Справа № 567/370/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 лютого 2019 року м. Острог

Острозький районний суд Рівненської області у складі:

головуючий суддя Венгерчук А.О.

секретар Войтко А.Г.

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

представника третьої особи Ковальчук І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в загальному позовному провадженні справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Острозька районна державна адміністрація Рівненської області про позбавлення батьківських прав,

встановив:

в Острозький районний суд Рівненської області з позовом до ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Острозька районна державна адміністрація Рівненської області про позбавлення батьківських прав звернулась ОСОБА_1

Свою позовну заяву мотивує тим, що з відповідачем перебуває в зареєстрованому шлюбі з 25.11.2015. Від спільного шлюбу вони мають трьох неповнолітніх дітей: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, батько якого вписаний з її слів, проте фактично його батьком являється відповідач, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_3.

Вказує, що відповідач ухиляється від виконання свого обов'язку по вихованню дітей, не спілкується з ними, не навідує їх, не цікавиться їхнім життям, не піклується про стан їхнього здоров'я, не піклується про їх фізичний та духовний розвиток та не надає кошти на їх утримання.

Зазначаючи про те, що відповідач є суспільно-небезпечною людиною, діти не бажають спілкуватися із ним, та те, що відповідач не заперечує проти позбавлення його батьківських прав, просить позбавити ОСОБА_5 батьківських прав відносно його малолітніх дітей: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_3, та стягнути судові витрати по справі.

Ухвалою від 10.04.2018 позовну заяву прийнято од розгляду та відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче засідання.

Ухвалою від 21.06.2018 закрито підготовче засідання, справу призначено до розгляду по суті.

17.10.2018 відповідачем ОСОБА_5 подано відзив на позовну заяву та заяву про поновлення строку для подання відзиву.

Ухвалою від 21.12.2018 у задоволенні клопотання ОСОБА_5 про поновлення строку для подання відзиву на позов відмовлено.

В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві.

Представник позивача пояснила, що відповідач ухиляється від виконання свого обов'язку по вихованню дітей, не телефонує, не відвідує, не піклується про стан здоров'я та розвиток протягом десяти останніх місяців, та не сплачував аліменти на їх утримання. Вказала, що відповідач не заперечував проти позбавлення його батьківських прав, про що свідчить висновок органу опіки та піклування. Окрім того, відповідач викрадав дітей, що може призвести до порушення їхнього психологічного стану. Зазначила, що відповідач не пояснив, чому він десять місяців відмовлявся спілкуватися з дітьми. Просила позов задовольнити.

Позивач в судовому засіданні пояснила, що відповідач не цікавиться дітьми, діти не хочуть з ним спілкуватися та хоча він сплачує аліменти на їх утримання, про те це не може бути підставою для відмови в задоволенні позову. Вказала, що періодичністю раз в місяць відповідач привозив для дітей солодощі, сік та інші подарунки, проте одного разу без її дозволу силою забрав дітей від неї. Зазначила, що у ОСОБА_5 був конфлікт із її мамою, після чого він також навідував дітей, проте вони не хотіли іти з ним на контакт.

Вказала, що 02.06.2017 ОСОБА_5 приїхав з пістолетом, та здійснював постріли у сторону будинку, та через тиждень він приїхав з ножем, проте кримінального провадження відносно даного факту не заведено.

У липні 2017 року між ними виник конфлікт щодо поведінки відповідача під час визначеного розпорядженням органу опіки та піклування дня, для побачення з дітьми, після чого ОСОБА_5 навідував дітей лише два рази 01.11.2017 та 05.05.2018, перед їхніми днями народженнями.

Зазначила, що вона була не ознайомлена з розпорядженням про порядок побачення з дітьми, яке було видано повторно.

Вказала, що з жодними заявами до комісії органу опіки та піклування відносно поведінки ОСОБА_5 вона не зверталася.

