Постанова

Іменем України

26 червня 2019 року

м. Київ

справа № 552/6833/15-ц

провадження № 61-17297 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Лайтарь ( Прядун) Анна Віталіївна

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду

м. Полтави від 01 листопада 2016 року у складі судді Миронець О. К. та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 12 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Обідіної О. І., Бутенко С. Б., Пікуля В. П.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Лайтарь А. В. про визнаннядоговорівдарування недійсними.

На обгрунтування позовних вимог зазначав, що 08 липня 2014 року між його батьком ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено договори дарування, відповідно до яких ОСОБА_4 подарував, а обдаровувана, ОСОБА_2 , прийняла у дар нерухоме майно: земельні ділянки, розташовані за адресою:

АДРЕСА_1 , кадастровий номер НОМЕР_1 та кадастровий номер НОМЕР_2 , а також житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

На час укладення зазначених договорів батько мав ряд хронічних захворювань, не міг активно пересуватися, знаходився у фізично безпорадному депресивному стані, а тому перебував у психологічній залежності від відповідача, яка маніпулювала його сприйняттям дійсності, що дає обгрунтовані підстави вважати, що волевиявлення батька на укладення оспорюваних правочинів не відповідало його внутрішній волі.

Посилаючись на наведене, ОСОБА_1 просив визнати недійсними договори дарування від 08 липня 2014 року, укладені між ОСОБА_4 та

ОСОБА_2 , посвідчені приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Лайтарь А. В., щодо земельних ділянок, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , кадастрові номери: НОМЕР_1 та НОМЕР_2 , житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 01 листопада 2016 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження недійсності оспорюваних правочинів з підстав, передбачених статтями 203, 215 ЦК України.

Короткий зміст рішення апеляційного суду

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 12 грудня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Київського районного суду м. Полтави від 01 листопада 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та застосував норми матеріального права, рішення суду є законним та обгрунтованим, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.

Апеляційний суд відхилив клопотання позивача про призначення у справі судової психологічної експертизи з огляду на те, що суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні подібного клопотання дотримався вимог цивільного процесуального законодавства щодо порядку його вирішення, а тому посилаючись на положення частини другої статті 303 ЦПК України 2004 року та виходячи з відсутності нових доказів і аргументів, які були б неправомірно відхилені судом першої інстанції, апеляційний суд не убачав підстав для призначення судової психологічної експертизи відносно ОСОБА_4 .

Короткий зміст вимог та доводів наведених у касаційній скарзі

У грудні 2016 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , у якій він просив скасувати рішення Київського районного суду м. Полтави від

01 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від

12 грудня 2016 року, і направити справу на новий судовий розгляд, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин справи, що мають значення для правильного її вирішення.

Касаційна скарга мотивована тим, що укладення оспорюваних договорів порушує його права як спадкоємця першої черги за законом після смерті ОСОБА_4 З`ясовуючи обставини покладені в основу підстав заявленого позову, а саме чи відповідало волевиявлення спадкодавця на час укладення зазначених договорів його внутрішній волі, суди першої та апеляційної інстанції безпідставно відмовили у задоволенні клопотання про призначення судової психологічної експертизи, чим позбавили його можливості надати належні докази на обгрунтування заявлених позовних вимог, оскільки питання про ступінь здатності підекспертного усвідомлювати та здійснювати вольовий контроль над своїми діями і прогнозувати наслідки своїх дій відноситься до компетенції психологічної експертизи.

Крім того, апеляційний суд розглянув апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції у його відсутність, не урахувавши поважність причин його неявки у судове засідання.

У запереченнях (відзиві) на касаційну скаргу ОСОБА_2 зазначала, що доводи касаційної скарги є надуманим та не грунтуються на фактичних обставинах справи та вимогах процесуального і матеріального права. Вказувала на те, що проведеною за клопотанням позивача у справі № 552/8030/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів дарування посмертною судово-психіатричною експертизою установлено, що ОСОБА_4 на час посвідчення договорів дарування від 08 липня 2014 року будь-яким психічним розладом не страждав та за своїм психічним станом міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а тому суди першої та апеляційної інстанцій обгрунтовано виходили з того, що заявником відповідно до вимог статті 203 ЦК України не спростовано, що волевиявлення дарувальника не відповідало його внутрішній волі чи не було вільним. Крім того, як на підставу заявлених вимог, позивач не посилався на спеціальні підстави недійсності правочину, зокрема на статтю 233 ЦК України, та не надав доказів на підтвердження наявності таких обставин.

Відповідно до статті 388 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня

2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.

Рух справи у суді касаційної інстанції

17 квітня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

Судами попередніх інстанцій установлено, що 14 травня 2014 року

ОСОБА_4 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб.

