 2017 року скасувати і залишити в силі рішення Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 24 квітня 2017 року.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. М. Сімоненко

Судді: А. А. Калараш

А. О. Лесько

Є. В. Петров

С. П. Штелик