Справа № 462/1971/17 Головуючий у 1 інстанції: Бориславський Ю.Л.
Провадження № 22-ц/811/1054/18 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2019 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Струс Л.Б., Шандри М.М.,

секретар: Бадівська О.О.,

за участі в судовому засіданні представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3 на рішення Залізничного районного суду м. Львова в складі судді Бориславського Ю.Л. від 31 травня 2018 рокуу справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання частини квартири спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності в порядку спадкування за законом, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 31 травня 2018 року позовну заяву ОСОБА_4 про визнання частини квартири спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності в порядку спадкування за законом задоволено повністю.Визнано 60/100 частини квартири № 44 в будинку № 15 на вул. О. Кульчицької у м.Львові спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які померли 31 січня 2017року та 27 грудня 2009 року відповідно.Визнано за ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на 15/100 частини квартири № 44 /сорок чотири/ в будинку № 15 /пятнадцять/ на вул. О. Кульчицької у м. Львові в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_7, який помер 27 грудня 2009року.Стягнуто із ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 /ІПН НОМЕР_1, яка зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3/ на користь ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 /ІПН НОМЕР_2, яка зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3/ - сплачений судовий збір при поданні позову у розмірі 1 344, 80грн. /одна тисяча триста сорок чотири гривні вісімдесят копійок/.

Дане рішення оскаржили ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3

В своїй апеляційній скарзі просять рішення скасувати по ухвалити нове рішення про відмову в позові ОСОБА_4 Вважають, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, судом визнано встановленими обставини, які є недоведеними, висновки суду, не відповідають обставинам справи. Зазначають, що з довідки ЖБК №70 вбачається, що ОСОБА_5 член цього ЖБК була зареєстрована та проживала в спірній квартирі з 04 вересня 1969 року по день її смерті 31.01.2017р., а ОСОБА_6 був зареєстрований у спірній квартирі до дня його смерті 27.12.2009р. Вказують, що на день смерті ОСОБА_6 у спірній квартирі, також, були зареєстровані і проживали сторони по справі. Зазначають, що частина паю внесена у період сумісного проживання ОСОБА_6 і ОСОБА_5 за рахунок спільних коштів жодними доказами не стверджено. Крім цього, зазначають, що після смерті батька сторін відповідач була зареєстрована і проживала у спірній квартирі.

В судове засідання окрім представника відповідача, учасники справи не зявилися, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи за їх відсутності, зважаючи на те, що учасники справи повідомлялись про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки (неявки представників) суду представлено не було та зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи з підстав неможливості явки у судове засідання самої відповідачки через невчасне повернення із службового відрядження та бажання самої відповідачки брати участь у судовому засіданні, колегія суддів вважала необґрунтованим оскільки відповідачка була повідомлена про час та місце розгляду справи заздалегідь (а саме 20.12.2018 року), тобто більш ніж за місяць до судового засідання, зважаючи на вказане могла вирішити інші особисті питання та спланувати свою особисту участь у судовому засіданні, крім цього будь-яких доказів про вимушене, термінове та таке, що не могло бути перенесене службове відрядження, як і будь-яке відрядження відповідачки суду представлено не було. Також, колегія суддів зважає і на те, що інтереси відповідача у судовому засіданні захищав представник з належними повноваженнями. Крім цього позиція по суті спору відповідача була викладена і у її письмових заявах (запереченні та відзиві на позовну заяву, апеляційній скарзі, відповіді на відзив).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача на підтримання скарги, дослідивши матеріали справи в межах доводів позовної заяви, заперечення на позовну заяви, відзиву на позовну заяву, апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, відповіді на відзив, а також усних та письмових заяв та пояснень учасників справи (їх представників) у судах обох інстанцій, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст.12, 15, 16, 81, ч.1 ст.13 ЦПК України, ст.ст. 13, 328, 1218, 1216, п. 3 ст. 1268 ЦК України, п. 5-1, 6-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 1987 року № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» та задовольняючи позовну заяву, виходив з того, що батьками ОСОБА_4 /позивача/ та ОСОБА_2 /відповідача/ є ОСОБА_6 та ОСОБА_5, що стверджується долученими до матеріалів справи копіями свідоцтв про народження серії І-СГ №399631 та І-АВ №328683 та свідоцтвами про укладення шлюбу, згідно яких прізвища позивача та відповідача були змінені на ОСОБА_4 та ОСОБА_2 відповідно. Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_6 та ОСОБА_8 одружилися 27.06.1969 року, після одруження дружині присвоєно прізвище ОСОБА_6 /свідоцтво про одруження серії І-АБ № 110433. Згідно матеріалів справи встановлено, що квартира №44 на вул. Кульчицької, 15 у м. Львові знаходиться у будинку, який належить ЖБК №70, що стверджується довідкою з місця проживання про склад сімї та прописку від 14.02.2017р., згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 16.01.2007р. та свідоцтва про право власності на квартиру від 04.12.2006р. квартира на праві приватної власності належить ОСОБА_5 Відповідно до копії квитанції до прибуткового ордера №69, ОСОБА_8 22.06.1968 р. внесено 40% пайового внеску. Як вбачається із довідки, виданої ЖБК №70 ОСОБА_5, член житлово-будівельного кооперативу, була прописана та проживала у квартирі №44 на вул. Кульчицької, 15 у м. Львові з 04.09.1969 р. по день своєї смерті 31.01.2017 р. та 15.05.1986 р. у повному обсязі сплатила загальну вартість квартири у сумі 4118 карбованців. Суд погоджується із твердженням позивача, що відносини щодо набуття права власності на спірну квартиру виникли під час дії Кодексу про шлюб та сімю України, а тому до даних правовідносин застосуванню діюче на той час законодавство, а саме відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сімю України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Відтак, суд прийшов до переконання, що 60/100 частини квартири №44 на вул. Кульчицької, 15 у м. Львові набута у власність ОСОБА_6 та ОСОБА_5 за час перебування у шлюбі, а тому є спільною сумісною власністю подружжя. Згідно свідоцтва про смерть серії 1-СГ №202775, ОСОБА_6 помер 27.12.2009 р. Із долучених до матеріалів справи копій довідок вбачається, що у спірній квартирі, крім ОСОБА_5, також були прописані та постійно проживали: ОСОБА_6 по день смерті 27.12.2009 р. та ОСОБА_4 Відповідно до копії акта від 15.02.2010 р. ОСОБА_2 після одруження в квартирі АДРЕСА_1 не проживає, що також підтверджується долученими до матеріалів справи копіями акта від 20.04.2016 р., акта від 09.03.2017р. Таким чином, постійно із ОСОБА_6 на час відкриття спадщини проживали ОСОБА_4 /позивач/ та ОСОБА_5 /мати позивача/. Відтак, на день смерті ОСОБА_6, йому належало 30/100 частини спірної квартири та його спадкоємцями, які прийняли спадщину є дружина ОСОБА_5 та донька ОСОБА_4 Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_4 зверталась до Другої Львівської державної нотаріальної контори щодо видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_6 та у звязку із відсутністю документів, що посвідчують право власності спадкодавця на спадкове майно ОСОБА_4 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину. Згідно витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі після смерті ОСОБА_6, який помер 27.12.2009 р., зареєстровано спадкову справу № 60260524 від 17.02.2017 р. Враховуючи вищенаведене, суд прийшов до висновку, що оскільки ОСОБА_4 постійно проживала у квартирі №44 в будинку № 15 на вул. О. Кульчицької у м.Львові разом із своїми батьками, яким на праві спільної сумісної власності подружжя належало 60/100 частини вказаної квартири, вона вважається такою, що прийняла спадщину після смерті свого батька ОСОБА_6, якому на день смерті належало 30/100 частини квартири, а тому позов є підставним та підлягає задоволенню.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону.

Позивач ОСОБА_4 звернулась в суд із позовною заявою до ОСОБА_2, в якій, з урахуванням уточнень позовних вимог, просила визнати 6/10 частини квартири №44 в будинку №15 на вул. О.Кульчицької у м. Львові спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_6; визнати за нею право власності на 15/100 частини квартири №44 в будинку №15 на вул. О.Кульчицької у м. Львові в порядку спадкування за законом після смерті її батька ОСОБА_6, який помер 27.12.2009 р.

Свої позовні вимоги мотивував тим, що її батьки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 під час шлюбу із спільного сімейного бюджету сплатили 60% пайових внесків за квартиру №44 в будинку №15 на вул. О.Кульчицької у м. Львові. Відтак, ОСОБА_6 володів 3/10 частини спірної квартири. Після смерті батька, позивач та її мама ОСОБА_9 фактично прийняли спадщину, оскільки проживали разом із спадкодавцем на момент його смерті. Відповідач спадщину після смерті батька не прийняла. Тому, позивач фактично успадкувала 15/100 частини спірної квартири, на які просить визнати право власності.