08 липня 2014 року між ОСОБА_4 (дарувальник) та ОСОБА_2 , (обдаровувана) укладено три договори дарування, посвідчені приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Лайтарь А. В., предметом яких були:

- земельна ділянка для ведення особистого підсобного господарства, загальною площею 0,037 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_1 );

- земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, загальною площею 0,1 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_3 4);

- житловий будинок, житловою площею 34,7 кв. м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.

ОСОБА_1 є сином покійного ОСОБА_4 , спадкоємцем першої черги за законом.

Не погоджуючись з діями батька щодо укладення договорів дарування усього належному йому майна на користь ОСОБА_5 , позивач у грудні

2014 року звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання недійсними договорів дарування посилаючись на те, що на час укладення оспорюваних правочинів ОСОБА_4 не усвідомлював значення своїх дій там не міг керувати ними.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 04 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від

30 березня 2016 року, у справі № 552/8030/14-ц у задоволенні позову

ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів дарування відмовлено.

Проведеною у зазначеній справі за клопотанням позивача посмертною судово-психіатричною експертизою від 29 вересня 2015 року встановлено, що

ОСОБА_4 на час посвідчення договорів дарування від 08 липня 2014 року, укладених між ним та ОСОБА_2 , будь-яким психічним розладом не страждав та за своїм психічним станом міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзиву, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга

ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року, у редакції на дату виникнення спірних правовідносин, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистомсвоїх порушених, невизнанихабо оспорюваних прав, свобод чиінтересів.

Згідно частини першої статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати у майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Загальні вимоги додержання яких є необхідним для чинності правочину визначені статтею 203 ЦК України, відповідно до якої зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна матинеобхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявленняучасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочинмає вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальнее настання правових наслідків, щообумовлені ним. Правочин, щовчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніхчи непрацездатних дітей.

Частиною першою статті 215 ЦК Українивизначено, щопідставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, яківстановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостоюстатті 203 цього Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до пункту 4 статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода у наданні суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до абзацу 1 частини першої, четвертої статті 60 ЦПК України

2004 року кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій, встановивши фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, правильно застосували положення статей 203, 215 ЦК України та дійшли обгрунтованого висновку про те, що позивачем не доведено наявності підстав для визнання недійсними оспорюваних договорів дарування.

Доводи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанції не сприяли стороні позивача у встановленні фактичних обставин у справі є безпідставними.

Відповідно до частини першої статті 143 ЦПК України 2004 року для з`ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла, тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Оскільки за змістом статті 145 ЦПК України 2004 року, обов`язковим є призначення експертизи у разі заявлення клопотання про її призначення обома сторонами або однією стороною, якщо у справі необхідно встановити: характер і ступінь ушкодження здоров`я, психічний стан особа, вік особи, якщо про це немає відповідних документів і неможливо їх одержати, в усіх інших випадках процесуальне законодавство покладає на учасників справи обов`язок доведення обставин доцільності призначення у справі експертного дослідження.

Установивши, що акт судово-психіатричного експерта від 29 вересня 2015 року містить мотивовані висновки щодо психічного стану ОСОБА_4 на дату вчинення оспорюваних правочинів, а також підтверджує, він міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про недоведеність позивачем необхідності призначення окремо експертного дослідження для з`ясування індивідуально-психологічних особливостей дарувальника та обдаровуваної, з урахуванням підстав заявленого позову.

З огляду на наведене, суд апеляційної інстанції обгрунтовано відхилив клопотання позивача про призначення у справі судово-психологічної експертизи.

Посилання заявника на те, що суди попередніх інстанцій не урахували його доводи про укладення батьком оспорюваних правочинів під впливом тяжких обставин, а саме у зв`язку з тяжкою хворобою, ізоляцією від родичів та недостатністю грошових коштів є необгрунтованими, оскільки не підтверджені належними і допустимими доказами, та не грунтуються на положеннях статті 233 ЦК України, за змістом якої правочин може бути визнаний недійсним за доведеності двох обставин: вчинення особою правочину під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах. Обов`язковою ознакою вчинення такого правочину є те, що він повинен бути вчинений для усунення або зменшення тяжких обставин.

Розгляд справи в апеляційному суді відбувся за участю представника

ОСОБА_4 - адвоката Говорової С. Л. Будь-яких аргументів на підтвердження того, що особиста відсутність позивача в судовому засіданні вплинула на законність та обгрунтованість висновків суду, заявник не навів.

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанції правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази, надали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановили обставини справи, а тому оскаржувані судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи зазначене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що оскаржувані судові рішення є законним та обгрунтованим, доводи касаційної скарги правильність висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, а тому касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 01 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 12 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко