Номер провадження: 22-ц/813/3234/19
Номер справи місцевого суду: 501/285/18
Головуючий у першій інстанції Петрюченко М. І.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.07.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого - Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Ващенко Л.Г.,

за участю секретаря - Чепрас А.І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

третя особа- Орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеської області

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 11 грудня 2018 року у складі судці Петрюченко М.І.,

встановив:

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеської області та, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просила суд шлюб, укладений між нею та ОСОБА_2 , розірвати; постановити рішення про відібрання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у батька - ОСОБА_2 та повернути дитину за попереднім місцем проживання, за адресою: АДРЕСА_1 до матері - ОСОБА_1 ; визначити місце проживання дитини- ОСОБА_3 з матір`ю; допустити негайне виконання рішення про відібрання дитини та повернення її матері.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначила, що 20.12.2014 між нею та відповідачем зареєстровано шлюб, про що 20.12.2014 складений актовий запис №632. Від шлюбу у сторін є дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З червня 2016 року шлюбні відносини з відповідачем фактично припинилися, з цього часу вона і відповідач проживають окремо, спільне господарство і спільний бюджет сторонами не ведеться. Дитина проживає з позивачем. 20.10.2018 відповідач викрав у позивача дитину та з цього часу їй невідомо, де знаходиться донька.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 11 грудня 2018 року позов задоволено, розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; відібрано малолітню ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у батька - ОСОБА_2 та повернуто дитину до матері - ОСОБА_1 ; визначено місце проживання дитини з матір`ю; допущено негайне виконання рішення про відібрання дитини та повернення її до матері.

Не погодившись з зазначеним рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його частково в частині відібрання дитини та повернення її за попереднім місцем проживання, визначення місця проживання дитини, щодо розірвання шлюбу - рішення залишити без змін.

В апеляційній скарзі зазначив, що твердження позивача про те, що відповідачем було вкрадено дитину не підтверджено жодними доказами. Дитина ніде не зареєстрована, оскільки позивачу було відмолено в реєстрації з тих підстав, що немає згоди батька. В заявах до поліції позивач зазначає, що дитину вкрав її колишній чоловік, але рішення про розірвання шлюбу на той час не було, а також не було рішення (висновку) органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання дитини, яке з`явилося лише 10.12.2018 під час розгляду справи.

30.01.2019 ОСОБА_2 знов подав апеляційну скаргу, в якій просить також скасувати його частково в частині відібрання дитини та повернення її за попереднім місцем проживання, визначення місця проживання дитини, а щодо розірвання шлюбу - рішення залишити без змін, але доповнив апеляційну скаргу тим, що відповідно до рішення Первомайського районного суду у справі №М-4228/2018 вимоги ОСОБА_1 , що випливають з Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25.10.1980 залишено без задоволення. Судом констатовано місце постійного перебування дитини на території Російської Федерації. Рішення про розлучення між громадянами Росії та визначення місця проживання дитини - громадянина Росії підлягає розгляду при застосуванні внутрішнього російського законодавства.

13.06.2019 ОСОБА_1 подала до суду відзив на скаргу, в якому просила відмовити в її задоволенні, а рішення - залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача та представників позивача та відповідача, дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 20.12.2014, від шлюбу мають доньку ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження (повторне) серії НОМЕР_1 , виданого відділом Управління запису актів громадянського стану Ульяновської області по Залізничному району міста Ульяновська Російської Федерації 06.11.2015.

Відповідно до довідки №1232/2017 від 04.07.2017 ОСОБА_3 уродженка Російської Федерації, згідно з рішенням Головного Управління Державної міграційної служби України в місті Києві від 09.06.2017 набула громадянства України та з 10.08.2015 є громадянкою України.

З 2016 року сторони проживали окремо.

Малолітня дитина ОСОБА_3 проживала разом з матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 .

З 05.10.2018 позивач проживала з дочкою на підставі договору оренди за адресою: АДРЕСА_2 .

20.10.2018 оператором служби 102 за №29046498 зареєстровано повідомлення ОСОБА_1 про викрадення у неї трирічної дитини ОСОБА_3 колишнім чоловіком ОСОБА_2

У період з 20 по 23 жовтня 2018 року ОСОБА_1 зверталась до правоохоронних органів із заявами про вчинення кримінального правопорушення щодо викрадення її дитини ОСОБА_3 .