Так, відповідно до ст. 146 ЖК України поділ квартири в будинку житлово-будівельного кооперативу між членом кооперативу і його дружиною допускається в разі розірвання шлюбу між ними, якщо пай є спільною власністю подружжя і якщо кожному з колишнього подружжя є можливість виділити ізольоване жиле приміщення в займаній ними квартирі. Поділ квартири провадиться за згодою між колишнім подружжям, а в разі відсутності згоди - за рішенням суду. Якщо поділити квартиру неможливо, один з колишнього подружжя, за яким визнано право на частину паєнагромадження, вправі вимагати від другого, який є членом житлово-будівельного кооперативу, виплати йому суми, що відповідає його частині паєнагромадження. Після одержання зазначеної компенсації він повинен звільнити займане приміщення, а в разі відмовлення - підлягає виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Згідно ст. 15 Закону України «Про власність» член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Наймач жилого приміщення в будинку державного чи громадського житлового фонду та члени його сім'ї мають право придбати у власність відповідну квартиру або будинок шляхом їх викупу або на інших підставах, передбачених законодавством України. Громадянин, який став власником цього майна, має право розпоряджатися ним на свій розсуд: продавати, обмінювати, здавати в оренду, укладати інші угоди, не заборонені законом.

Стаття 16 цього ж Закону вказує, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім'ю України.

Стаття 17 Закону, крім цього передбачає, що майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Змісту пункту 5-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 18.09.1987 року «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» вказує на те, що судам слід мати на увазі, що згідно із ст.15 Закону України "Про власність" член ЖБК, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, набуває право власності на квартиру і вправі розпоряджатись нею на свій розсуд продавати, заповідати, обмінювати, в тому числі на інше жиле приміщення у будинку державного або громадського житлового фонду чи іншого ЖБК, на жилий будинок (частину будинку), що належить громадянину на праві власності і вчиняти відносно неї інші угоди, що не заборонені законом.

Відповідно до змісту п.6 цієї ж Постанови при розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, судові слід керуватися ст.146 ЖК України, ст.15 Закону "Про власність", п.43 Примірного статуту ЖБК і чинним законодавством про шлюб та сім'ю (статті 22, 24, 28, 29 КпШС України) , враховуючи таке: пай, внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, а після повної сплати пайового внеску - квартира, є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах. При цьому суд повинен враховувати суму боргу, яку один з подружжя зобов'язаний повернути кредитору; внесений одним з подружжя до вступу в шлюб пай є його особистим майном. Якщо паєнагромадження згодом збільшилися за рахунок коштів, одержаних одним з подружжя у дар або в порядку спадкування чи за рахунок дошлюбного майна, то ці кошти також є особистою власністю того з подружжя, який їх одержав. При поділі квартири на цю суму може бути збільшена його частка в паєнагромадженні; поділ квартири у будинку ЖБК може бути проведений, якщо кожному з колишнього подружжя можливо виділити ізольоване жиле приміщення. Поділ приміщень при цьому провадиться відповідно до виділених їм часток у паєнагромадженні або визначених у праві власності на квартиру; до повної сплати пайового внеску за квартиру суд вирішує питання про право власності на частку в паєнагромадженні, а після завершення сплати - про право на частку в праві власності на квартиру залежно від належної особі частки у паєнагромадженні.

Згідно змісту п.6-1 згаданої Постанови відповідно до п.1 ст.17 Закону "Про власність" при внесенні паю в ЖБК за рахунок коштів, одержаних внаслідок сумісної праці сім'ї члена кооперативу, паєнагромадження, а після повного внесення паю - квартира є спільною сумісною власністю членів сім'ї, якщо інше не було встановлено письмовою угодоюміж ними.

Крім цього, згідно змісту правової позиції, що міститься у Постанові Верховного Суду України від 18.12.2013 року у справі №6-138 цс 13, - за змістом ч.1 ст. 17 Закону України «Про власність» кооперативна квартира набуває статусу спільної сумісної власності лише за умови внесення паю в ЖБК за рахунок спільних коштів члена ЖБК та членів його сімї, яким ця квартира надана. Інші особи права власності на пай та квартиру не набувають і можуть претендувати лише на відшкодування членом кооперативу коштів, наданих йому для внесення паю.

