Справа № 347/2223/17
Провадження № 22-ц/4808/177/19
Головуючий у 1 інстанції Гордій В. І.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.

суддів: Пнівчук О.В., Ясеновенко Л.В.

секретаря Мельник О.В.

з участю позивача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3, представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення Косівського районного суду, ухвалене суддею Гордієм В.І. 3 грудня 2018 року в м. Косові у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

в с т а н о в и в:

В листопаді 2017 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування своїх вимог зазначив, що з 31.05.2002 року по 16.05.2017 року він перебував у шлюбі із відповідачем, в якому у них народилося четверо дітей.

За час їх спільного проживання ними також було придбано нерухоме майно, зокрема житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_3. Домовленості щодо поділу спірного будинку між ними не було досягнуто.

Просив визнати даний житловий будинок спільним майном подружжя та визнати за ним право власності на 1/2 частину будинку, стягнути на його користь сплачений ним судовий збір.

Ухвалою Косівського районного суду від 22.11.2017 року задоволено заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову, а ухвалою від 28.11.2017 року внесено виправлення у дану ухвалу. Накладено арешт на будинок по АДРЕСА_1, що на праві приватної власності належить ОСОБА_4, до вирішення справи по суті.

У лютому 2018 року ОСОБА_4 подала до суду зустрічний позов до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, в якому зазначила, що житловий будинок ними хоч і було придбано у шлюбі, однак за кошти, які вона отримала від продажу спадкового майна, а саме, житлового будинку, 3/4 частин якого належала їй, і 1/4 - її родичці, яка і знайшла на нього покупців. А тому вважає, що будинок є її особистою приватною власністю. Крім цього зазначає, що за час шлюбу із позивачем вони придбали два транспортні засоби: автомобіль VOLKSWAGEN TRANSPORTER Т4, 2001 р.в., д.н.з. НОМЕР_1, орієнтовною вартістю 180000 грн. та VOLKSWAGEN CADDY, 2007 р.в., д.н.з. НОМЕР_2, орієнтовною вартістю 234000 грн. Просила суд збільшити належну їй частку даного майна до 2/3 вартості, що в грошовому еквіваленті складає 270000 грн., та присудити їй автомобіль VOLKSWAGEN CADDY, 2007 р.в., орієнтовною вартістю 234000 грн., і стягнути з відповідача на її користь різницю (компенсацію), що в грошовому виразі становить 36000 грн. Присудити відповідачу ОСОБА_2 автомобіль VOLKSWAGEN TRANSPORTER Т4, 2001 р.в., орієнтовною вартістю 180000 грн. Стягнути з відповідача судові витрати. Звільнити її від сплати судового збору на підставі ст. 8 ЗУ «По судовий збір». У позові ОСОБА_2 просила відмовити.

Ухвалою Косівського районного суду від 06.03.2018 року первісний та зустрічний позов об'єднано в одне провадження.

12.09.2018 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 у поданій ним заяві просив суд у задоволенні первісного позову ОСОБА_2 відмовити; зустрічний позов ОСОБА_4 задовольнити частково, відступивши від засад рівності, провести поділ майна подружжя - автомобілів VOLKSWAGEN TRANSPORTER Т4, 2001 р.в., д.н.з. НОМЕР_1, орієнтовною вартістю 180000 грн. та VOLKSWAGEN CADDY, 2007 р.в., д.н.з. НОМЕР_2, орієнтовною вартістю 234000 грн., стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_4 2/3 їх вартості, що становить 276000 грн.; стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_4 понесені нею витрати на правову допомогу в розмірі 10000 грн.; скасувати заходи забезпечення позову, вжиті на підставі ухвали суду від 22.11.2017 року.

Рішенням Косівського районного суду від 03.12.2018 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя задоволено частково. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/6 частину будинковолодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 Визнано за ОСОБА_4 право власності на 5/6 частин будинковолодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 83402 грн. 28 коп. в рахунок вартості 1/2 частини транспортних засобів.

