Ухвала

8 січня 2019 року

м. Київ

справа № 761/3144/16-ц

провадження № 61-49136ск18

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Карпенко С. О., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 31 травня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору доручення на надання юридичних послуг, стягнення коштів, пені, інфляційних втрат та трьох процентів річних,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому, з урахуванням остаточних позовних вимог, просив розірвати договір доручення на надання юридичних послуг № 3/1 від 31 жовтня 2008року, укладений між ним та ОСОБА_2, і стягнути з ОСОБА_2 на свою користь: завдаток у подвійному розмірі в сумі 8 000 грн; пеню у розмірі 43 800 грн; інфляційні втрати у розмірі 4 708 грн 80 коп.; три проценти річних у сумі 536 грн 88 коп.

Шевченківський районний суд м. Києва рішенням від 31 травня 2018 року позов задовольнив частково. Розірвав укладений 31 жовтня 2008 року договір

доручення № 3/1 на надання юридичних послуг між ОСОБА_1 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 Стягнув з ОСОБА_2 на користь

ОСОБА_1 4 000 грн у відшкодування вартості сплачених послуг за договором доручення на надання юридичних послуг № 3/1 від 31 жовтня

2008 року. Стягнув ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі

1 102 грн 40 коп. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовив.

Київський апеляційний суд постановою від 22 листопада 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1, подану його представником ОСОБА_3, залишив без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

29 грудня 2018 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну

скаргу, в якій просить скасувати рішення Шевченківського районного суду

м. Києва від 31 травня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду

від 22 листопада 2018 року в частині відмови у задоволенні його позовних вимог про стягнення завдатку в подвійному розмірі, пені, інфляційних втрат та трьох процентів річних і направити справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції. У іншій частині рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишити без змін.

Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Згідно з частиною шостою статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до частини дев'ятої статті 19 ЦПК України для цілей цього

Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» встановлено, що розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом

на 1 січня 2018 року становить 1 762 гривні.

Дана справа відповідно до положень статті 19 ЦПК України є малозначною.

В обґрунтування права на касаційне оскарження судових рішень у цій справі заявник посилається на те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Касаційний суд, перевіривши доводи касаційної скарги, дійшов висновку,

що обґрунтування, які вона містить, не підтверджують наявність випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за яких

судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню. При цьому Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, яка не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, предмет

позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства,

які дали можливістьдійти висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.Посилання заявника не дають підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК Українисуддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення(пункт 8).

Зазначене відповідає і Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, згідно з якими державам-членам рекомендовано вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка

є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).

Оскільки заявником подано касаційну скаргу на судові рішення, ухвалені у малозначній справі, і випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої

статті 389 ЦПК України, ним не доведені, а судом не встановлені, відповідно

до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі.

Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 31 травня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 листопада 2018 року.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя С. О. Карпенко