Справа № 409/725/18
Провадження № 22-ц/810/41/19
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2019 року, лютого місяця, 20-го дня, Луганський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ головуючого Яреська А.В. (судді - доповідача), суддів: Дронської І.О., Карташова О.Ю., за участю секретаря судового засідання Вовчанської С.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м. Сєвєродонецьку апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрпошта» в особі Луганської дирекції Публічного товариства «Укрпошта» на рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 14 листопада 2018 року у цивільній справі (№409/725/18 суддя - Максименко О.Ю.) за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрпошта» в особі Луганської дирекції Публічного товариства «Укрпошта» про зміну формулювання причини звільнення, -

в с т а н о в и в:

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Білокуракинського районного суду Луганської області із позовом Публічного акціонерного товариства «Укрпошта» в особі Луганської дирекції Публічного товариства «Укрпошта» про зміну формулювання причини звільнення, в обґрунтування якого зазначила, що з травня 2011 року працювала на підприємстві відповідача та наказом від 14 березня 2018 року була звільнена за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України. З урахуванням уточнених позовних вимог просила суд змінити формулювання причин звільнення ОСОБА_1 з роботи з відділення поштового зв'язку Білокуракине - 1 Луганської дирекції Публічного акціонерного товариства «Укрпошта» із «звільнена за власним бажанням ст. 38 КЗпП України» на «Звільнена у зв'язку з відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці, п. 6 ст. 36 КЗпП України»; стягнути з Луганської дирекції Публічного акціонерного товариства «Укрпошта» на її користь вихідну допомогу в розмірі 2669, 08 грн. відповідно до ст. 44 КЗпП України.

Рішенням Білокуракинського районного суду Луганської області від 14 листопада 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 було задоволено. Суд вирішив змінити формулювання причини звільнення ОСОБА_1 з роботи з відділення поштового зв'язку Білокуракине-1 із "звільнена за власним бажанням ст. 38 КЗпП України" на "звільнена у зв'язку з відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці п.6 ст. 36 КЗпП України". Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Укрпошта» в особі Луганської дирекції ПАТ «Укрпошта» на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу в розмірі 2669 грн. 08 коп. відповідно до ст. 44 КЗпП України. Вирішено питання про судові витрати.

Не погодившись з вказаним рішенням ПАТ «Укрпошта» в особі Луганської дирекції Публічного товариства «Укрпошта» звернулись до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 14 листопада 2018 року та ухвалити по справі нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог позивача відмовити в повному обсязі.

Позивач до судового засідання суду апеляційної інстанції не з'явилася, про час та місце судового розгляду була повідомлена належним чином.

