Постанова

Іменем України

04 липня 2019 року

м. Київ

справа № 524/5915/16-ц

провадження № 61-34000св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Журавель В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Русинчука М. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Кременчуцька міська рада Полтавської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 03 травня 2017 року у складі судді Андрієць Д. Д. та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 14 червня 2017 року у складі колегії суддів: Обідіної О. І., Панченка О. О., Прядкіної О. В.,

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Кременчуцької міської ради Полтавської області про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

Вимоги обґрунтовував тим, що з кінця 1970-х років його батько ОСОБА_1 був наймачем вищевказаної квартири, яка надана у користування всім членам сім`ї, у тому числі і йому (позивачеві).

У подальшому, на початку 1980-х років, у зв`язку з виїздом до району Крайньої Півночі за трудовим договором його батько неодноразово бронював квартиру.

Посилався на те, що рішенням Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 26 грудня 2005 року зобов`язано виконавчий комітет Кременчуцької міської ради Полтавської області включити до охоронного свідоцтва від 10 червня 2004 року № 10 його (позивача ОСОБА_1 ) як члена сім`ї наймача та не чинити перешкоди в подальшому бронюванні квартири АДРЕСА_1 .

Зазначав, що після ухвалення вказаного рішення він працював у Тюменській області Російської Федерації, періодично приїжджав у місто Кременчук та бронював квартиру від власного імені.

Після смерті батька (25 червня 2005 року) він добросовісно та відкрито володів квартирою, не знав і не міг знати про те, що у нього можуть бути відсутні підстави для набуття права власності.

Посилаючись на викладені обставини, позивач просив позовні вимоги задовольнити.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 03 травня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 14 червня 2017 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Суди зробили висновки про те, що обставини, на які посилався позивач, не є підставою для визнання за ним права власності на спірну квартиру за набувальною давністю.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У липні 2017 року до суду касаційної інстанції від ОСОБА_1 надійшла касаційна скарга, у якій його представники, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять оскаржені судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.

Справу № 524/5915/16-ц передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди, вирішуючи спір, неповно з`ясували обставини справи, не врахували та не надали правової оцінки доводам та обставинам, на які ОСОБА_1 посилався у позовній заяві, не встановили фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, та дійшли помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Відзив/заперечення на касаційну скаргу

Кременчуцька міська рада Полтавської області подала заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у якому просить залишити без задоволення касаційну скаргу та без змін оскаржувані судові рішення, які ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Обставини справи

Суди встановили, що рішенням виконавчого комітету Кременчуцької міської ради народних депутатів Полтавської області від 26 квітня 1990 року № 324 затверджено список жилих будинків фонду міської Ради народних депутатів, які перебувають на балансі ЖЕО УЖКГ міськвиконкому, в тому числі будинок АДРЕСА_1 .

Рішенням Автозаводського районного суду міста Кременчука від 26 грудня 2005 року (у справі за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Кременчуцької міської ради про визнання частково недійсним охоронного свідоцтва) зобов`язано виконавчий комітет Кременчуцької міської ради Полтавської області включити до охоронного свідоцтва ОСОБА_1 як члена сім`ї наймача та не чинити перешкоди в подальшому бронюванні квартири АДРЕСА_1 .

При розгляді вказаної справи суд установив, що батькові позивача на склад сім`ї із чотирьох осіб надано вищезазначену квартиру. У зв`язку з виїздом сім`ї за трудовим договором в район Крайньої Півночі (Російська Федерація) відбувалося бронювання цієї квартири спочатку строком до 10 червня 1987 року, у подальшому - до травня 1998 року, до 06 травня 2001 року, до 08 травня 2004 року та до 17 травня 2005 року. Бронювання проводилось на ім`я батька позивача як квартиронаймача, який в 2005 році помер.

На виконання рішення Автозаводського районного суду міста Кременчука від 26 грудня 2005 року виконавчий комітет Кременчуцької міської ради Полтавської області за заявами ОСОБА_1 неодноразово здійснював бронювання квартири згідно з його трудовим контрактом із виготовленням відповідних охоронних свідоцтв.

Останнє таке рішення міською радою було прийнято 23 лютого 2009 року та видано бронь до 21 серпня 2011 року.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги та скасування оскаржуваних судових рішень.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Наведені в касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відмовляючи у задоволенні позову, суди виходили з того, що позивач не довів наявності обставин, які є підставою для набуття права власності на квартиру в порядку статті 344 ЦК України.

Колегія погоджується з такими висновками.

Особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом (частина перша статті 344 ЦК України).

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18).

Ураховуючи те, що ОСОБА_1 був користувачем квартири, яка перебуває на балансі ЖЕО УЖКГ виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області і яку він тривалий час бронював (до 2011 року), підстав для застосування до спірних правовідносин положень статті 344 ЦК України немає.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність та обґрунтованість оскаржених судових рішень не впливають і зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

У зв`язку з наведеним рішення Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 03 травня 2017 року та ухвала апеляційного суду Полтавської області від 14 червня 2017 року підлягають залишенню без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 03 травня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 14 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Журавель

Н. О. Антоненко

М. М. Русинчук