Справа № 304/1390/18
Провадження № 2/304/47/2019
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 березня 2019 рокум. Перечин

Перечинський районний суд Закарпатської області в складі:

головуючого - судді Чепурнова В. О.,

з участю секретаря судового засідання Гавій Л.В.,

представника позивача адвоката ОСОБА_1,

представника відповідача адвоката ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу № 304/1390/18 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про зменшення розміру аліментів та зміну способу їх стягнення, -

В С Т А Н О В И В:

відповідно до ч. 6 ст. 268 ЦПК України 27 березня 2019 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення виготовлено та підписано 05 квітня 2019 року.

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про зменшення розміру аліментів та зміну способу їх стягнення з 1/3 частини всіх видів доходів, але не менше, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно на тверду грошову суму у розмірі 1 014 грн. щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття. Посилається на те, що рішенням Перечинського районного суду від 11 березня 2013 року з нього на користь відповідача аліменти на утримання дитини, а саме сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/3 частини всіх видів доходів, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 22 лютого 2013 року і до досягнення дитиною повноліття. Крім того, рішенням Перечинського районного суду Закарпатської області від 30 серпня 2013 року відповідача зобовязано не чинити йому перешкод у спілкуванні із сином ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, а також визначено особисте спілкування з дитиною у вихідні та святкові дні щотижня у присутності матері. Також рішенням Перечинського районного суду Закарпатської області від 13 січня 2014 року шлюб між ними розірвано, а сина залишено проживати при матері. Однак з моменту постановлення судового рішення про стягнення аліментів у нього змінився сімейний стан та погіршилося матеріальне становище. Так, 21 червня 2016 року він зареєстрував новий шлюб з ОСОБА_6, від якого у них народилася донька ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка відповідно знаходиться на його утриманні, оскільки дружина перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Крім того, останні декілька місяців із його заробітної плати стягується заборгованість по сплаті аліментів, а відтак отримана після всіх відрахувань заробітна плата не дозволяє йому сплачувати аліменти на утримання сина та одночасно у повному обсязі утримувати нову сім'ю. Оскільки обовязок утримувати дитину є рівною мірою обовязком як матері, так і батька, при цьому з моменту постановлення рішення суду про стягнення аліментів у нього змінився сімейний стан та погіршилося матеріальне становище, тому просить позов задовольнити.

Відповідач подала суду відзив на позов, у якому зазначила, що надані позивачем докази його скрутного матеріального становища не є належними і відповідно не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки згідно діючого законодавства України кожній сім'ї, в якій народжується немовля, надається допомога при народження, яка вже протягом кількох останніх років залишається незмінною і становить 41 280 грн. Виплачується така допомога поетапно протягом трьох років перша у розмірі 10 320 грн. видається батькам через 2-3 місяці після подачі до соцслужби необхідних документів, а решта щомісячно рівними частинами (по 860 грн.) протягом наступних 36 місяців рівними частинами. Щодо довідки про склад сім'ї, то така теж не може бути взята до уваги, оскільки містить лише перелік зареєстрованих у будинку, що розташований в с. Дубриничі, вул. Українська, № 75, осіб, а жодного доказу перебування таких на утриманні позивача у матеріалах справи немає. Відтак позивачем не доведено наявність скрутного матеріального становища, а навпаки, виходячи з довідок про доходи ТОВ «ПРИКАРПАТЗАХІДТРАНС», вих. № ПЗТ 10/2053 та № ПЗТ 10/2054 від 02 жовтня 2018 року вбачається, що з 05 грудня 2016 року позивач має основне місце роботи, регулярний щомісячний дохід, сума якого перевищує мінімальну заробітну плату майже у три рази. В той же час, якщо взяти до уваги розрахунок заборгованості по аліментах від 27 січня 2014 року вих. № 1/282/562 та від 07 червня 2016 року вих. 1-1134/1189, а також від 03 серпня 2018 року № 51305179, тобто із самого початку відкриття виконавчого провадження і до сьогоднішнього дня, то вбачається динаміка несплати позивачем аліментів, а відтак і постійна наявність заборгованості. Тому вважає, що дане позовне провадження не є наслідком скрутного матеріального становища, а відкрите небажання позивача виконувати свої батьківські обовязки щодо утримання дитини, що полягають у сплаті аліментів. Так, дитина знаходиться на її повному утриманні, син росте і щоденні витрати, повязані з його життєдіяльністю і розвитком зростають, як і зростає коло її інтересів. У цьому році він вступив до першого класу, внаслідок чого виникли нові витрати щодо купівлі шкільного приладдя, одягу тощо; також вона та члени її сім'ї забезпечують сину регулярне дозвілля відвідують кіно, дитячі ігрові заклади, гуртки, кафе та ін., а також оздоровлення. Також звертає увагу суду на те, що крім сина на її утриманні знаходиться і малолітня донька Катерина, ІНФОРМАЦІЯ_3, а відтак вона не працює, так як знаходиться у відпустці по догляду за нею, а ОСОБА_3 роками жодної матеріальної допомоги не надавав ні у грошовій, ні у натуральній формі, цей обовязок вона здійснювала сама за допомогою членів своєї сім'ї, які не залишили її з малолітньою дитиною у скрутному матеріальному становищі, без засобів до існування, оскільки дитина була маленька і вона не мала змоги працювати. На даний момент позивач нарешті усвідомив, що батьки дитини мають в рівних частках утримувати дитину, що підтверджується лише однією квитанцією на суму 500 грн. від 08 серпня 2018 року, тобто незадовго до звернення позивача до суду з даним позовом, інших доказів утримання дитини позивач не надав у силу їх відсутності. Оскільки ОСОБА_3 не довів наявності у нього скрутного матеріального становища, надавши натомість докази свого регулярного щомісячного доходу, який значно перевищує мінімально встановлений, тому просить у задоволенні позову відмовити повністю.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 адвокат ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини позову, а також зазначив, що на даний час позивач ніде не працевлаштований.

Адвокат ОСОБА_2 як представник відповідача ОСОБА_4 у судовому засіданні позов не визнала, підтримавши наведені у відзиві обставини.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 13 цього Кодексу суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом встановлено, що рішенням Перечинського районного суду Закарпатської області від 11 березня 2013 року з ОСОБА_3 стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/3 частини всіх видів його доходів, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 22 лютого 2013 року і до досягнення дитиною повноліття (а. с. 8-9).

Також встановлено, що 13 січня 2014 року шлюб між сторонами було розірвано, а сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, залишено проживати при матері ОСОБА_4 (а. с. 18-19).

Статтею 3 Конвенції про права дитини визначено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції про права дитини, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

За змістом ст. 180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч. 3 ст. 181 СК України). Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до положень ст.183 СК України розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини.

Крім того, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення (ч.1 ст. 184 СК України). При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень ст. 182 СК України, так і положень статей 183, 184 СК України.

Разом з цим, як розяснено у постанові Верховного Суду від 12 вересня 2018 року (справа № 459/2181/17) Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов'язує їх зі способом присудження (частина третя статті 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки). При розгляді позовів, заявлених із зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки статті 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов'язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).

Так, на підтвердження своїх вимог щодо зменшення розміру аліментів та зміну способу їх стягнення, позивач у позові посилався на те, що його доходів при сплаті аліментів на утримання не вистачає для нормального його існування та існування його нової сім'ї, де народилася дитина, а дружина перебуває у відпустці по догляду за нею до досягнення донькою трирічного віку (а. с. 10-13).

У поясненнях під час судового розгляду представник позивача адвокат ОСОБА_1 також наголосив, що на цей час позивач не працює та відповідно не має облікованого заробітку, а відтак вважає, що аліменти повинні бути виражені у твердій грошовій сумі, тому просив змінити розмір стягуваних аліментів шляхом стягнення з позивача аліментів на утримання малолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1 014 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття, починаючи з дня набрання рішенням законної сили (а. с. 64-65).

Разом з цим, як вбачається з матеріалів справи, з грудня 2016 року позивач ОСОБА_3 був працевлаштований до ТОВ «ПРИКАРПАТЗАХІДТРАНС», де пропрацював до лютого 2019 року, після чого був звільнений за угодою сторін, однак згідно розрахунків заборгованості по аліментам від 27 січня 2014 року № 1-282/562, від 07 червня 2016 року №1-1134/1189, від 03 серпня 2018 року № 51305179, а також 21 лютого 2019 року у нього (включаючи період працевлаштування) утворилася заборгованість на загальну суму 73 850,41 грн. (а. с. 41-43, 45-46, 63).

Інших доводів та доказів на підтвердження своїх вимог, які б слугували підставою для зменшення розміру аліментів, суду надано не було.

Враховуючи те, що позивач доказів про погіршення його матеріального стану з моменту стягнення аліментів на утримання сина не надав, а обставини, що наводить позивач в обґрунтування та на підтвердження заявлених вимог, в розумінні вищезазначених норм матеріального закону (ст. 192 СК України) та позиції Верховного Суду України, на думку суду, не є істотними та достатніми для зменшення визначеного за рішенням суду розміру аліментів, адже факт наявності на утриманні ще однієї малолітньої дитини, яка у свою чергу зявилася також і на утриманні відповідача ОСОБА_4 (а. с. 44), та тимчасова відсутність постійного місця роботи, не може слугувати самостійною підставою для зменшення їх розміру, а також враховуючи те, що відповідно до положень ч. 3 ст. 181 СК України, спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, може бути змінено за рішенням суду лише за позовом одержувача аліментів, а не за позовом платника аліментів, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що відповідає положенням ч. 1 ст. 141 ЦПК України.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 181, 182, 192, 199, 200 СК України, ст. ст. 6-13, 76, 81, 89, 141, 259, 263-265, 430 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В :

у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про зменшення розміру аліментів та зміну способу їх стягнення відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Закарпатського апеляційного суду шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_3, ідентифікаційний номер: НОМЕР_1; адреса місця проживання: ІНФОРМАЦІЯ_4.

Представник позивача: ОСОБА_1, адреса місця проживання: ІНФОРМАЦІЯ_5.

Відповідач: ОСОБА_4, ідентифікаційний номер: НОМЕР_2; адреса місця проживання: ІНФОРМАЦІЯ_6.

Представник відповідача: ОСОБА_2; адреса місцезнаходження: 88000 Закарпатська область м. Ужгород, вул. Митна, № 23.

Головуючий: ОСОБА_9