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не з'явився, подав клопотання у якому просить розглядати справу за його відсутності, за участі його представника.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що 03.04.2018 ОСОБА_5 перерахував 12532 грн. на рахунок ОСОБА_1 і станом на 06.04.2018, дату подачі уточненої позовної заяви, жодної заборгованості по сплаті аліментів не було. Вказує, що орган опіки та піклування встановлював порядок побачення малолітніх дітей з батьком, та було зобов'язано ОСОБА_1 не чинити перешкод у побаченні з дітьми. Зазначає, що 16.07.2017, коли зі слів позивача між нею з ОСОБА_5 виник конфлікт, є днем, який був визначений для побачень з дітьми. Окрім того, ОСОБА_5 сам приїздив на побачення з дітьми, проте у неділю 27.08.2018, коли він вкотре приїхав на побачення з дітьми, у них знову виник конфлікт у який втрутилася його теща, внаслідок чого було заведено кримінальне провадження, розглянуте Острозьким районним судом 27.11.2017 винесенням вироку, з якого окрім іншого встановлено, що ОСОБА_5 привозив для дітей, солодощі, сік та інші подарунки, тобто періодично навідував їх. Згодом ОСОБА_5 повторно звернувся до органу опіки та піклування із проханням зміни днів побачення з дітьми, що у своїй сукупності є свідченням факту того, що батько намагався брати належну та достатню участь у спілкуванні з дітьми.

Також зазначив, що щодо позивачем не надано доказів понесених нею судових витрат, як і не надано попереднього орієнтовного розрахунку.

Представник третьої особи в судовому засіданні вказала, що не підтримує висновок органу опіки і піклування від 26.02.2018, оскільки вбачає позитивну динаміку у поведінці відповідача ОСОБА_5 по відношенню до своїх неповнолітніх дітей.

Зазначила, що ОСОБА_5 звертався в адміністрацію у зв'язку із тим, що йому не дають можливості бачитися з дітьми, а згодом він зазначив, що знову йому чинять перешкоди у побаченні з дітьми, та просив змінити режим побачення з дітьми, у зв'язку із чим розпорядженням від 09.10.2017, було змінено. Вказала, що згодом ОСОБА_5 повідомив, що не може бачитися з дітьми, оскільки його приїзди супроводжуються сварками та скандалами з боку ОСОБА_1 та її матері, через що він турбується про моральний та психологічний стан дітей. Зазначила, що також ОСОБА_5 наголошувалося, що він зобов'язаний брати участі в утриманні дітей. Також вказала, що неодноразово ОСОБА_5 повідомляв, що любить своїх дітей та хоче бачитися із ними, а подарунки та речі, які він привозить для дітей - викидають. Зазначила, що спочатку ОСОБА_5 не заперечував проти позбавлення його батьківських прав, проте згодом він просив не позбавляти його батьківських прав, оскільки він не правильно розтлумачив його наслідки.

Вказала, що зі слів ОСОБА_5В їй відомо, що позивач не надає йому можливостей бачитися з дітьми мотивуючи це різноманітними причинами.

Зазначила, що ОСОБА_1 доводились до відома розпорядження, щодо побачення дітей з батьком і роз'яснювалося їй та її матері, щодо заборони у перешкоджанні спілкуванню дітей з батьком.

Заслухавши пояснення позивача та її представника, представника відповідача, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з таких підстав.

З свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 встановлено, що 25.11.2015 був зареєстрований шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_9, якій після реєстрації шлюбу було присвоєно прізвище - ОСОБА_5. (а.с.6)

Відповідно до свідоцтв про народження, сторони по справі мають неповнолітніх дітей: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_3. (а.с.7,8)

З розпорядження голови державної адміністрації від 03.07.2017 №182 встановлено, що визначено доцільним проживання малолітніх дітей ОСОБА_7 та ОСОБА_8 разом із їхньою мамою - ОСОБА_1, яку зобов'язано не чинити перешкод у побаченнях батька ОСОБА_5 з його дітьми та забезпечити необхідні умови для цього, надавши можливість батьку брати участь у вихованні своїх малолітніх дітей, шляхом підтримання з ними регулярних особистих стосунку і забезпечення прямих контактів за їхнім місцем проживання щотижня в неділю з 17 до 19 год. (а.с.12)

Відповідно до висновку органу опіки та піклування Острозької РДА Рівненської області №767/01-31 від 26.02.2018 вбачається, що вказаний орган вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_5 відносно його малолітніх дітей ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (а.с.13)

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд враховує наступне.

Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" від 26.04.2001 № 2402 зазначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Статтею 11 цього ж Закону передбачено, що сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно статті 12 цього Закону виховання в сім'ї є першоосновою розвитку дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Необхідно зазначити, що ухилення від виконання юридичного обов'язку - виконання батьківських обов'язків по вихованню дитини - це завжди акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій.

Відповідно до ст. 150 СК України, батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав і свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Згідно із ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до п.п. 15,16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст.164 Сімейного кодексу України. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 та ратифікованої постановою Верховної ради України від 27.02.1991, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

В пункті 18 постанови зазначено, що зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків, з урахуванням її характеру, особи батька, а також інших конкретних обставин справи відмовити у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

Відповідно до пункту 49 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Савіни проти України" хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин.

Європейський суд з прав людини (рішення у справі "Хант проти України" від 07.12.2006, рішення у справі Olsson V. Sweden (№2) від 27.11.1992) нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Відповідно до пункту 50 рішення Європейського Суду у справі "Хант проти України" втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно здійснене "згідно із законом", відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є "необхідним у демократичному суспільстві" для забезпечення цих цілей.

В рішенні Європейського суду з прав людини від 18.12.2008 у справі «Савіни проти України» зазначено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов'язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, судове рішення має бути побудоване на з'ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання.

Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин, зокрема ставлення батьків до дітей.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведенні винної поведінки когось з батьків або їх обох з врахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити у задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків.

Статтею 9 Конвенції встановлено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Суд неодноразово в своїх рішеннях акцентував увагу, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров'ю чи розвитку дитини.

Положеннями норм Сімейного кодексу України встановлено, що кожний із батьків зобов'язаний піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, проявляти у відношенні неї батьківське піклування, зобов'язаний виховувати та утримувати дитину до її повноліття. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ст.ст. 150, 151, 152, 155 СК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Згідно ч. 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Така ж підстава позбавлення батьківських прав як ухилення від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини характеризується лише винною поведінкою батьків та свідомим нехтування ними своїми обов'язками.

Питання про позбавлення батьківських прав ОСОБА_5 було предметом розгляду Острозької районної державної адміністрації Рівненської області, як органу опіки та піклування.

Згідно ч. 6. ст. 19 СК Кодексу, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Вирішуючи даний спір, враховуючи пояснення представника органу опіки та піклування у судовому засіданні, суд не погоджується з висновком органу піки та піклування Острозької районної державної адміністрації Рівненської області від 26.02.2018 щодо доцільності позбавлення відповідача ОСОБА_5 батьківських прав відносно малолітніх дітей ОСОБА_7 та ОСОБА_8 з таких підстав.

Як вбачається зі змісту даного висновку, такий висновок органу опіки і піклування, не містить достатнього обґрунтування доведеності тривалої винної поведінки батька та доцільності позбавлення відповідача батьківських прав. Висновок зроблений без врахування усіх обставин справи, в тому числі стосовно взаємовідносин між подружжям, причин, з яких відповідач залишив сім'ю і змінив місце проживання, непорозуміння та конфліктів між матір'ю позивача та відповідачем, прихильності батька до дітей, а тому суд дійшов висновку, що даний висновок суперечить інтересам дітей.

Також суд враховує і те, що орган опіки та піклування не намагався надати відповідачу допомогу у здійсненні ним батьківських обов'язків відносно малолітніх дітей та щодо вирішення питання усунення перешкод у спілкуванні з дітьми.

Крім того, суд приймає до уваги, звернення відповідача до Острозької РДА з заявами про визначення порядку побачення з дітьми, що підтверджує ту обставину, що ОСОБА_5 не втрачено інтерес до дітей та свідчить про його намір та бажання спілкуватися та піклуватися про них.

Вирішуючи даний спір, суд враховує і те, що до відповідача раніше не застосовувались попередження про необхідність змінити ставлення до виховання дітей.

Та відповідно до цього ж висновку ОСОБА_1 повідомила, що батько дітей ОСОБА_5 не цікавився, не відвідував дітей, не сплачував аліментів. Проте, у судовому засіданні встановлено, що відповідач намагався бачитись із дітьми, але дружина ОСОБА_1 чинила перешкоди, уникала побачень дітей із батьком за різними причинами, викидала речі привезені ним. Крім того представник відповідача зазначив, що ОСОБА_5 бажає бачитися із синами, але мати дітей перешкоджає цьому.

Окрім того, позивачем у судовому засіданні, не заперечувалися обставини у вчиненні нею перешкод в побаченнях ОСОБА_5 з його дітьми.

Також, в судовому засіданні встановлено, що між позивачем, її матір'ю ОСОБА_10 та відповідачем виникали конфлікти, сварки та бійки, саме під час побачення ОСОБА_5 з дітьми, у визначенні Острозькою РДА у своїх розпорядженнях дні.

З вказаних обставин слід розуміти, що ухилення від виконання батьківських обов'язків та їх невиконання не є тотожними поняттями.

У ст. 164 СК України наведені лише підстави і ознаки ухилення від виконання батьківських обов'язків. Утім, чіткого визначення самого поняття «ухилення» не визначено.

У сучасній українській мові слово "ухилення" тлумачиться так: 1) відступати, відхилятися, вивертатися; 2) намагатися не робити чого-небудь, не брати участі в чомусь; уникати; 3) навмисно не давати відповіді на запитання або говорити про щось інше.

Отже, з огляду значення словосполучення "ухилення від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини», з об'єктивної сторони слід розуміти такі дії чи бездіяльність особи, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов'язків.

Отож, особа, яка має невиконані зобов'язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

Таким чином, ухилення від виконання батьківських обов'язків не знаходить свого відображення, оскільки в даному випадку мали місце обставини, які не залежали від самого відповідача, і слугували лише інструментом для задоволення амбіцій позивача, що насамперед порушувало права і інтереси дітей.

За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позбавлення батьківських прав відповідача відносно його дітей не забезпечуватиме інтересів самих дітей.

Позивач не довела та не надала суду доказів, в чому полягає захист інтересів дітей шляхом позбавлення їхнього батька по відношенню до них батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачем від виконання батьківських обов'язків відносно дітей.

Виходячи з цього, суд приходить до висновку, що відповідач намагається налагодити стосунки з синами, а позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо.

Позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних матір та батька. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю.

У відповідності до приписів ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Проаналізувавши встановлені обставини у справі та матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позивачем та її представником не надані безспірні та достатні докази винної поведінки та свідомого нехтування батьківськими обов'язками відповідачем, які б свідчили про ухилення від виховання синів, і як наслідок, необхідність застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав відповідно до ст.164 СК України, тому позбавлення батьківських прав не буде відповідати меті цього заходу: захист інтересів дітей та стимулювання батька до належного виконання своїх обов'язків.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є не доцільним, оскільки батько дітей виявляє стійке бажання у виконанні батьківських обов'язків, а позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, у зв'язку з чим вбачається безпідставність та необґрунтованість вимог позивача про позбавлення батьківських прав ОСОБА_5 відносно його малолітніх дітей ОСОБА_7 та ОСОБА_8

При цьому, суд вважає за необхідне попередити відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дітей.

Згідно ст. 141 ЦПК України у разі відмови позивачу в позові, судовий збір покладається на позивача.

Керуючись ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», п.п. 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 №3, ст.ст. 19, 150, 164 СК України, ст.ст. 4, 5, 76, 77, 79, 80, 83, 95, 141, 223, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд,

ухвалив

в задоволенні позову ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_4, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1) до ОСОБА_5 (ІНФОРМАЦІЯ_6, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2, фактичне місце проживання: АДРЕСА_1), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Острозька районна державна адміністрація Рівненської області (місцезнаходження: м.Острог пр-кт Незалежності, буд.14 Рівненської області, індекс 35800, ) про позбавлення батьківських прав відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Рівненського апеляційного суду через Острозький районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 19 лютого 2019 року.

Суддя Острозького районного судуВенгерчук А.О.