РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 січня 2019 року

м. Рівне

Справа № 569/14304/18

Провадження № 22-ц/4815/42/19

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Гордійчук С.О.,

суддів: Боймиструк С.В., Шимків С.С.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1,

відповідач: Приватне акціонерне товариство "Рівнеазот",

розглянув в порядку письмового провадження в м. Рівному апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 03 жовтня 2018 року, ухваленого в складі судді Ковальова І.М., у справі № 569/14304/18,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 94328,53 грн., оскільки відповідач не провів з ним повного розрахунку у встановленому законом порядку, чим порушив його трудові права.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 03 жовтня 2018 року позов ОСОБА_1 до ПАТ «Рівнеазот» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «Рівнеазот» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09 серпня 2017 року по 31 липня 2018 року у розмірі 93942,44 грн.

Вирішено питання про судовий збір.

Рішення суду першої мотивовано тим, що проведення з працівником повного розрахунку в день звільнення є обов'язком роботодавця, однак ПрАТ «Рівнеазот» допустив прострочення виплати заробітної плати позивачу.

В поданій на рішення суду апеляційній скарзі відповідача вказує на його незаконність з підстав порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким звільнити ПрАТ «Рівнеазот» від відшкодування шкоди заподіяною затримкою розрахунку при звільненні ОСОБА_1 в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що вина ПрАТ «Рівнеазот» у невиплаті належних працівникові сум при звільненні відсутня, оскільки відповідач не отримав всіх належних сум за надані послуги від РОВКП «Рівнеобводоканал». Судом залишено поза увагою, що на підприємстві повністю обмежено поставку природного газу, що позбавляє виробляти продукцію. Судом не враховано, що порушуючи строки розрахунку із звільненими працівниками ПрАТ «Рівнеазот» діє у стані крайньої необхідності, а тому з врахуванням вимог ч.2 ст. 1171 ЦК України суд першої інстанції повинен звільнити частково або повністю відповідача від відшкодування шкоди.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач заперечує доводи останньої, просить залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно із ч. 1ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09 серпня 2017 року по 31 липня 2018 року у розмірі 93942,44 грн. суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості та доведеності.

З такими висновками погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Судом встановлено, що наказом №2131-ВК від 04.08.2017 року позивач був звільнений на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням, у зв'язку з невиконанням власником законодавства про працю з 08.08.2017 року. Розрахунок з позивачем не проведено.

При звільненні позивача з роботи йому не було виплачено заробітну плату в розмірі 21 326,22 грн. у зв'язку з чим 06 червня 2018 року Рівненським міським судом було винесено судовий наказ по справі №569/10500/18 про стягнення з ПрАТ «Рівнеазот» на користь ОСОБА_1 нараховану, але не виплачену заробітну плату в розмірі 21 326,22 грн.

Остаточний розрахунок з позивачем не проведено.

Статтею 47 та частиною 1 статті 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідно до ч. 1ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1ст. 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості сум належних при звільненні роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Крім того слід зазначити, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку, що узгоджується з правовою позицією викладеною в рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі № 1-5/2012.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 працював на ПрАТ "Рівнеазот" та 08 серпня 2017 року звільнений з роботи на за власним бажанням, у зв'язку з невиконанням власником законодавства про працю, згідно ст. 38 КЗпП України. Розрахунок при звільненні з позивачем роботодавцем проведено не було.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09 серпня 2017 року по 31 липня 2018 року є обґрунтована, а доводи апеляційної скарги в цій частині безпідставні.

Разом з тим не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що невиплата заробітної плати відбулась у стані крайньої необхідності, що є підставою для звільнення відповідача від відшкодування шкоди, оскільки право працівника на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку є абсолютним і виникає із трудових правовідносин, і до вказаних правовідносин не можуть застосовуватись норми, які випливають із деліктних зобов'язань, оскільки правила ст. 1171 ЦК України застосовуються при вирішенні спору, що стосуються відшкодування шкоди.

Безпідставними є також доводи апеляційної скарги про відсутність вини відповідача, як роботодавця, у невиплаті заробітної плати відповідача, оскільки подані ним докази, зокрема, рішення міжвідомчої комісії з міжнародної торгівлі про призупинення дії антидемпінгових мит, жодним чином не свідчить про відсутність вини відповідача щодо невиплати заборгованості із заробітної плати позивачу.

Розрахунок розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідачем не спростований.

Інші доводи апеляційної скарги, правильності висновків суду не спростовують.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв'язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 368, 369, 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 03 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 31 січня 2019 року.

Головуючий : Гордійчук С.О.

Судді : Боймиструк С.В.

Шимків С.С.