Вирішено питання судових витрат. Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті згідно ухвали Косівського районного суду від 22.11.2017 року.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав до суду апеляційну скаргу. Вважає вказане рішення частково необґрунтованим і таким, при винесенні якого було порушено права ОСОБА_2

Так, з оскаржуваного рішення вбачається, що спірне будинковолодіння подружжя було придбано, нібито, переважно за кошти ОСОБА_4, оскільки за кілька місяців до того, як вони з ОСОБА_2 придбали спірний будинок, ОСОБА_4 продала належний їй на праві особистої власності будинок своїй сусідці відповідно до договору купівлі-продажу, в котрому ціна продажу визначена еквівалентно 4500 доларів на той час, однак свідок зі сторони ОСОБА_4 заявила, що сплатила на 1000 доларів більшу суму. Одночасно зазначає, що дані кошти ОСОБА_4 отримувала особисто, а не подружжя разом. У мотивувальній частині оскаржуваного рішення зазначається, що суд вважає, що подружжям спільно було придбано приблизно третину даного будинку, а дві третини було придбано за особисті кошти ОСОБА_4, що частково у мотивувальній частині своєї позовної заяви не заперечує ОСОБА_2 Однак вважає, що даним твердженням суд висловив особисті припущення, до того ж незрозуміло внаслідок чого суд прийшов до висновку, що ОСОБА_2 не заперечував, що будинок придбано за кошти ОСОБА_4

Також зазначає, що при вирішенні справи та вивченні позиції ОСОБА_4 стосовно вартості спірного будинковолодіння суд взяв до уваги не нотаріальний документ, а свідчення свідка. Разом з тим, при вивченні позиції ОСОБА_2, всупереч наданим поясненням та фактам, суд не надав значення свідченням ОСОБА_2 на відміну від свідка з іншої сторони, а взяв до уваги лише надану останнім оцінку нерухомого майна.

На його думку, наведене свідчить про різний підхід до обставин та фактів, наданих сторонами по справі, що в свою чергу порушує принцип рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

При цьому судом не було враховано, що між продажем будинку ОСОБА_4 та купівлею спільного з ОСОБА_2 будинковолодіння пройшло багато місяців і в цей проміжок в подружжя народилась дитина. Вважає логічним таке припущення, що більшу частину отриманих коштів було витрачено на особисті сімейні потреби, зокрема, на забезпечення дитини всім необхідним. Тому вважає безпідставними є твердження суду, що приблизно третину спірного будинку було придбано саме за кошти ОСОБА_4

Що стосується транспортних засобів, придбаних за час подружнього життя, то зазначає, що автомобіль марки «Фольксваген Кадді» був відчужений подружжям ще до розірвання шлюбу. І відповідно кошти були витрачені спільно на сімейні потреби.

Просить рішення Косівського районного суду від 3 грудня 2018 року скасувати і прийняти нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити в повному обсязі, а зустрічний позов ОСОБА_4 задовольнити частково та присудити їй компенсацію за автомобіль «Фольксваген Транспортер» в сумі 30509,50 грн.

Представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 також подав до суду апеляційну скаргу.

Вважає, що дане рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права з огляду.

Зазначає, що у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатись об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане, що повністю збігається і з судовою практикою (постанова ВСУ від 07.12.2016 року у справі №6-1568цс16).

Однак судом першої інстанції не було взято до уваги, що спірне майно придбане відповідачем ОСОБА_4 за час шлюбу, проте за її особисті кошти, і є її особистою приватною власністю та поділу не підлягає. Позивачем жодним чином не доведено, що він надавав кошти на придбання спірного будинку.

В мотивувальній частині суд першої інстанції зазначає, що певну суму до коштів, яких не вистачало їм на покупку будинку, позичили батьки позивача ОСОБА_2 Однак, це не дає жодних правових підстав визнавати за ним право власності 1/6 будинку.

Крім того, вважає, що судом не застосовано норм ст. 71 СК України, яка визначає способи та порядок поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. А саме - поділ в натурі. Зокрема, виключно неподільні речі присуджуються одному з подружжя. А тому, такий спосіб захисту як визнання права власності на 1/2 будинку, який закладено в позові ОСОБА_2, законом не передбачено, а отже, і не підлягає задоволенню взагалі.

Що стосується зустрічного позову ОСОБА_4, то зазначає, що в ході розгляду справи встановлено, що обидва транспортні засоби ОСОБА_2 відчужив на користь третіх осіб (один під час шлюбу, інший - невдовзі після його розірвання), розмір коштів, виручених від їх продажу повідомити відмовився. Натомість надав довідку з Територіального сервісного центру за №2343 про те, що автомобіль «Фольксваген Кадді» було продано за 105785,55 грн., а «Фольксваген Транспортер» - за 61019 грн., яка явно вказує на занижену вартість автомобілів.

Вважає, що ОСОБА_2 вказане майно витратив на шкоду інтересам сім`ї, без згоди ОСОБА_4 З відповідачем проживає четверо малолітніх дітей, розмір аліментів, який ОСОБА_2 сплачує, є мінімальним, що явно недостатньо для їх фізичного, духовного розвитку та лікування на даний час. Тому в суду є всі правові підстави під час вирішення питання про поділ цього майна відступити від засади рівності та присудити їй 2/3 вартості даних транспортних засобів - 111203 грн.

Крім того, вважає, що судом невірно визначено розмір судового збору, який стягнуто з ОСОБА_4

Просить рішення Косівського районного суду від 03.12.2018 року скасувати і ухвалити нове, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити повністю. Зустрічний позов ОСОБА_4 задовольнити.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач за первісним позовом та його представник доводи поданої ними апеляційної скарги підтримали, в задоволенні апеляційної скарги відповідача просили відмовити.

Відповідач за первісним позовом та її представник просили відмовити в задоволенні апеляційної скарги позивача, просили задовольнити подану ними апеляційну скаргу.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 до задоволення не підлягає, апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 слід задовольнити частково.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 з 31.05.2002 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Косівського районного суду від 16.05.2017 року шлюб між сторонами було розірвано (т. 1, а.с. 14).

Згідно Договору купівлі-продажу житлового будинку від 28.09.2004 року, зареєстрованого в реєстрі за №1994, ОСОБА_7 продав, а ОСОБА_4 купила належний продавцю на праві приватної власності житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 і розміщений на земельній ділянці Пістинської сільської ради, житловою площею 33,2 кв.м., загальною площею 53,0 кв.м. та господарські будівлі і споруди, за 23878 грн., які покупцем сплачені продавцю повністю до посвідчення цього договору. Згідно витягу Коломийського бюро технічної інвентаризації від 25.08.2004 року за №4528987 загальна вартість будівель становить 23878 грн. (т. 1, а.с. 63).

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта №90484198 від 24.06.2017 року право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 зареєстроване за ОСОБА_4 (т. 1, а.с. 12-13).

Встановлено також, що згідно копій карток обліку на транспортні засоби та копії відповіді про надання інформації Територіального сервісного центру №2643 від 20.03.2018 року, за ОСОБА_2 з 26.02.2009 року було зареєстровано право власності на автомобіль марки VOLKSWAGEN Т4, легковий вантажо-пасажирський-В, 2001 р.в., д.н.з. НОМЕР_1, а з 12.03.2013 року - на автомобіль марки VOLKSWAGEN CADDY, 2007 р.в., д.н.з. НОМЕР_2 (т. 1, а.с. 96, 101).

Згідно Договору купівлі-продажу №2643/2017/389634 від 28.03.2017 року транспортний засіб VOLKSWAGEN CADDY, 2007 р.в., д.н.з. НОМЕР_2, було відчужено ОСОБА_2 за ціною 105785 грн. 55 коп., а згідно Договору купівлі-продажу №2643/2018/851381 від 07.03.2018 року транспортний засіб VOLKSWAGEN TRANSPORTER Т4, 2001 р.в., д.н.з. НОМЕР_1, ним відчужено за ціною 61019,00 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги первісного та зустрічного позовів, суд першої інстанції виходив з того, що подружжям було спільно придбано приблизно третину спірного будинку, а дві третини було придбано за особисті кошти ОСОБА_4 З урахуванням того, що сторони не ставлять вимог про реальний поділ будинковолодінння чи грошової компенсації частки у майні, а також того, що з відповідачем проживає четверо неповнолітніх дітей, вирішив визнати за ОСОБА_4 5/6 часток будинковолодіння, а за ОСОБА_2 -1/6. При поділі спірних транспортних засобів суд вважав, що обидва автомобілі придбані позивачем у шлюбі, один з яких відчужений ним без згоди подружжя та не в інтересах сім'ї, а інший - після розірвання шлюбу, а тому, зважаючи на те, що відповідач не заперечила щодо сплати їй грошової компенсації за дане майно, вважав за доцільне визнати за нею право на 1/2 частину загальної вартості транспортних засобів від ціни їх продажу. Питання судових витрат суд вирішив пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а також стягнув з відповідача не сплачений нею судовий збір при зверненні до суду із зустрічним позовом у сумі 2700 грн.

Однак, погодитися в повній мірі із такими висновками апеляційний суд не може з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 60 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Як зазначено в ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частинами 1, 2, 4 ст. 65 СК України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Згідно ч. 3 ст. 57 СК України майно, набуте дружиною (чоловіком) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто, є особистою приватною власністю дружини, чоловіка.

Тлумачення вказаних норм сімейного права дозволяє зробити висновок, що законом встановлено про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Крім того, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Статтею 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Суд може відступити від засади рівності часток лише у випадках недобросовісної поведінки одного з подружжя (у сторону зменшення його частки) або у випадку, якщо з подружжям проживають діти при недостатності аліментів (у сторону збільшення частки).

Пунктом 23 даної Постанови передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

При цьому, Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, №14448/88, §33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

Згідно ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Досліджуючи джерело коштів та час придбання житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 суд першої інстанції правильно взяв до уваги те, згідно Договору купівлі-продажу від 24.03.2004 року продавці ОСОБА_9 (якій належить 1/4 частка житлового будинку на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом виданого Косівською ДНК 30.12.1994 року за реєстром №2834-Д) та ОСОБА_4 (якій належить 3/4 частки житлового будинку на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом виданого Косівською ДНК 25.01.2002 року за реєстром № 98) - продали покупцям ОСОБА_10 та ОСОБА_11 житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_2, вартість якого становить 16616 грн. (т. 1, а.с. 62).

Із показань свідка ОСОБА_11 вбачається, що вказану у договорі купівлі-продажу суму грошей, яка на той час була еквівалентна 4500 доларів США, передала особисто ОСОБА_4 і крім цього, ще до укладення договору, дала грошову суму еквівалентну приблизно 1000 доларів США ОСОБА_9, яка в договір не була включена.

Зважаючи на час укладення даного договору купівлі-продажу та придбання відповідачем спірного будинковолодіння, а також на зазначену вартість даного майна, апеляційний суд вважає правильним висновок місцевого суду про те, що приблизно 2/3 його частини було придбано відповідачем саме за кошти, отримані від продажу її спадкового будинку.

При цьому, в суді першої та апеляційної інстанцій відповідач не заперечила, що суму коштів, яких не вистачало на покупку будинку, позичили батьки позивача ОСОБА_2

Натомість, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що 1/2 частина даного будинку було придбано за особисті чи позичені грошові кошти позивача.

Що стосується посилань представника відповідача на те, що законом не передбачено визнання права власності на частину будинку як спільного майна, то такі суд не бере до уваги, оскільки сторони не ставили вимог про реальний поділ будинковолодіння, чи грошової компенсації частки у майні.

У постановах Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі №6-2811цс15 та від 18 січня 2017 року у справі №6-2565цс16 зазначено, що в разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених частиною п'ятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Наведене також узгоджується з позицією Верховного Суду, висловленою ним у постанові від 18.06.2018 року по справі постанова у справі №711/5108/17.

Відповідно, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині вирішення вимог первісного позову слід залишити без змін.

Щодо часткового задоволення позовних вимог зустрічного позову, то судом першої інстанції правильно було встановлено, що обидва автомобілі VOLKSWAGEN CADDY та VOLKSWAGEN TRANSPORTER Т4 були придбані позивачем у шлюбі, однак, на час розгляду справи відчужені третім особам.

Разом з тим, встановивши, що автомобіль VOLKSWAGEN CADDY було знято з обліку 28.03.2017 року, тобто, в період шлюбу, суд включив його до складу майна, що підлягає поділу, оскільки вважав, що позивачем не представлено доказів того, що кошти, отримані від його відчуження, були використані в інтересах сім'ї.

Однак, відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України та ч. 2 ст. 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Апеляційним судом в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_4 з позовом про розірвання шлюбу з позивачем звернулася до суду 31.03.2017 року.

Тобто, на час відчуження спірного автомобіля 28.03.2017 року сторони перебували у шлюбі, спільно проживали та вели спільне господарство. Доказів того, що виручені за продаж кошти не були використані в інтересах сім'ї стороною відповідача суду не представлено.

А тому апеляційний суд приходить до висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову про поділ майна у цій частині.

Щодо поділу транспортного засобу VOLKSWAGEN TRANSPORTER, номерний знак НОМЕР_1, то суд враховує, що відповідач погодилася на сплату їй грошової компенсації за транспортні засоби відповідно до її частки, а позивач не заперечив щодо його поділу по 1/2 частині.

При цьому, з урахуванням недоведеності недобросовісної поведінки позивача, а також беручи до уваги те, що ним сплачуються аліменти на утримання дітей, чого не заперечила відповідач в судовому засіданні апеляційного суду, суд не знаходиться достатніх підстав для відступу від рівності часток подружжя у даному майні.

Посилання представника відповідача на те, що вказана в представленій позивачем довідці з Територіального сервісного центру ціна продажу даного автомобіля значно занижена не заслуговує на увагу, оскільки такі ним нічим не обґрунтовано, як не надано і доказів іншої дійсної вартості.

Відповідно, вимоги зустрічного позову ОСОБА_4 слід задовольнити частково, стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 30509 грн. 50 коп. в рахунок вартості 1/2 частини транспортного засобу VOLKSWAGEN TRANSPORTER, номерний знак НОМЕР_1.

При цьому, згідно вимог п. 13 ст. 141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, який не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Тому з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 підлягає стягненню судовий збір в сумі 305 грн. 10 коп.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до п. 9 ч. 1, ч. 2 ст. 176 ЦПК України ціна позову у позовах про право власності на нерухоме майно, що належить фізичним особам на праві приватної власності, визначається дійсною вартістю нерухомого майна. Якщо визначена позивачем ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна або на момент пред'явлення позову встановити точну його ціну неможливо, розмір судового збору попередньо визначає суд з наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом при вирішенні справи.

Тому, враховуючи обсяг заявлених ОСОБА_4 вимог у зустрічному позові, а також дійсну вартість майна, яке вона просила поділити, з неї підлягає стягненню в дохід держави 1112 грн. 03 коп. судового збору, який не було сплачено при поданні зустрічного позову.

В частині стягнення витрат за надання правової допомоги апеляційний суд погоджується з висновком місцевого суду, що такі слід покласти на сторін згідно вимог ч. 1 ст. 137 ЦПК України.

Відповідно до п. 3, п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Косівського районного суду від 3 грудня 2018 року в частині зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення.

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 30509 (тридцять тисяч п'ятсот дев'ять) грн. 50 коп. в рахунок вартості 1/2 частини транспортного засобу VOLKSWAGEN TRANSPORTER, номерний знак НОМЕР_1.

Стягнути з ОСОБА_4 1112 грн. 03 коп. судового збору на отримувача коштів: ГУК у м. Києві /м. Київ/ 22030106, код отримувача (код за ЄДРПОУ): 37993783, банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), код банку отримувача (МФО): 899998, рахунок отримувача: 6001, код класифікації доходів бюджету: 22030106 (стягувачем є Державна судова адміністрація України).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 305 грн. 10 коп. сплаченого нею судового збору.

В задоволенні решти вимог зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 26 лютого 2019 року.

Головуюча: Томин О.О.

Судді: Пнівчук О.В.

Ясеновенко Л.В.