Як вбачається із матеріалів справи та правильно було встановлено судом першої інстанції та сторонами не спростовано, спірна квартира знаходиться у будинку Житлово-будівельного кооперативу. Право власності на таку було набуто у такий спосіб. Померла мати сторін ОСОБА_5, яка була членом кооперативу, до укладення шлюбу з ОСОБА_6 (батьком сторін) (шлюб був укладений 27.06.1969 року), сплатила частину паєнагромадження за квартиру, а саме 40% пайового внеску (квитанція а.с. 68). Решту суми було сплачено до 15.05.1986 року вже подружжям, тобто 60%.

Враховуючи вказане після сплати всієї суми паєнагромадження та набрання чинності Законом України «Про власність» подружжя сторін набуло у спільну сумісну власність частину спірної квартири у розмірі 60 %. Решту ж 40 % квартири слід вважати особистим майном матері сторін, оскільки вказана частина загальної суми паєнагромадження була внесена нею до укладення шлюбу за рахунок її особистих, а не спільних коштів подружжя.

Тобто суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що подружжя батьків сторін (які є сестрами, доньками вказаного подружжя) 60% квартири набуло у спільну сумісну власність.

Доводи відповідача про те, що доказів про те, що згадана частина квартири була набута у спільну сумісну власність немає та така могла бути набута у особисту власність матері слід вважати безпідставними.

Так, відповідно до норм Кодексу про шлюбу та сімю, який діяв на час сплати паєнагромадження та, про які вказано вище, діє презумпція про те, що майно набуте за час шлюбу є спільною сумісною власністю подружжя та навпаки факт, що майно набуте під час шлюбу є особистим майном одного з подружжя підлягає доведенню.

Жодних доказів та навіть доводів про те, за які особисті кошти мати сторін під час проживання протягом більш як пятнадцяти років у шлюбі (з 1969 року по 1986 рік, коли було виплачено повністю пайовий внесок) сплатила решту (60%) паєнагромадження відповідачем не наведено. Відповідно слід вважати, що 60% пайового внеску, які були оплачені під час шлюбу батьків сторін, були оплачені за спільні кошти.

Після цього право власності на квартиру у 2006 році було зареєстровано за матірю сторін, хоч фактично слід вважати така на той час 40 відсотків належала особисто матері, 60 же відсотків такої квартири належало подружжю на праві спільної сумісної власності.

У 2009 році, а саме 27.12.2009 року помер батько сторін. Станом на час його смерті у квартирі проживали та були зареєстровані мати сторін та позивач зі своїми дітьми, Боженою ІНФОРМАЦІЯ_4 та Іриною ІНФОРМАЦІЯ_5 Відповідно спадщину після його смерті прийняли фактично дружина (мати сторін) та позивач донька померлого як спадкоємці першої черги. Вказане вбачається із ряду довідок ЖБК №70 та актів складених вказаним ЖБК №70 за участі сусідів (а.с. 11-19, 63, 80, 81).

Інша донька (відповідач по справі), яка сама неодноразово у своїх поясненнях вказує та вбачається із ряду довідок ЖБК №70 та актів складених вказаним ЖБК №70 за участі сусідів (а.с. 11-19, 63, 80, 81) станом на час смерті батька із таким спільно не проживала, хоч була зареєстрована. Проживала по сусідству та часто навідувала батьків надаючи їм необхідну допомогу.

Тому слід вважати, що спадщину після смерті батька прийняло двоє осіб, які успадкували по Ѕ кожен майна, що йому належало на час смерті, а саме по 15% спірної квартири, оскільки 60%, квартири, що належало подружжю спільно виходячи з рівності часток подружжя розподілилось між ними порівну.

Доводи апелянта та відповідача про не проживання позивача з батьком та навпаки її проживання з батьком на час його смерті спростовується наведеними вище доказами та такі доводи слід вважати безпідставними за відсутності інших доказів.

Оскільки позивач фактично набула у власність 15% спірної квартири, однак не може оформити таке право у нотаріальному порядку та відповідач проти цього заперечує, судом правильно задоволено позовні вимоги, що були заявлені з правильним посиланням на норми закону, які підлягали до застосування.

Зважаючи на вказане доводи апеляційної скарги вцілому слід визнати безпідставними та саму скаргу слід відхилити, оскаржуване ж рішення слід залишити без змін, як таке, що відповідає обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 31 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 07 лютого 2019 року.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Л.Б. Струс

ОСОБА_10