ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

15 травня 2019 року

м. Харків

справа № 615/110/19

провадження № 22-ц/818/1788/19

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Котелевець А.В.,

суддів Піддубного Р.М., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря Огар І.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Валківського районного суду Харківської області від 18 січня 2019 року в складі судді Товстолужського О.В.,

у с т а н о в и в:

В січні 2019 року ОСОБА_4 звернулась у суд із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу.

Позов мотивовано тим, що вона з ОСОБА_2 перебувала у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Московського районного суду м. Харкова від 18 грудня 2015 року розірвано. Після розірвання шлюбу залишилось майно, яке придбане подружжям в період шлюбу, згоди щодо поділ якого між сторонами не досягнуто. За час перебування у шлюбі подружжям на земельній ділянці площею 0,25 га по АДРЕСА_1 побудований житловий будинок з двома мансардами, скважиною та вигрібною ямою. 24 червня 2016 року номер будинку був змінений з № НОМЕР_1 на НОМЕР_2 5-Б. Вказує, що 17 грудня 2016 року державним реєстратором Валківської районної державної адміністрації Шевченко О.В. за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на вищезазначений житловий будинок. Пізніше між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу. Зазначає, що на момент вчинення оспорюваного правочину ОСОБА_2 був співзасновником та обіймав посаду керівника ТОВ «Східавтотранс Плюс», а ОСОБА_3 в зазначеному товаристві обіймала посаду інженера з транспорту та була безпосередньо підпорядкована йому. Вважає, що сторони оспорюваного правочину діяли недобросовісно, реальною метою укладеного правочину було звільнення ОСОБА_2 від цивільного-правового обов`язку перед нею щодо поділу майна, набутого у шлюбі. Посилюючись на вказані обставини, ОСОБА_4 просила визнати недійсним з моменту укладення договір купівлі-продажу Ѕ частини купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 212, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Івановою О.В. 28 грудня 2016 року за зареєстраційним № 2852.

В заяві про забезпечення позову ОСОБА_4 просила заборонити ОСОБА_3 вчиняти дії щодо відчуження у будь-який спосіб житлового будинку літ. «А-2» з мансардою літ. «а», скваженою літ. «К», вигрібною ямою «№1», що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 ; заборонити будь-яким особам, у тому числі всім суб`єктам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо вказаного нерухомого майна, але не виключно, вносити будь-які зміни до загальних та спеціальних розділів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно.

Заява мотивована тим, що предметом спору є житловий будинок будинку АДРЕСА_1 . Невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити виконання судового рішення у разі задоволення позову ОСОБА_4

Ухвалою Валківського районного суду Харківської області від 18 січня 2019 року заяву задоволено частково.

Заборонено відчуження нерухомого майна, а саме - будинку АДРЕСА_1 .

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Заяву в іншій частині суд першої інстанції вважав безпідставною, оскільки заборона власнику відчуження нерухомого майна передбачає в разі виконання ухвали про забезпечення позову внесення такої заборони до відповідного реєстру.

01 лютого 2019 року ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції про забезпечення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд наклав заборону на відчуження всього будинку, однак позов стосується визнання недійсним Ѕ частини будинку. Забороною відчуження всього будинку порушуються її право власника, зокрема на Ѕ частину будинку АДРЕСА_1 .

13 березня 2019 року ОСОБА_4 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Відзив мотивовано тим, що ухвала суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм процесуального права, а доводи апеляційної скарги не є підставами для її скасування. Крім того, вважає, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести до утруднення виконання рішення суду, а відтак й до порушення права особи на доступ до правосуддя.

ОСОБА_2 ухвалу суду першої інстанції не оскаржив, правом на відзив на апеляційну скаргу не скористався.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Точне і неухильне додержання судами України норм чинного законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову є необхідною умовою здійснення завдань цивільного судочинства, які полягають у справедливому, неупередженому та своєчасному розгляді й вирішенні цивільних справ із метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 149 ЦПК України встановлено, що суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову; забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з пунктами 1, 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» (далі Пленум № 9) заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб, чи учасників процесу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що підставою для забезпечення позову є обґрунтоване припущення, що невжиття певних заходів утруднить або зробить неможливим виконання судового рішення.

Крім того, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Відтак, при обранні заходів забезпечення позову, суд повинен також враховувати необхідність збереження балансу прав і законних інтересів усіх учасників спірних правовідносин та інших осіб, не допускаючи використання заходу забезпечення позову у якості тиску на відповідача.

Види забезпечення позову передбачені статтею 150 ЦПК України.

Матеріали справи свідчать, що позов стосується визнання недійсними договору купівлі-продажу Ѕ частини житлового будинку АДРЕСА_1 .

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 09 січня 2019 року № 152116929 (реєстраційний номер 212) житловий будинок АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 28 грудня 2016 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Івановою О.В. за реєстраційним № 2852.

На час звернення до суду ОСОБА_4 з даним позовом спірний будинок реально не поділений, частки співвласників не визначені, жодних дій щодо відчуження будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_3 не вчинені.

Посилання ОСОБА_3 на неспівмірність накладення заборони відчуження на весь будинок є необґрунтованими, оскільки невжиття таких заходів може призвести до подальшого відчуження майна, що в свою чергу ускладнить виконання можливого рішення суду.

Обраний вид забезпечення позову є співмірним із заявленими позивачем вимогами, не порушує право власників на користування майном, а лише обмежує право відчуження на час розгляду справи задля збереження майна у власності осіб.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвала Валківського районного суду Харківської області від 18 січня 2019 року, постановленою з дотриманням норм процесуального права, підстави для її скасування відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України», (CASE OF SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE), рішення від 10 лютого 2010 року).

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 149, 150, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Ухвалу Валківського районного суду Харківської області від 18 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 17 травня 2019 року.

Головуючий А.В. Котелевець

Судді Р.М. Піддубний

О.Ю.Тичкова