ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/86/19 Справа № 201/7463/13-ц Суддя у 1-й інстанції - Башмакова Є.А. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.

суддів - Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

при секретарі - Хоменко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 грудня 2013 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виселення,-

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 24 травня 2013 року він придбав квартиру АДРЕСА_1. Посилаючись на те, що в належній йому квартирі проживає ОСОБА_1, який створює йому перешкоди у користуванні квартирою, позивач просив суд задовольнити позов та виселити відповідача зі спірної квартири.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 04 грудня 2013 року позов задоволено та виселено ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1.

Рішення суду мотивовано тим, що у ході судового розгляду в їх сукупності, та приймаючи до уваги, що позивач на день розгляду справи є власником квартири АДРЕСА_1, однак житловою площею квартир не користується, оскільки відповідач у добровільному порядку відмовляється звільнити займану ним квартиру, а також те, що його перебування у квартирі чинить для позивача перешкоди у користуванні житловою площею квартири, суд вважає необхідним задовольнити позовні вимоги та виселити ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1, що належить позивачу на праві приватної власності.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції при ухваленні судового рішення не вірно застосував норми закону, не врахувавши , що ті норми перш за все гарантують непорушність права власності та права користування житловим приміщенням. Крім того, суд першої інстанції не надав належної оцінки доказам, які були надані відповідачем на спростування вимог позивача.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що 24 травня 2013 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 був укладений договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 (а.с. 8), яка належала ОСОБА_3 на праві приватної власності на підставі договору купівлі - продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гойняк Г.В. 30 грудня 2010 року за реєстровим № 4726, зареєстрованого в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 02 березня 2011 року за реєстровим №24320966.

Договір купівлі - продажу укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 24 травня 2013 року посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гугель С.Ю. та внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 9).

На придбання даної квартири між позивачем та публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» був укладений договір іпотеки №DNH2LON03357/DI від 28 травня 2013 року (а.с. 10-12).

Потрапивши до квартири, позивач дізнався, що в ній проживає ОСОБА_1. Пояснивши, що позивач є власником квартири, останній звернувся до ОСОБА_1 з вимогою звільнити помешкання. Але відповідач в категоричній формі відмовився, чим створив перешкоди позивачу в користуванні належним йому на праві приватної власності майном.

Задовольняючи позовні вимоги, районний суд обґрунтовано виходив з того, що у ході судового розгляду в їх сукупності, та приймаючи до уваги, що позивач на день розгляду справи є власником квартири АДРЕСА_1, однак житловою площею квартир не користується, оскільки відповідач у добровільному порядку відмовляється звільнити займану ним квартиру, а також те, що його перебування у квартирі чинить для позивача перешкоди у користуванні житловою площею квартири, суд вважає необхідним задовольнити позовні вимоги та виселити ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1, що належить позивачу на праві приватної власності.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Частиною 3 ст. 47 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею,;незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК право власності набувається на підставах, не заборонених законом, а згідно ст. 321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ч.3 ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Статтею 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей.

Згідно ст. 155 ЖК України жилі будинки (квартири), що є в приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством.

Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Так, колегія суддів встановила та це підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, від 27 жовтня 2008 року, а також свідоцтва про право власності на житло виданого виконкомом міської ради народних депутатів 13 серпня 1998 року належала квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

30 грудня 2010 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гойняк Г.В. посвідчено договір купівлі-продажу квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3. Згідно письмових пояснень приватного нотаріуса ДМНО Гойняк Г.В., що містяться у матеріалах справи на а.с. 92, для посвідчення договору останній були надані оригінали правовстановлюючих документів на вищевказану квартиру, а також довідку про реєстрацію та склад сім'ї. Окрім того, нотаріусом за наданими оригіналами паспортів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 були встановлені особи, які звернулися.

Вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 березня 2012 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ст. 358 ч.1, 358 ч. 3, 190 ч. 2, 190 ч. 3 КК України, а також ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочину передбаченого ст. 190 ч. 2, 190 ч. 3, 309 ч. 1 КК України.

Вказаним вироком встановлено наступні обставини. 03 грудня 2010 року приблизно о 13год. ОСОБА_6, перебуваючи за місцем проживання раніше знайомого ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1, спільно з ОСОБА_1, маючи злочинний намір на заволодіння чужим майном шляхом обману, отримав від останнього згоду на пропозицію отримання грошових коштів під залог квартири, що належить ОСОБА_1, взявши у останнього паспорт громадянина України на ім'я ОСОБА_1, а також інші документи, ОСОБА_6 вклеїв свою фотокартку до указаного паспорта, таким чином підробивши його. Далі ОСОБА_6 прибув за місцем проживання ОСОБА_7, представляючись ОСОБА_1, зобов'язався продати указану квартиру за грошові кошти у розмірі 25000 доларів США. Після цього ОСОБА_7, будучи впевненим у тому, що ОСОБА_6 є ОСОБА_1, передав йому передоплату у розмірі 10000 доларів США. У подальшому ОСОБА_6 звернувся до КП «ДМБТІ» з усіма необхідними документами, у тому числі і підробним паспортом та отримав витяг з реєстру прав на нерухоме майно для продажу квартири. ОСОБА_6 разом із ОСОБА_1, 30 грудня 2010 року, прибули до приватного нотаріуса ДМНО Гойняк Г.В., надавши останній всі необхідні документи, на підставі яких нотаріусом було посвідчено укладення договору купівлі-продажу квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, покупцем якої виступив ОСОБА_3 Згідно із висновком судово-почеркознавчої експертизи підписи від імені ОСОБА_1 в ескізі планів поверхні будинку від 17 грудня 2010 року, заяві від 16 грудня 2010 року, договорі купівлі-продажу квартири від 30 грудня 2010 року, які були видані на ім'я ОСОБА_1 виконані ОСОБА_6, а в подальшому ОСОБА_6 після отримання решти суми за продаж квартири передав 15000 доларів США ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 147-155)

Так, рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 грудня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_2, треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Гойняк Г.В., приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Гугель С.Ю., КП «Дніпропетровське міське бюро технічної інвентаризації» про визнання недійсними договорів купівлі-продажу нерухомого майна відмовлено (т. 2 а.с. 75-77).

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 січня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 грудня 2017 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції ухвалюючи постанову по даній справі, виходив з того, що хоча ОСОБА_1 правочин по відчуженню спірної квартири шляхом її продажу не вчиняв та договір не підписував, але за її продаж отримав грошові кошти, а тому обману з боку іншої сторони правочину в розумінні ст. 230 ЦК України в даному випадку бути не може. До того ж, згідно із даними встановленими у вказаному вироку суду ОСОБА_1 був обізнаний про обставини продажу належної йому квартири, погоджуючись із діями ОСОБА_6 та отримавши грошові кошти, фактично ними було вчинено шахрайство, за що останні були засуджені Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська .

Так, встановивши, що на теперішній час договори купівлі-продажу є дійсними, ніким не скасовані, власником майна є ОСОБА_2, а отже він, як власник майна має право розпоряджатися своїм майном та мав законні підстави для звернення до суду із позовом про виселення ОСОБА_1 тобто підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не вбачає.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалені з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 грудня 2013 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко