П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 лютого 2019року місто Київ

Єдиний унікальний номер справи 755/13125/18

Номер провадження № 22-ц/824/544/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Вербової І.М., суддів Саліхова В.В., Шахової О.В.,

за участю секретаря судового засідання - Іваницької О. В.,

вивчивши апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 18 вересня 2018 року, постановлену під головуванням судді Катющенко В. П., у справі за позовом ОСОБА_3 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Стрельченко Олени Володимирівни, третя особа на стороні позивача - ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7, про відновлення становища шляхом скасування державної реєстрації права власності,

в с т а н о в и в :

У вересні 2018 року ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Стрельченко Олени Володимирівни, третя особа на стороні позивача - ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7, про визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу м. Києва Стрельченко Олени Володимирівни, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 від 28 серпня 2016 року про проведення державної реєстрації права власності за ОСОБА_6 на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, стягнення з державного реєстратора приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу м. Києва Стрельченко Олени Володимирівни на користь ОСОБА_3 судовий збір за забезпечення позову та доказів у розмірі 704 грн. 80 коп. та за подання позову у розмірі - 704 грн. 80 коп.

Крім того, ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 звернувся із заявою про забезпечення позову та просив заборонити державному реєстратору - приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Стрельченко О. В. та будь-яким іншим особам, у тому числі ОСОБА_6 відчужувати квартиру АДРЕСА_1, та вносити до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно записи щодо даного об'єкта.

Ухвалою Дніпровського районного суду від 18 вересня 2018 року (а.с. 18) відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 про забезпечення позову.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 12 жовтня 2018 року (а.с. 37) визнано неподаною і повернуто позовну заяву ОСОБА_3 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Стрельченко Олени Володимирівни, третя особа на стороні позивача ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7, про відновлення становища шляхом скасування державної реєстрації права власності.

Не погоджуючись з ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 18 вересня 2018 року, ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 05 жовтня 2018 року направив апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на необґрунтованість оскаржуваної ухвали, порушення норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, просив скасувати оскаржувану ухвалу та ухвалити нове судове рішення про задоволення заяви про забезпечення позову.

Апеляційну скаргу мотивував, зокрема, тим, що основною підставою для відмови в задоволенні заяви стало не доведення позивачем доцільності вжиття заходів забезпечення позову.

Разом з тим, заява про забезпечення позову містила у собі докази, а саме інформаційні довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, з яких вбачається, що відповідач здійснила без достатніх правових підстав перереєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1. Вищезазначена квартира належить позивачу на праві приватної власності, однак, враховуючи незаконні дії відповідача, існує загроза подальшої перереєстрації права власності на користь третіх осіб.

Крім того, ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 11 вересня 2018 року та від 18 вересня 2018 року були надіслані до ЄДРСР 20 вересня 2018 року та отримані скаржником в один день. Заява про забезпечення позову була передана судді 05 вересня 2018 року, розглянута, всупереч вимогам процесуального закону, лише 18 вересня 2018 року, а скаржнику направлена копія лише 24 вересня 2018 року.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 14 листопада 2018 року клопотання ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 про поновлення процесуального строку на апеляційне оскарження судового рішення задоволено, відкрито апеляційне провадження за поданою апеляційною скаргою та надано строк для подачі відзиву. Відзив подано не було.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 26 листопада 2018 року закінчено проведення підготовчих дій, призначено справу до розгляду в судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

У судовому засіданні представник ОСОБА_3 - ОСОБА_2 підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити з підстав, викладених у ній.

Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Стрельченко О.В., ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 у судове засідання не зв'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, а тому колегія суддів вважала за можливе на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України розглядати справу за відсутності нез'явившихся осіб.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши доводи представника скаржника, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що справа по суті не розглядалась, оскільки позовна заява ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 була залишена без руху, а позивачем не надано належних доказів щодо доцільності вжиття заходів забезпечення позову. Так, необхідність вжиття заходів забезпечення прозову ґрунтується виключно на побоюваннях позивача, що не є підставою для забезпечення позову.

Виходячи зі змісту частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів дійшла висновку, що постановлена судом ухвала відповідає вимогам процесуального закону, з огляду на таке.

Так, частинами 1,2 статті 149 ЦПК України визначено, що суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно ч.1 ст.150 ЦПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов'язку вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов'язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

Виходячи з роз'яснень п.4 постанови Пленуму Верховного суду України №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

Отже, забезпечення позову - це заходи цивільного процесуального припинення дій, які можуть утруднити виконання майбутнього рішення суду чи зробити його виконання неможливим. Вони повинні гарантувати можливість реалізації позовних вимог у разі задоволення позову. Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі для попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Так, відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

У даному випадку, встановивши, що позовна заява була залишена без руху, а позивачем не надано належних доказів щодо доцільності вжиття заходів забезпечення позову, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заяви.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 висновків суду першої інстанції не спростовують та на правильність ухваленого судового рішення не впливають, оскільки судом першої інстанції вимоги процесуального закону не були порушені.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Враховуючи, що постановлена судом ухвала відповідає вимогам процесуального закону, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 18 вересня 2018 року - без змін.

Керуючись статтями 367-368, 369, 371, 374, 375, 381-384, 389-390 ЦПК України, Київський апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 18 вересня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною та не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Повне судове рішення складено 07 лютого 2019 року.

Суддя-доповідач: І.М.Вербова

Судді: В.В. Саліхов

О.В.Шахова