Справа № 154/2842/18 Головуючий у 1 інстанції: Лященко О.В.
Провадження № 22-ц/802/229/19 Категорія: 54 Доповідач: Бовчалюк З. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів - Здрилюк О.І., Матвійчук Л.В.,

з участю секретаря судового засідання Галицької І.П.,

позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Володимир-Волинського підприємства теплових мереж "Володимир - Волинськтеплокомуненерго" про стягнення невиплаченої компенсації на оздоровлення за апеляційною скаргою відповідача Володимир-Волинського підприємства теплових мереж "Володимир-Волинськтеплокомуненерго" на рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 19 грудня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Володимир-Волинського підприємства теплових мереж «Володимир - Волинськтеплокомуненерго» про стягнення невиплаченої компенсації на оздоровлення.

Позов обґрунтовує ти, що згідно наказу № 69 від 02.08.2007 року він був прийнятий на роботу на підприємство теплових мереж «Володимир-Волинськтеплокомуненерго» майстром дільниці.

13.09.2018 року згідно з наказом № 145 від 13.09.2018 року звільнений з підприємства за власним бажанням.

Ще працюючи на підприємстві, 24.07.2018 року він подав директору підприємства заяву про надання йому грошової компенсації на оздоровлення за 2018 рік, виплата якої була передбачена діючим на цей час на підприємстві колективним договором 2012-2017 року. Пунктом 7.8 Розділу VII договору , передбачено:«Виплачувати один раз грошову компенсацію на оздоровлення працівникам, які мають безперервний стаж на підприємстві, під час або після надання щорічної відпустки не менше 14 днів, у розмірі одного посадового окладу ( тарифної ставки) , яку працівник отримував на момент відпустки".

З 30.07.2018 року йому було надано відпустку тривалістю 33 календарних дні, але грошової компенсації на оздоровлення не було виплачено. Дана, компенсація не була виплачена і не ввійшла в суму розрахункових після подачі заяви про звільнення.

14.09.2018 р. позивач звернувся до відповідача з приводу невиплати йому грошової компенсації на оздоровлення та отримав відповідь, де було зазначено «Виплати для надання одноразової матеріальної допомоги відносяться на собівартість виробленої продукції та можуть бути виділені за спільним погодженням адміністрації та профспілкової сторони, тобто дане положення носить рекомендаційний, а не зобов'язальний характер.» Звертає увагу на те, що він не звертався на підприємство з заявою про виплату йому матеріальної допомоги, а дана заява стосувалась безпосередньо виплати грошової компенсації на оздоровлення. Крім того, заява була подана в період, коли діяли норми колективного договору, що зобов'язували директора та головного бухгалтера виплачувати таку допомогу, тому підприємство зобов'язане було виплатити йому грошову допомогу на оздоровлення в розмірі посадового окладу.

Просить стягнути з Володимир-Волинського підприємства теплових мереж «Володимир - Волинськтеплокомуненерго» на свою користь, невиплачену грошову допомогу на оздоровлення за 2018 рік сумі 7156 грн.

Рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 19 грудня 2018 року позов в даній справі задоволено.

Ухвалено стягнути з Володимир-Волинського підприємства теплових мереж «Володимир - Волинськтеплокомуненерго», користь ОСОБА_1, невиплачену грошову компенсацію на оздоровлення за 2018 рік у розмірі 7 156 грн.00 коп.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач Володимир-Волинське підприємство теплових мереж «Володимир-Волинськтеплокомуненерго», подало апеляційну скаргу в якій, покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить його скасувати та ухвалити в нове судове рішення, яким у задоволені позову ОСОБА_1 відмовити.

В письмовому відзиві позивач просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши позивача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що позивачу ні при наданні чергової щорічної відпустки, ні при звільненні з роботи, матеріальна допомога на оздоровлення у розмірі одного посадового окладу, виплата якої передбачена пунктом 7.8 колективного договору, виплачена не була, а тому вимоги ОСОБА_1 є законними та обґрунтованими.

Такі висновки суду є правильними і ґрунтуються на встановлених судом обставинах справи та нормах матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно з наказом № 69 від 02.08.2007 року ОСОБА_1 був прийнятий на роботу на підприємство теплових мереж «Володимир-Волинськтеплокомуненерго» майстром дільниці.

Відповідно до статті 10 КЗпП України колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов'язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів.

Згідно із статтею 13 КЗпП України зміст колективного договору визначається сторонами в межах їх компетенції. У колективному договорі встановлюються взаємні зобов'язання сторін щодо регулювання виробничих, трудових, соціально-економічних відносин, зокрема: зміни в організації виробництва і праці; забезпечення продуктивної зайнятості; нормування і оплати праці, встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати та інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій та ін.); встановлення гарантій, компенсацій, пільг; участі трудового колективу у формуванні, розподілі і використанні прибутку підприємства, установи, організації (якщо це передбачено статутом); режиму роботи, тривалості робочого часу і відпочинку; умов і охорони праці; забезпечення житлово-побутового, культурного, медичного обслуговування, організації оздоровлення і відпочинку працівників; гарантій діяльності профспілкової чи інших представницьких організацій трудящих; умов регулювання фондів оплати праці та встановлення міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень в оплаті праці; забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків. Колективний договір може передбачати додаткові порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії, соціально-побутові пільги.