За даним фактом зареєстровано кримінальне провадження №0002211, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 25.10.2018.

Відповідно до акту від 10.10.2018 обстеження умов проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 , за цією адресою проживають: ОСОБА_1 (мати дитини) та ОСОБА_3 Квартира складається з двох кімнат, підключено всі комунікації, є побутова техніка та продукти харчування, донька та мати мешкають в окремих кімнатах. Дитина дуже прив`язана до матері, поводиться спокійно, постійно мешкає в сім`ї матері ОСОБА_1 .

Згідно з випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб фізичних осіб - підприємців та громадських формувань від 06.09.2018 ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем з 06.02.2018.

З довідки Комунального закладу «Дитяча школа мистецтв імені Л.М. Нагаєва міста Чорноморська Одеської області» № 05-27 від 16.10.2018 вбачається, що ОСОБА_3 навчається у хореографічній групі підготовчого відділення даного закладу. Водить до школи, оплачує за навчання і займається вихованням дитини її матір ОСОБА_1 .

Згідно з декларацією №0000-6АХМ-63К2 від 18.07.2018 позивачем обрано лікаря, який надає первинну медичну допомогу ОСОБА_3 педіатром ОСОБА_6 .

Відповідно до довідок Приватного закладу «Іллічівський центр розвитку дитини «Софія» в Одеській області» №011-18 від 26.10.2018, №009-18 від 12.09.2018, ОСОБА_3 відвідувала вказаний заклад з 03.09.2017 по 31.07.2018.

З 03.09.2018 ОСОБА_3 відвідувала заняття в групі «Розвиваючі заняття». Останній день, коли ОСОБА_3 була на заняттях - 19.10.2018. Батько та інші родичі жодного разу не приходили до вказаного учбового закладу.

З листа дошкільного навчального закладу (ясла-садок) №12 «Снігуронька» Чорноморської міської ради Одеської області №37 від 10.09.2018 вбачається, що дитина відвідує вказаний дошкільний навчальний заклад з 21.08.2018. В довідці зазначено, що дитина активна, комунікабельна, розвинена відповідно до свого віку, завжди чиста та добре одягнена. Мати дівчинки - ОСОБА_1 приділяє достатньо уваги своїй дитині. Вона приводить та забирає дитину з дошкільного закладу, виконує всі вимоги. Батько ОСОБА_2 не відвідував дитячий садок жодного разу.

Згідно з листом заступника головного лікаря з дитинства від 14.09.2018 ОСОБА_3 перебуває під наглядом в дитячій поліклініці ДУ «Іллічівська басейнова лікарня на водному транспорті Міністерство охорони здоров`я України». На прийом з дитиною завжди приходить мама, рекомендації з лікування та догляду виконує у повному обсязі. Претензій з боку дільничної служби до матері немає.

Відповідно до висновку виконавчого комітету Чорноморської міської ради як органу опіки і піклування від 16.11.2018 №1-17-819 комісія з питань захисту прав дитини вирішила вважати за доцільне визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_3 з матір`ю ОСОБА_1 , заборонити ОСОБА_2 вивозити дитину за межі України, зобов`язати останнього негайно повернути малолітню дочку матері та здійснити відібрання ОСОБА_3 та повернення її за попереднім місцем проживання.

Згідно з актом обстеження умов проживання відповідача ОСОБА_2 від 02.10.2018 за адресою: АДРЕСА_3 складається з чотирьох кімнат, квартира чиста, світла, охайна. За цією адресою проживають і мають постійне місце реєстрації: ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 .

Задовольняючи позовні вимоги щодо відібрання дитини з визначенням місця проживання, суд першої інстанції виходив з того, що доказами, наявними у справі, підтверджено факт тривалого (близько двох років) проживання дитини ОСОБА_3 , разом із матір`ю ОСОБА_1 , забезпечення з боку матері належних умов для проживання та виховання дитини, а також судом прийнято до уваги факт самочинного, без згоди матері, зміни місця проживання дитини батьком ОСОБА_2

Вказані висновки зроблені судом без порушення норм матеріального та процесуального права й відповідають встановленим обставинам по справі.

Так, згідно зі ст.19 Сімейного Кодексу України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування.

Відповідно до ч.1 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Згідно зі ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього.

Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом із батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Право дитини на отримання належного сімейного виховання виникає у неї від народження.

Згідно зі ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 01 липня 2017 року у справі "М.С. проти України" наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Із матеріалів справи вбачається, що дитина після розірвання стосунків між сторонами весь час з 2016 року проживала з матір`ю. Доказів того, що відповідач підтримував стосунки з дитиною в матеріалах справи не міститься. При цьому відповідач не звертався до суду з вимогою про встановлення проживання дитини з ним, лише в процесі розгляду справи в суді першої інстанції відповідач звернувся з заявою в службу у справах дітей щодо визначення способу участі батька у вихованні дитини.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (принцип 6), проголошено, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю, яка, як було встановлено по справі, позитивно характеризується, має постійне місце роботи, на обліку у нарколога та психіатра не знаходиться, створила всі необхідні умови для належного проживання та виховання доньки.

Отже, рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог та визначення місце проживання дитини з матір`ю є обґрунтованим, правомірним, справедливим, відповідає вимогам чинного законодавства та ухвалено саме в інтересах дитини, які переважають над інтересами батьків.

Доводи апеляційної скарги про те, що матеріали справи не містять доказів того, що відповідачем проти волі позивача було відібрано дитину спростовуються наявними в матеріалах справи заявами позивача з якими остання зверталася до органів поліції за фактом вивезення дитини відповідачем, а також Витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 26.10.2018. При цьому вказаний факт не спростовано самим відповідачем (а.с. 122-129).

Твердження відповідача про те, що він та його дочка мають громадянство Російської Федерації, а тому питання про визначення місця проживання дитини повинно вирішуватися при застосування внутрішнього російського законодавства є помилковим з огляду на таке.

Відповідно до ст.32 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, підписаної від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року, ратифікованої Законом України № 240/94-ВР від 10.11.1994 р. «Про ратифікацію Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах» правовідносини батьків і дітей визначаються за законодавством Договірної Сторони, на території якої постійно проживають діти. По справах про стягнення аліментів з повнолітніх дітей застосовується законодавство Договірної Сторони, на території якої має місце проживання особа, що претендує на одержання аліментів. По справах про правовідносини між батьками і дітьми компетентний суд Договірної Сторони, законодавство якої підлягає застосуванню відповідно до пунктів 1 і 2 цієї статті.

Порядок визнання і примусового виконання рішень, винесених на території інших Договірних Сторін, передбачений ст.ст.51-55 цієї Конвенції.

Враховуючи, що на час подання позовної заяви відповідач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 . звернення позивача з позовом про визначення місця проживання дитини, відібрання дитини та повернення її за попереднім місцем проживання відповідає вимогам зазначеної Конвенції.

Посилання апелянта на рішення Первомайського районного суду м. Ростова-на-Дону Російської Федерації від 28.12.2018, яким констатовано місце постійного перебування дитини на території Російської Федерації до уваги суду не приймається так як відповідно до апеляційної ухвали Ростовського обласного суду Російської Федерації від 28.02.2019 рішення Первомайського районного суду м. Ростова-на-Дону Російської Федерації від 28.12.2018 скасоване, у справі постановлено нове рішення про зобов`язання батька ОСОБА_2 повернути неповнолітню дитину ОСОБА_3 до місця її постійного проживання -держави Україна шляхом передачі дитини матері ОСОБА_1 протягом доби (т. 2 а.с.69-75, 76-83).

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та фактично зводяться до незгоди з рішенням суду та особистого тлумачення змісту норм права. Судом першої інстанції у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, справа розглянута у рамках позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Порушень матеріального чи процесуального закону, які б могли призвести до скасування або зміни рішення суду, судом апеляційної інстанції не встановлено, рішення суду першої інстанції в частині задоволення вимог про відібрання дитини з визначенням місця проживання слід залишити без змін.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 11 грудня 2018 року в частині задоволення вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відібрання дитини з визначенням місця проживання залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:

Судді: