РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2019 року Рівненський міський суд

в особі судді Ковальова І.М.

при секретарі Соломон О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділення у власність набутого під час шлюбу майна, визнання права власності на майно,-

в с т а н о в и в :

В Рівненський міський суд з позовом до ОСОБА_2 про виділення у власність набутого під час шлюбу майна, визнання права власності на майно звернулась ОСОБА_1

В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги повністю підтримала, просить суд їх задоволити з підстав, викладених у позовній заяві та виділити у власність ОСОБА_1 майно, набуте під час перебування у шлюбі з ОСОБА_2 обєкт незавершеного будівництва житлового будинку з господарськими спорудами (будівельні матеріали), що знаходиться за адресою м.Рівне, вул.Променева, 13; визнати право власності за ОСОБА_1 на обєкт незавершеного будівництва житлового будинку з господарськими спорудами (будівельні матеріали), що знаходиться за адресою м.Рівне, вул.Променева, 13.

В судове засідання відповідач не зявився, однак подав до суду письмову заяву у якій просив здійснювати розгляд даної справи без його присутності, повністю визнає заявлені позивачем вимоги і не заперечує проти ухвалення судом рішення про задоволення позову.

Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до задоволення.

Судом встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 17 травня 1991 року по 22 травня 2018 року, від якого мають двох повнолітніх дітей.

В період шлюбу сторін, рішенням Рівненської міської ради від 26 грудня 2007 року №1311 передана у власність відповідачу земельна ділянка площею 0,0527 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою м.Рівне, вул.Променева, 13, що підтверджується дослідженим в судовому засіданні державним актом на право власності на земельну ділянку.

За час перебування у шлюбі на даній земельній ділянці подружжя збудувало жилий будинок, за власні кошти позивачки загальною площею 175,87 кв.м., будівництво якого закінчено та який фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, але не приймається до експлуатації і право власності на нього не оформлюється з вини відповідача.

Збудований за час шлюбу за власні кошти позивачки жилий будинок не приймається до експлуатації і право власності на нього не оформляється з вини відповідача, а позивачка позбавлена можливість здійснити такі дії, що перешкоджає їй реалізувати своє право на отримання у власність зазначеного майна.

Так, як будинок будувався під час шлюбу, вся проектна документація була оформлена на відповідача.

Дана обставина підтверджується дослідженим в судовому засіданні робочим проектом індивідуального житлового будинку в м.Рівне по вул.Променева, 13, замовник ОСОБА_2

Тобто, дії відповідача порушують право позивача на власність та унеможливлюють здійснити введення в експлуатацію обєкт нерухомого майна, який розташований за адресою м.Рівне вул.Променева, 13.

У постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року міститься висновок про те, що новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу жилого будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, обєкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обовязки, тому такий обєкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов'язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч.2 ст.331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак, до цього не будучи житловим будинком, з юридичного погляду, обєкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей, як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обовязки, тому такий обєкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Отже, належіть майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільно сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто, статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане (збудоване).

Тому, сам по собі факт придбання (будівництва) спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя, що викладено у правовій позиції ВСУ від 7 вересня 2016 року у справі №6-801цс16.

Відповідно до ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності суд вважає, що заявлені вимоги є обґрунтованими, доведеними, визнаними відповідачем, а тому вони підлягають до повного задоволення.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки при подачі позову до суду позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 1409,60 грн. згідно наявних в матеріалах справи квитанцій, рішення прийнято на користь позивача, тому дані судові витрати слід стягнути з відповідача на користь позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10,12,263,264,265,268,273,354 ЦПК України, ст.ст.319,321,331 ЦК України, ст.ст.60,69-71 СК України, суд,-

в и р і ш и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділення у власність набутого під час шлюбу майна, визнання права власності на майно задоволити.

Виділити у власність ОСОБА_1 майно, набуте під час перебування у шлюбі з ОСОБА_2 обєкт незавершеного будівництва житлового будинку з господарськими спорудами (будівельні матеріали), що знаходиться за адресою м.Рівне, вул.Променева, 13; визнати право власності за ОСОБА_1 на обєкт незавершеного будівництва житлового будинку з господарськими спорудами (будівельні матеріали), що знаходиться за адресою м.Рівне, вул.Променева, 13.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрованого ІНФОРМАЦІЯ_2, іпн. на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, проживаючої ІНФОРМАЦІЯ_2, іпн. понесені судові витрати по справі, а саме сплачений судовий збір в розмірі 1409,60 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, проживає ІНФОРМАЦІЯ_2, іпн..

Відповідач: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрований ІНФОРМАЦІЯ_2, іпн..

Суддя :