Представник скаржника у судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав, надав пояснення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника скаржника дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що позивач перебувала в трудових відносинах з Луганською дирекцією ПАТ «Укрпошта». Відповідно до наказу ЛД ПАТ "Укрпошта" №201-к від 27.02.2018 року на листоношу 2 класу ВПЗ Білокуракине -1 ОСОБА_1 покладено обов'язки начальника ВПЗ Білокуракине -1. ОСОБА_1 відмовилася від виконання обов'язків начальника ВПЗ Білокуракине -1 за сімейними обставинами, про що свідчить її особистий підпис на звороті наказу (а.с.52). Згідно наказу ЛД ПАТ "Укрпошта" №213-к від 28.02.2018 року обов'язки начальника ВПЗ Білокуракине -1 покладено на ОСОБА_2 та переміщено з 01.03.2018 року строком на 1 місяць до ВПЗ Білокуракине -2 зі збереженням посадових обов'язків, зокрема ОСОБА_1 (а.с.53). 28.02.2018 року ОСОБА_1 написала заяву про звільнення у зв'язку зі зміною суттєвих умов праці (а.с.54). Відповідно до наказу №206-к від 14.03.2018 року ОСОБА_1 звільнено за власним бажанням по ст.38 КзпП на підставі особистої заяви (а.с.23). Як вбачається з копії трудової книжки АХ №860060, ОСОБА_1 27.05.2011 року прийнята на роботу листоношею до ВПЗ Білокуракине -1, 14.03.2018 року звільнена за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП (а.с.8). Згідно довідки про доходи з 01.01.2017 року по 14.03.2018 року ОСОБА_1 отримала заробіток 35829,74 грн.(а.с.26). Також суд першої інстанції зазначив, що станом на 28.02.2018 року діяв наказ № 194 від 20.02.2018 року «Про зміну порядку обслуговування населення ВПЗ», згідно якого наказано: п.1 - інженеру ОСОБА_3 з 01.03.2018р. закрити підпорядковане відділення поштового зв'язку ВПЗ Білокуракине-1; п.2 - вивільнення та переміщення працівників поштового зв'язку зі змінами умов праці провести у відповідності до чинного законодавства України. На той час не йшла мова про тимчасове закриття ВПЗ «Білокуракине-1». Тобто, на той час не йшла мова про тимчасове переведення листонош строком на 1 місяць до ВПЗ «Білокуракине-2». При переведенні листонош з ВПЗ «Білокуракине-1» до «Білокуракине-2» у них дійсно змінювалися суттєві умови праці: збільшувалася відстань від ВПЗ до доставної дільниці на 4 кілометри, змінювався маршрут листонош, при цьому схема з нанесеним маршрутом листоноші, від якого листоноша не має права відступати, змінена не була; змінювався час роботи листоноші з огляду на збільшення відстані від ВПЗ до доставної дільниці, тобто, позивач не вкладалася в межі робочого часу. Тобто, змінилися обсяги роботи. Посилання представника відповідача та свідка ОСОБА_4 на підвезення листоноші з ВПЗ «Білокуракине-2» до доставної дільниці на автомобілі не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки позивач деякий час до звільнення працювала і її підвезення до доставної дільниці не здійснювалося. Також в судовому засіданні не знайшло своє підтвердження ознайомлення позивача з наказом №213-к від 28.02.2018 року про тимчасове переведення її строком на 1 місяць до ВПЗ «Білокуракине-2», не було складено акту про її відмову від ознайомлення з цим наказом. Окрім цього, цей наказ на момент винесення 28.02.2018 року суперечив наказу № 194 від 20.02.2018 «Про зміну порядку обслуговування населення ВПЗ», згідно якого ВПЗ «Білокуракине-1» закривалося, а не тимчасово, строком на 1 місяць, припиняло свою роботу.

Таким чином, суд дійшов висновку про наявність зміни істотних умов праці позивача при переведенні ї на роботу до ВПЗ «Білокуракине-2», у зв'язку з чим вважає необхідним змінити підставу звільнення позивача із "звільнена за власним бажанням ст. 38 КЗпП України" на "звільнена у зв'язку з відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці п.6 ст. 36 КЗпП України".

Крім того, судом першої інстанції зазначено, що відповідно до ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку. Середній заробіток розрахований відповідно до Постанови КМУ № 100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». Як вбачається з довідки про доход позивача, за останні два місяці ОСОБА_1 отримала: за січень 2018 року - 2620,10 грн., за лютий 2018 року - 2718,06 грн. (а.с.26). Виходячі з цього, середній заробіток складає 2669,08 грн. (5338,16 (сума заробітку за січень та лютий 2018 року) / 40 (кількість робочих днів за лютий та січень 2018) х (40/2).

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції - адже до них він дійшов із належним дотриманням норм матеріального та процесуального права, вказані обставини та висновки суду першої інстанції підтверджуються матеріалами справи та відповідають вимогам закону, зазначеному в тексті оскаржуваного рішення. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, адже судом першої інстанції було детально досліджено фактичні обставини справи, перевірено докази - при оцінці наявних у справі доказів суд дотримувався правил оцінки доказів, не припустив таких порушень норм процесуального права , що давали б підстави для зміни чи скасування рішення. Твердження апелянта про несуттєвість змін умов праці спростовуються наявними у справі доказами - доведеною є значне збільшення відстані яку слід було додатково долати перед початком обслуговування попередньо встановленого маршруту - 4 км. в один бік, при тому що це слід було долати для отримання грошових коштів та кореспонденції, а потім вертати до доставної дільниці, змінювався фактично і необхідний маршрут листонош, при цьому схема з нанесеним маршрутом листоноші, від якого листоноша не має права відступати, змінена не була; змінювався суттєво і час роботи листоноші з огляду на збільшення відстані від ВПЗ до доставної дільниці, змінилися обсяги роботи тобто твердження позивачки про те, що вона б не вкладалася у межі робочого часу знаходило своє підтвердження. При цьому твердження відповідачів про те, що можливо було регулярне підвезення листоноші з ВПЗ «Білокуракине-2» до доставної дільниці на автомобілі- не знайшло свого підтвердження належними та допустимими доказами, відсутня і інформація щодо виділення велосипеду чи іншого транспортного засобу, підвезення до доставної дільниці фактично не здійснювалося. Також в судовому засіданні не знайшло своє підтвердження ознайомлення позивача з наказом №213-к від 28.02.2018 року про тимчасове переведення її строком на 1 місяць до ВПЗ «Білокуракине-2», не було складено акту про її відмову від ознайомлення з цим наказом - крім того колегія суддів враховує тут і те, що цей наказ на момент винесення 28.02.2018 року за своїм змістом суперечив наказу № 194 від 20.02.2018 «Про зміну порядку обслуговування населення ВПЗ», згідно якого ВПЗ «Білокуракине-1» закривалося, а не тимчасово, строком на 1 місяць, припиняло свою роботу.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється. Згідно з пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України підставою для припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці. Відповідно до частин третьої та четвертої статті 32 КЗпП України у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" припинення трудового договору за п.6 ст.36 КЗпП при відмові працівника від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці може бути визнане обґрунтованим, якщо зміна істотних умов праці при провадженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою викликана змінами в організації виробництва і праці (раціоналізацією робочих місць, введенням нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці, і, навпаки, впровадженням передових методів, технологій тощо). Відмова працівника укласти контракт може бути підставою для припинення трудового договору за п.6 ст.36 КЗпП у тому разі, коли відповідно до законодавства така форма трудового договору для

даного працівника була обов'язкова.

Пунктом 31 Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів", передбачено, що відповідно до ст. 32 КЗпП переведення на іншу роботу

допускається тільки за згодою працівника. Переведенням на іншу роботу вважається доручення працівникові роботи, що не відповідає спеціальності, кваліфікації чи посаді, визначеній трудовим договором. Не вважається переведенням, що потребує згоди працівника, переміщення його на тому ж підприємстві (в установі, організації)

на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ на території підприємства в межах тієї ж місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою і з тими ж істотними

умовами праці. Однак і переміщення не може бути безмотивним, не обумовленим інтересами виробництва. Згідно з ч. 3 ст. 32 КЗпП в межах спеціальності,

кваліфікації і посади, обумовленої трудовим договором, зміна істотних умов праці: систем і розмірів оплати, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміни розрядів і найменування посад та інших - допускається за умови, що це викликано змінами в організації виробництва і праці та що про ці зміни працівник був повідомлений не пізніше ніж за 2 місяці.

Крім того, колегія суддів враховує тут і те, що звільнення відповідачки за ст. 38 КЗПпП України за відсутності її згоди про звільнення з цих підстав, зокрема враховуючи фактичний зміст її заяви про звільнення неспростовно свідчать про неправомірність дій відповідача по звільненню саме за ст. 38 КЗпП. Це підтверджується і викладеною ВСУ у Постанові від 31.10.2012 року у справі за № 6-120цс12 правову позицією про те, що «за змістом ст. 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. В разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення працедавцем трудового законодавства не підтверджуються, або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на ч. 1 ст. 38 КЗпП України», роботодавець не має права самостійно змінювати визначену працівником у заяві причину звільнення з роботи (Постанова ВСУ від 22 травня 2013 року № 6-34цс13). За таких обставин, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторони, що був наведений зокрема у запереченнях проти позову чи апеляції. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає і критерію обґрунтованості судового рішення, є достатньо вмотивованим та обгрунтованим. З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду було ухвалено із дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрпошта» в особі Луганської дирекції Публічного товариства «Укрпошта» залишити без задоволення.

Рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 14 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 22 лютого 2019 року.

Головуючий Судді