Згідно з п. 7.8. Колективного договору ПТП «Володимир-Волинськтеплокомуненерго» за 2012-2017 рік сторона власника зобов'язується виплачувати один раз грошову компенсацію на оздоровлення працівникам, які мають безперервний стаж на підприємстві, під час або після надання щорічної відпустки не менше 14 днів, у розмірі одного посадового окладу ( тарифної ставки) , яку працівник отримував на момент відпустки. Відповідальність за невиконання даного пункту покладена на директора та головного бухгалтера.( а.с. 7,8).

Відповідно до наказу №130-в від 24.07.2018 року позивачу на підставі його заяви від 24 липня 2018 року було надано відпустку тривалістю 33 календарних дні з 30 липня 2018 року по 01 вересня 2018 року включно. Позивачем на ім'я відповідача була подано заяву, яка датована 24 липням 2018 року про надання йому грошової компенсації на оздоровлення на 2018 рік.( а.с.4,28).

Наказом № 145 від 13.09.2018 року позивача звільнено з підприємства за власним бажанням з 13.09.2018 року. ( а.с.43)

Судом встановлено, що ні під час виходу у відпустку, ні після неї та при звільненні ОСОБА_1 з роботи позивачу не було виплачено грошову компенсацію на оздоровлення.

Дана обставина стверджується повторною заявою ОСОБА_1 на ім'я директора підприємства від 14 вересня 2018 року, довідкою про суми, виплачені позивачу при його звільненні з роботи та не заперечується відповідачем.

Листом від 21 вересня 2018 року № 18 відповідач повідомив ОСОБА_1 про те, що йому відмовлено у виплаті компенсації на оздоровлення, з врахуванням фінансового становища підприємства, наявної кредиторської заборгованості перед НАК «Нафтогаз України» та у зв'язку з відсутністю в повному обсязі відшкодування у тарифах.

Конституція України гарантує кожному громадянину право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Основними законодавчими актами, які регулюють питання оплати праці є Закон України "Про оплату праці" та Кодекс законів про працю України.

Крім того слід зазначити, що Конституція України гарантує право кожному громадянину на звернення до суду за вирішенням порушених прав.

Тому, у разі порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Статтею 141 КЗпП встановлено, що обов'язок неухильного додержання законодавства про працю лежить на власнику або уповноваженому ним органі.

За змістом частини першої статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю.

Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідно до статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Аналогічне визначення заробітної плати міститься й у статті 1 Закону України «Про оплату праці».

Стаття 2 Закону України «Про оплату праці» у свою чергу визначає таку структуру заробітної плати: основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців; додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій; інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності, тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення.

Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.

Довідкою виданою відповідачем стверджується, що на момент відпустки посадовий оклад позивача ОСОБА_1 становив 7156, 00 грн.( а.с.49).

Суд першої інстанції, правильно виходив з того, що підприємство, порушуючи вимоги закону та колективного договору, безпідставно не виплатило позивачу грошову компенсацію на оздоровлення в розмірі 7156,00 грн..

Посилання апелянта на те, що грошова компенсація на оздоровлення, не передбачена актами законодавства, а тому виплачується на розсуд підприємства за спільним погодженням адміністрації та профспілкової сторони не заслуговує на увагу та є суб'єктивним тлумаченням норм закону.

Умови колективного договору, який був діючим у відповідача на момент роботи та звільнення ОСОБА_1, не передбачали необхідності прийняття додаткового рішення з метою надання працівникові грошової компенсації на оздоровлення, а зобов'язували роботодавця виплатити таку компенсацію раз на рік під час або після надання щорічної відпустки не менше 14 днів.

Крім того, Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать в тому числі і грошову компенсацію на оздоровлення, яка передбачена, як колективним договором так і законом, які регулюють спірні правовідносини.

Посилання апелянта на те, що позивач звернувся з вимогою про виплату йому грошової компенсації на оздоровлення лише 14 вересня 2018 року, тобто після звільнення, а не на час надання йому відпустки, також не заслуговує на увагу, оскільки факт подання чи не подання заяви не впливає на обов'язок роботодавця провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать в тому числі і грошову компенсацію на оздоровлення.

Відсутність коштів у роботодавця у зв'язку з заборгованістю перед третіми особами, про які йдеться мова в доводах апеляційної скарги, не виключає вини роботодавця в невиплаті належних працівникові коштів і не звільняє його від обов'язку провести таку виплату.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

За таких обставин суд першої інстанції, задовольнивши позовні вимоги позивача, захистив право позивача на виплату всіх сум, що йому належать.

Висновки суду ґрунтуються на повно і всебічно з'ясованих обставинах справи, перевірених належними доказами, на які є покликання в рішенні суду і яким суд дав правильну юридичну оцінку.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухваленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу відповідача Володимир-Волинського підприємства теплових мереж "Володимир - Волинськтеплокомуненерго" залишити без задоволення, а рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 19 грудня 2018 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий:

Судді: