Дата документу 20.02.2019 Справа № 320/8825/17
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 320/8825/17Головуючий у 1-й інстанції Редько О.В. Повний текст рішення складено 13.11.2018 року
Пр. № 22-ц/807/872/19Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Маловічко С.В.,

за участі секретаря Бєлової А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, за участю третьої особи: ОСОБА_4 про поділ спільно набутого майна подружжя

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2017 року ОСОБА_3 звернулась до суду із вищезазначеним позовом, (т.с. 1 а.с. 3-4), який в подальшому уточнила (т.с. 1 а.с. 80-81, 131-132) та в якому просила у порядку поділу майна подружжя стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію за Ѕ частину автомобіля марки RENAULT TRAFIC, 2007 р.в., державний номерний знак НОМЕР_1, у сумі 101455,00 грн.

В обґрунтування свого позову позивач зазначала, що від шлюбу, укладеного 04.11.1995 року з відповідачем у сторін є повнолітня дитина ОСОБА_5 Перебуваючи у шлюбі, сторони придбали житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1, право власності на який за взаємною згодою оформили на ім'я відповідача. Позивач з 2005 року займалась приватним підприємництвом. Крім того, останні 10 років працювала бухгалтером, зокрема у ПрТ ВКФ «Універсал» тобто отримувала значний заробіток, який був джерелом родинного прибутку. 28 лютого 2013 року у період шлюбу сторони на сумісні кошти (без залучення будь яких кредитних коштів на придбання) придбали автомобіль RENAULT TRAFIC, 2007 р.в, державний номерний знак НОМЕР_1., який за взаємною згодою оформили на ім'я відповідача згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2. З травня 2017 року сторони, припинили сімейні правовідносини, з того часу спільне господарство не ведуть, спільного бюджету не мають, проживають окремо один від одного на території одного домоволодіння.

14 листопада 2017 року шлюб між сторонами було розірвано Мелітопольським міським відділом державної реєстрації цивільного стану Головного територіального управління петиції у Запорізькій області.

Після припинення сімейних відносин автомобіль RENAULT TRAFIC, 2007 р.в., державний номерний знак НОМЕР_1, який є спільною власністю сторін, залишився у користуванні відповідача.

Відповідач продовжує користуватися вказаним автомобілем до теперішнього часу (станом на день подання уточненої позовної заяви про поділ майна).

Житловий будинок перебуває у спільному користуванні сторін.

Восени 2017 року на адресу помешкання сторін на ім'я відповідача надійшов лист з Територіального сервісного центру № 2343, датований 25 липня 2017 року, з якого позивач дізналася про те що її чоловік відчужив належний їм на праві спільної власності автомобіль третій особі, виходячи з розміру обов'язкових платежів від відчуження приблизно за 100000,00 грн. згідно договору купівлі продажу № 2343/2017/547684 від 19.07.2017 року.

На вимогу надати пояснення щодо розпорядження ним сумісним майном без згоди позивача, відповідач відповів відмовою. При цьому, він продовжує користуватися вказаним автомобілем.

Намагання вирішити питання поділу майна у добровільному порядку шляхом отримання від відповідача грошової компенсації від половини вартості автомобіля, до позитивного результату не привели.

До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя та те, що знаходиться у третіх осіб.

Позивач звернулася за допомогою адвоката у Територіальний сервісний центр запит від 18.10.2017 року, отримала відмову від 27.10.2017 року у наданні інформації про те за ким зареєстровано право власності на вищевказаний автомобіль який є власністю подружжя.

На запит суду отримано інформацію від 25 січня 2018 року № 31/8/2343-66 про те, що власником автомобіля за договором купівлі - продажу від 19 липня 2017 року став ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, з яким вони добре спілкувались до цього часу, особою по справі.

Таким чином, виявилось, що поки позивач намагалась вирішити питання поділу майна з відповідачем у добровільному порядку, він з метою приховати від поділу спільне майно за час шлюбу, відчужив майно подружжя - транспортний засіб третій особі. Після цього третя особа надав довіреність, посвідчену нотаріально на ім'я відповідача на керування та розпорядження вказаним транспортним засобом.

Отже, відповідач продовжує користуватися вказаним транспортним засобом та має можливість ним розпорядитись на підставі нотаріальної довіреності, що підтверджує факт намагання приховати майно подружжя від поділу.

По закону, у відповідності до вимог ст. ст. 60, 70 СК України, вона має право на 1/2 частину вищевказаного автомобіля.

Так, вона вважала, що у порядку поділу майна подружжя буде доцільно залишити право власності на вказаний автомобіль за третьою особою, а з відповідача стягнути на користь позивача грошову компенсацію половини середньої ринкової вартості вказаного автомобіля.

Отже, згоди відповідачу у цій справі на продаж вищевказаного автомобіля, належного на праві спільної сумісної власності, позивач не надавала, що свідчить про незаконність даного правочину та порушення законних прав позивача на одержання своєї частки майна при поділу майна належного сторонам на праві спільної сумісної власності.

Ухвалою суду першої інстанції від 12 грудня 2017 року (т.с. 1 а.с. 28) провадження у цій справі за вищезазначеним позовом позивача відкрито.

Крім того 12.03.2018 року позивач ОСОБА_3 звернулась до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області з позовом (т.с. 1 а.с. 1-4), який згодом уточнила (т.с. 1 а.с. 51-52) та, в якому просила:

-визнати об'єктом права спільної сумісної власності позивача та відповідача житловий будинок АДРЕСА_1, Запорізької області з відповідними господарчими та побутовими будівлями і спорудами, поділити вищевказаний житловий будинок з відповідними господарчими та побутовими будівлями і спорудами між ОСОБА_3 та ОСОБА_2,

-визнавши за кожним право на це домоволодіння в рівних частках по Ѕ та визнати за позивачем ОСОБА_3, право приватної власності на Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_1, Запорізької області з відповідними господарчими та побутовими будівлями і спорудами.

Ухвалою суду першої інстанції від 08 травня 2018 року (т.с. 1 а.с. 59) вищезазначені позові об'єднано в одне провадження у цій справі.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13 листопада 2018 року (т.с. 1 а.с. 194-200) позов ОСОБА_3 у цій справі задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_4) у порядку поділу майна подружжя грошову компенсацію половини вартості транспортного засобу у розмірі 101455,00 грн., судові витрати, які складаються зі сплати судового збору у сумі 1640,00 грн. та витрат на правничу допомогу у розмірі 3500,00 грн.

Поділено жилий будинок АДРЕСА_1 Запорізької області який є спільною сумісною власністю подружжя, між ОСОБА_3 та ОСОБА_2

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 Запорізької області.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 Запорізької області.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції в частині, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідач ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (т.с. 1 а.с. 205-209) просив рішення суду першої скасувати в частині стягнення грошової компенсації половини вартості транспортного засобу у розмірі 101455,00 грн. та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог в цій частині відмовити.

Указом Президента України № 297/2018 від 28.09.2018 «Про переведення суддів» судді Апеляційного суду Запорізької області переведені до Запорізького апеляційного суду, який почав роботу з 05 жовтня 2018 року.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Кочеткову І.В. та Маловічко С.В. (т.с. 1 а.с. 211).

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито (т.с. 1 а.с. 212), справу призначено до апеляційного розгляду в порядку спрощеного провадження без проведення судового засідання (т.с. 1 а.с.216).

ОСОБА_2 подав апеляційному суду додаткові письмові пояснення до своєї апеляційної скарги у цій справі (т.с. 1 а.с. 214-215).

ОСОБА_3 подала відзив на вищезазначену апеляційну скаргу у цій справі (т.с. 1 а.с. 221-222).

Ухвалою апеляційного суду (т.с. 1 а.с. 223) розгляд цієї справи було призначено з повідомленням осіб в режимі відоконференції в порядку задоволення клопотання ОСОБА_3 (т.с. 1 а.с. 217, 219).

Заслухавши у судовому засіданні 20 лютого 2019 року доповідь судді-доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_2 та представника останнього за договором - адвоката (т.с. 1 а.с. 53-54) Каталіна В.В., позивача ОСОБА_3 та представника останньої за договором - адвоката (т.с. 1 а.с. 32) Скворцової О.В. і третьої особи ОСОБА_4, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Встановлено, що позивач ОСОБА_3 та третя особа ОСОБА_4 із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції погодились, останнє в апеляційному порядку не оскаржували.

Відповідач ОСОБА_2 оскаржує рішення суду першої інстанції у цій справі лише в частині стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації половини вартості транспортного засобу у розмірі 101455,00 грн.

Таким чином, апеляційний суд переглядає законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у цій справі лише в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 і лише в оскаржуємій частині - в частині стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації половини вартості транспортного засобу у розмірі 101455,00 грн.

У разі, якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскаржуємої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується (постанова Верховного Суду від 03.10.2018 року у справі № 186/1743/15-ц).

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги позивача в частині стягнення грошової компенсації з відповідача на користь позивача половини вартості транспортного засобу у розмірі 101455,00 грн., керувався ст. ст. 3, 10, 12, 13, 81, 89, 133, 141, 259, 263-265, 352-356 ЦПК України та виходив із обґрунтованості та доведеності цих позовних вимог позивача у цій справі.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції в оскаржуємій частині - таким, що ухвалено з додержанням вимог закону, є обґрунтованим та законним.

Судом першої інстанції правильно було встановлено, що сторони у цій справі - ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі з 04.11.1995 року (т.с. 1 а.с. 13) по 14.11.2017 року (т.с. 2 а.с. 11).

28 лютого 2013 року, а саме у період шлюбу сторони придбали автомобіль RENAULT TRAFIC, 2007 р.в., державний номерний знак НОМЕР_1, оформили на ім'я ОСОБА_2 (згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2, копія т.с. 1 а.с.64).

Судом першої інстанції також було правильно встановлено, що вартість вказаного автомобілю на час придбання склала 10000,00 євро. Вказаний факт сторонами у цій справі у суді першої інстанції визнавався, а тому не підлягав доказуванню в силу вимог ст. 82 ч. 1 ЦПК України.

Відповідно до довідки з місця проживання від 06 березня 2018 року, яка посвідчена головою квартального комітету № 77, ОСОБА_3 проживає в одному будинку із ОСОБА_2 та з травня 2017 року сумісне господарство між ними не ведеться, спільного бюджету вони не мають (т.с. 1 а.с. 94).

За договором купівлі продажу від 19 липня 2017 року відповідач ОСОБА_2 відчужив автомобіль RENAULT TRAFIC третій особі ОСОБА_4, що підтверджується копією договору купівлі - продажу транспортного засобу (т.с. 1 а.с. 68-69).

Після укладання договору купівлі - продажу автомобіля, ОСОБА_4 31.10.2017 року оформив на ім'я ОСОБА_2 довіреність, яка посвідчена приватним нотаріусом Мелітопольського районного нотаріального округу Сєдовим В.В. на керування та розпорядження вказаним транспортним засобом RENAULT TRAFIC (т.с. 1 а.с. 166).

Вказані події відбувалися до розірвання шлюбу сторін однак вже після припинення сімейних правовідносин, що мало місце з травня 2017 року.

Належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні.

Отже судом першої інстанції правильно встановлено, що згоду на продаж вищевказаного автомобіля, належного на праві спільної сумісної власності подружжя, відповідач ОСОБА_2 у позивача ОСОБА_3 не отримував.

Судом першої інстанції також правильно встановлено, і не спростовано належним чином відповідачем, приховування відповідачем від позивача факту переоформлення у липні 2017 року спільно придбаного за час шлюбу автомобілю.

Восені 2017 року позивач з листа Територіального сервісного центру №2343, від 25 липня 2017 року дізналася про переоформлення автомобіля, згідно договору купівлі продажу № 2343/2017/547684 від 19.07.2017 року. Згідно звіту незалежної оцінки вартість автомобіля при укладенні правочину складала 110398,00 грн. Вартість автомобіля зазначена у договорі купівлі - продажу є значно заниженою, нижче ринкової вартості майже у два рази, тому суд першої інстанції правильно не взяв її до уваги.

Належні, допустимі докази того, вказана вартість автомобіля є обґрунтованою та об'єктивно підтвердженою, відсутні.

Згідно із довідкою про оцінку автомобіля спеціаліста оцінщика ОСОБА_9 від 10 листопада 2017 року середньо ринкова вартість автомобілю RENAULT TRAFIC, 2007 року випуску відповідно до Бюллетеня автотоварознавця № 97 від 01 вересня 2017 року складає 202910,00 грн. (т.с. 1 а.с.16).

Факт звернення позивача ОСОБА_3 з адвокатським запитом 18.10.2017 року у ТСЦ № 2343 про те, за ким зареєстровано право власності на автомобіль RENAULT TRAFIC, 2007 р.н., до розірвання шлюбу сторін, підтверджує наявність спору з приводу поділу майна подружжя ще до розірвання шлюбу.

У відповідності до вимог ст.ст. 60, 70 СК України, позивач має право на 1/2 частину всього майна придбаного за час шлюбу, у тому числі на половину спільно набутого житлового будинку та половину вартості вищевказаного автомобіля.

Розпорядження майном, що є об'єктом спільної сумісної власності, здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Згідно із довідкою про оцінку автомобілю оцінщика ОСОБА_9 від 10 листопада 2017 року середньо ринкова вартість автомобіля складає 202910,00 грн.

Встановлено, що відповідач не оспорив і не спростував вказаної у суді першої інстанції довідки про вартість майна, не надав іншої альтернативної оцінки.

Відповідно частка позивача у сумісній власності подружжя у грошовому вираженні становить 101455,00 грн., (202910 грн. : 2 = 101455 грн.), яку позивач згодна отримати від відповідача.

Також в судовому засіданні в суді першої інстанції допитані свідки, а саме свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11, які пояснили про те, що їм відомо, що сторони не проживають разом з травня 2017 року, їм відомо що подружжя придбали у лютому 2013 року автомобіль RENAULT TRAFIC за 10000 євро, з яких 7000 євро виручили від продажу попереднього автомобіля Мерседес Бенс, та додали свої заощадження у сумі 3000 євро. Вони особисто були присутні на святі призначеному в честь придбання автомобіля, де сам відповідач розповідав про те що вони придбали автомобіль Рено а на передодні продали Мерседес. Кум ОСОБА_4 допоміг їм вибрати цей автомобіль, однак у борг гроші він не давав на купівлю. Кредитних коштів подружжя також не залучали. Також свідкам відомо про те, що без згоди позивача було відчужено автомобіль, оскільки восени 2017 року позивач їм дзвонила та телефоном повідомляла їх про це. Свідок ОСОБА_11 порадила позивачці звернутися до суду з вказаного приводу.

Показання свідків суд першої інстанції правильно знайшов такими, що узгоджуються між собою та з іншими матеріалами справи, свідки були попереджені судом про кримінальну відповідальність за неправдиві показання і наполягали на своїх поясненнях. І жоден з цих свідків не зацікавлений в результаті цієї справи.

Отже, судом першої інстанції встановлено, що згоди відповідачу по справі на продаж вищевказаного автомобіля, належного на праві спільної сумісної власності подружжя, позивач не надавала, що свідчить про порушення законних прав позивача на одержання своєї частки майна при поділі майна належного на праві спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Вказане узгоджується із роз'ясненнями, викладеними у п.30 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», згідно з якими у випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Суд першої інстанції правильно врахував пояснення третьої особи ОСОБА_4, надані у судовому засіданні у цій справі, за змістом яких гроші за розпискою від 25.02.2013 року у борг ОСОБА_2 не передавались.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно вважав встановленою обставину того, що грошові кошти ОСОБА_4 відповідачу ОСОБА_2, згідно розписки датованої 25 лютого 2013 року, не передавалися.

Крім того, суд першої інстанції правильно ставився критично до пояснень відповідача та третьої особи з приводу того, що вказана розписка складалася ОСОБА_2 саме 25 лютого 2013 року, оскільки розписка не завірена нотаріально, а давність складання вказаного документу не підтверджена об'єктивно.

Окрім вищевикладеного, суд першої інстанції, надаючи оцінку вказаній розписці також з точки зору відповідності вимогам ст. ст. 76, 77 ЦПК України, виходить з того, що розписка є лише борговим документом, який видається на підтвердження факту отримання коштів, але не може бути доказом витрат на певні потреби, оскільки таку функцію не виконує.

Таким чином, відповідач у підтвердження своїх заперечень не надав суду жодних доказів що придбаний спірний автомобіль на позичені гроші, також не надав доказів що вказаний автомобіль не є спільним майном подружжя, не надав жодних доказів того що він розпорядився автомобілем за взаємною згодою з позивачем.

У разі використання одним із подружжя спільних коштів усупереч ст. 65 СК України інший із подружжя має право на компенсацію вартості його частки.

Згідно із п. 30 Постанови ВСУ №11 Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України.

У відповідності до вимог ст. 71 ч. 2 СК України неподільні речи присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Таким чином, у відповідності і з Сімейним Кодексом України діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними.

Також з матеріалів справи вбачається, що спірний автомобіль був придбаний за спільні грошові кошти сторін, під час перебування їх у шлюбі, а тому належить кожному із них на праві спільної сумісної власності в рівних частках.

При вищевикладених обставинах обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що спірний автомобіль являється спільною сумісною власністю подружжя, цінним майном, відповідач в супереч вимогам ЦК та СК України, розпорядився ним на власний розсуд, здійснив його відчуження, використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї і на її потреби так само як приховав його, без письмової згоди подружжя, а тому позивач має право на 1/2 грошової компенсації вартості спірного транспортного засобу.

Даний висновок відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України в постанові від 27 квітня 2016 року (справа № 6-486цс16), прийнятій за наслідками розгляду заяв про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, яка згідно ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, та має враховуватись судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі в оскаржуємій частині рішення, а лише відображають позицію відповідача у цій справі.

Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуто ними в період шлюбу (постанова Верховного Суду від 25.07.2018 року у справі № 308/11958/14-ц).

Обов'язок довести, що майно, придбане в шлюбі, є особистою власністю одного подружжя, покладено на останнього (такий висновок зробив Верховний Суд в постанові № 654/5243/14-ц).

В силу вимог ст. 263 ч. 4 ЦПК України суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

ОСОБА_2 у суді першої інстанції не довів належними, допустимими доказами той факт, що:

-вищезазначений автомобіль RENAULT TRAFIC, 2007 р.в., державний номерний знак НОМЕР_1, є його особистою приватною власністю, як чоловіка;

-даний автомобіль був відчужений ним в період шлюбу після припинення шлюбних відносини за згодою дружини ОСОБА_3,

-даний автомобіль мав іншу реальну вартість на дату його продажу, ніж та, що підтверджена зі сторони позивача висновком спеціаліста - оцінювача;

-гроші від продажу цього автомобілю були використані ним в інтересах сім'ї і на її потреби.

Хоча, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення від доказування відповідача ОСОБА_2, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник не надали суду першої інстанції належних допустимих доказів в обґрунтування своїх заперечень в частині стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації половини вартості транспортного засобу у розмірі 101455,00 грн. у цій справі.

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (тс. 81 ч. 6 ЦПК України.

Суд першої інстанції розглянув дану справу в оскаржуємій частині з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України.

За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».

Апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції в оскаржуємій частині у цій справі в межах доводів апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2

Так, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Проте докази, передбачені ст. 367 ч. ч. 2, 3 ЦПК України у цій справі відсутні, і зокрема стороною відповідача ОСОБА_2 апеляційному суду не надані.

Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов'язковою підставою для скасування або зміни рішення.

В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.

Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення в оскаржуємій частині, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті в оскаржуємій частині.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції в оскаржуємій частині є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції в оскаржуємій частині у цій справі або ж його зміни.

В решті рішення в апеляційному порядку не оскаржувалось та апеляційним судом не переглядалось.

Крім того, в силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови відповідачу у задоволенні його вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції в оскаржуємій частині у цій справі, останній не має права на компенсацію за рахунок позивача будь-яких судових витрат, пов'язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом, у тому числі у вигляді судового збору (т.с. 1 а.с. 204), сплаченого відповідачем ОСОБА_2 при подачі вищезазначеної апеляційної скарги до апеляційного суду.

Керуючись ст. ст. 12-13, 81-82, 89, 141, 367-368, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13 листопада 2018 року у цій справі в оскаржуємій частині залишити без змін.

В решті рішення в апеляційному порядку не оскаржувалось та апеляційним судом не переглядалось.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в частині, яка була предметом апеляційного перегляду, в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови апеляційним судом у цій справі складений 25.02.2019 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кочеткова І.В.Маловічко С.В.