Постанова

Іменем України

10 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 707/2157/16-ц

провадження № 61-26081 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які діють в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ,

третя особа - орган опіки та піклування Черкаської районної державної адміністрації,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Черкаської області від 15 березня 2018 року у складі колегії суддів: Новікова О. М.,

Вініченка Б. Б., Бондаренка С. І.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2016 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які діють в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , третя особа - орган опіки та піклування Черкаської районної державної адміністрації, про виселення.

На обгрунтування позовних вимог позивач зазначав, що 26 грудня 2006 року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № CSHHGK00000004, за умовами якого позичальник отримав кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі

18 000,00 дол. США строком до 26 грудня 2026 року.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором,

26 грудня 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки

№ CSHHGK00000004, за умовами якого іпотекодавець передав банку в іпотеку житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 49,50 кв. м, житловою площею 23,10 кв. м.

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 17 листопада 2010 року у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором

№ CSHHGK00000004 від 26 грудня 2006 року звернено стягнення на зазначене нерухоме майно, шляхом продажу предмета іпотеки з правом укладення ПАТ КБ «ПриватБанк» від імені власника договору купівлі-продажу у будь-який спосіб з іншою особою - покупцем, отримання витягу з Державного реєстру прав власності, з наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» усіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

У спірному житловому будинку зареєстровані та проживають ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , які добровільно відмовляються виселитися з нього, а тому позивач просив виселити їх у судовому порядку на підставі рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 30 листопада

2017 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

Виселено ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , які зареєстровані та проживають у житловому будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , із зняттям їх з реєстраційного обліку.

Відстрочено виконання рішення суду на період дії мораторію, встановленого Законом України № 1304-VII від 03 червня 2014 року «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що за змістом статті 40 Закону України «Про іпотеку» наслідком звернення стягнення на предмет іпотеки є виселення мешканців з такого житлового приміщення для забезпечення права кредитора на безперешкодний продаж цього майна у рахунок погашення кредитного боргу. Зважаючи на те, що відповідачі не бажають виселитися зі спірного житлового будинку у добровільному порядку, позовні вимоги банку є обгрунтованими та підлягають задоволенню. Оскільки на спірні правовідносини поширюється Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», рішення суду про виселення відповідачів не підлягає виконанню на час дії мораторію.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Черкаської області від 15 березня 2018 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 задоволено частково, рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 30 листопада 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ

КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що задовольняючи вимоги банку, суд першої інстанції не звернув увагу на відсутність доказів отримання іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя про звільнення житлового приміщення протягом одного місяця. Оскільки позивачем не недотримана передбачена частиною другою статті 40 Закону України «Про іпотеку» процедура письмового попередження про добровільне звільнення відповідачами житлового приміщення, відсутні підстави для задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк» про виселення відповідачів із спірного житлового приміщення.

Узагальнені доводи касаційної скарги та аргументів інших учасників справи

У травні 2018 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ПАТ

КБ «ПриватБанк», у якій заявник просив скасувати постанову Апеляційного суду Черкаської області від 15 березня 2018 року та залишити в силі рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 30 листопада 2017 року, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процессуального права.

Касаційна скарга мотивована посиланням на те, що суд апеляційної інстанції дійшов помилково висновку про необхідність обов`язкового письмового попередження відповідачів про добровільне звільнення ними спірного житлового приміщення, оскільки зазначене стосується виключно позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки, і не застосовується у порядку звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду, що відповідає правовим висновкам Верховного Суду України, викладених у постанові № 6-455цс15 від 09 вересня 2015 року.

У травні 2018 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , у якій заявник, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив змінити мотивувальну частину постанови Апеляційного суду Черкаської області від 15 березня 2018 року, зазначивши про пропуск ПАТ КБ «ПриватБанк» позовної давності, неможливість виселення із житла, яке було придбано не за кредитні кошти, неможливість виселення, за наявності доказів відсутності боргу перед позивачем станом на 08 лютого 2016 року, та відсутності у ПАТ

КБ «ПриватБанк» права на звернення до суду у зв'язку з відчуженням ним права вимоги за договором кредиту та договором іпотеки новому кредитору - компанії «Юкрейн Мортгейдж лоун файненс №1 ПІ-ЕЛ-СІ».

Касаційна скарга мотивована посиланням на те, що скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове судове рішення про залишення без задоволення вимог ПАТ КБ «ПриватБанк», апеляційний суд дійшов помилкових висновків про те, що спірний будинок придбано за кредитні кошти та, що до спірних правовідносин не застосовується позовна давність. При цьому суд не звернув увагу, що 19 лютого 2007 року позивач відступив право вимоги за кредитним та іпотечним договорами компанії «Юкрейн Мортгейдж лоун файненс № 1 ПІ-ЕЛ-СІ», а також на те, що на дату пред'явлення позову ПАТ

КБ «ПриватБанк» про виселення відповідачів, позичальник не мав заборгованості за кредитним договором № CSHHGK00000004 від 26 грудня

2006 року.

Зауважив, що відповідно до положень статті 39 Закону України «Про іпотеку» питання про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, вирішується судом одночасно з ухваленням рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, а відтак звернення банку до суду у вересні 2016 року з позовом про виселення відповідачів із житлового будинку, відбулося поза межами позовної давності, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Відзиви на касаційні скарги не надійшли.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 25 травня 2018 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу із суду першої інстанції.

У червні 2018 року до Верховного Суду надійшла справа.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

Судами установлено, що 26 грудня 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №CSHHGK00000004, за умовами якого банк надав позичальникові кредитні кошти у вигляді відновлювальної кредитної лінії у розмірі 18 000,00 дол. США з цільовим призначення на купівлю житла, а також у розмірі 3 600,00 дол. США на сплату страхових платежів строком до 26 грудня 2026 року.

Того ж дня ОСОБА_1 придбав житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . На підставі договору іпотеки № CSHHGK00000004 від 26 грудня 2006 року, ОСОБА_1 передав зазначений житловий будинок в іпотеку, на забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором.

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 17 листопада 2010 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від

26 грудня 2006 року, звернено стягнення на зазначене нерухоме майно шляхом продажу предмета іпотеки з правом укладення ПАТ КБ «ПриватБанк» від імені власника договору купівлі-продажу у будь-який спосіб з іншою особою - покупцем, отримання витягу з Державного реєстру прав власності, з наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» усіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

20 липня 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» направило ОСОБА_1 вимогу про добровільне звільнення у тридцятиденний строк житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , разом із усіма незареєстрованими у цьому будинку членами сім`ї та іншими його мешканцями.

Станом на 28 жовтня 2016 року у зазначеному житловому будинку зареєстровані та проживають ОСОБА_1 (1968 року народження , зареєстрований з 27 березня 2007 року), ОСОБА_2 (1971 року народження , зареєстрована з 27 березня 2007 року),

ОСОБА_4 (1992 року народження , зареєстрована з 27 березня 2007 року по 10 лютого 2012 року, з 14 травня 2014 року та дотепер), ОСОБА_3 (2001 року народження , зареєстрований з 27 березня 2007 року), ОСОБА_5 (2012 року народження , зареєстрована з 14 травня 2014 року), ОСОБА_6 (2016 року народження , зареєстрований з 29 вересня 2016 року). Всього зареєстровано та проживає 6 осіб.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено главою 49 «Забезпечення виконання зобов'язання» Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та Законом України «Про іпотеку».

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якого є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону (частина перша статті 33 Закону України «Про іпотеку»).

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотеко держателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку», частиною другою якої, у редакції на дату ухвалення оскаржуваного судового рішення, передбачено, що одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Виселення з іпотечного майна проводиться у порядку, встановленому законом (частина перша статті 40 Закону України «Про іпотеку»).

Наявність судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, без вирішення питання про виселення мешканців житлового приміщення, не позбавляє іпотекодержателя права на звернення до суду з таким позовом окремо.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР).

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення.

При цьому, за змістом частини четвертої статті 109 ЖК Української РСР виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку, що у разі звернення стягнення на іпотечне майно у судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, придбаного за рахунок отриманих у кредит грошових коштів, наявні підстави для їх виселення з іпотечного майна без надання іншого жилого приміщення.

Встановивши, що в іпотеку було передано житловий будинок, придбаний за рахунок отриманих у кредит грошових коштів, на який звернено стягнення за рішенням суду, суд першої інстанцій обгрунтовано виходив з наявності правових підстав для виселення зареєстрованих та проживаючих у ньому осіб без надання їм іншого жилого приміщення.

Урахувавши, що 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з підпунктом 1 пункту 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: воно використовується як місце постійного проживання, загальна площа його не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку, положення якого поширюються й на рішення суду про виселення осіб з предмета іпотеки, суд першої інстанції правильно зазначив, що що на час дії мораторію, рішення суду про виселення відповідачів із житлового будинку, не підлягає виконанню.

Висновки апеляційного суду про те, що за відсутності доказів направлення письмової вимоги про добровільне виселення особам, які зареєстровані та проживають у спірному житловому будинку, наявні підстави для відмови у задоволенні позову про їх виселення, є помилковими.

Відповідно до частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що вимога щодо письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в порядку звернення стягнення за рішенням суду. Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку».

Зазначений правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 09 вересня 2015 року у справі № 6-455цс15 та від 03 лютого

2016 року у справі № 6-2947цс15.

Посилання ОСОБА_1 на те, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню позовна давність є безпідставними, оскільки позовна даність до вимог за негаторним позовом не застосовується.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц.

Твердження ОСОБА_1 про не урахування судами того, що на момент ухвалення судом рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки

(17 листопада 2010 року) ПАТ КБ «ПриватБанк» не мало права вимоги за кредитним та іпотечним договорами, оскільки на підставі договору купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги від 19 лютого 2007 року договору відступило такі права компанії «Юкрейн Мортгейдж лоун файненс №1 ПІ-ЕЛ-СІ» є неспроможним, з огляду на те, що 14 квітня 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» за договором викупу (відступлення) прав вимоги, знову набуло право вимоги за кредитним договором №CSHHGK00000004 від 26 грудня 2006 року.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що спірний будинок придбано не за кредитні кошти а також, що у позичальника на дату пред`явлення позову про виселення була відсутня заборгованість за кредитним договором, є аналогічними тим, що були викладені у запереченні на позов та в апеляційній скарзі на рішення суду першої інстанції, яким суди надали належну правову оцінку. За відсутності переконливих та допустимих доказів, такі доводи фактично зводяться до незгоди з судовими рішеннями та переоцінки доказів, що виходить за межі повноважень Верховного Суду, визначених статтею 400 ЦПК України.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково, і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Оскільки суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, надав належну оцінку зібраним у справі доказам та застосував норми матеріального права, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню, із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Щодо розподілу судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Зважаючи на те, що касаційна скарга ПАТ «ПриватБанк» підлягає задоволенню, сплачений за її подання судовий збір у розмірі 3 031,60 грн підлягає стягненню у рівних частинах по 1 010,53 грн з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 на користь позивача. Оскільки касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, сплачений ним за подання касаційної скарги судовий збір не відшкодовується.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Черкаської області від 15 березня 2018 року скасувати, рішення Черкаського районного суду Черкаської області від

30 листопада 2017 рокузалишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір, сплачений за подання касаційної скарги, у розмірі 3 031,60 грн у рівних частинах, по 1 010,53 грн з кожного.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

Г. І. Усик