Провадження № 2/201/88/2019
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2019р. Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

у складі головуючого - судді - Ткаченко Н.В.

за участю секретаря - Сидоренко І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1, що діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2, до ОСОБА_3 (треті особи - ОСОБА_4, що діє також в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5, ОСОБА_6, що діє також в інтересах неповнолітнього ОСОБА_7, Управління-служба у справах дітей Соборної районної у м. Дніпрі ради, територіальна громада м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради) про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом виселення та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 (треті особи - ОСОБА_4, що діє також в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5, ОСОБА_6, що діє також в інтересах неповнолітнього ОСОБА_7, Управління-служба у справах дітей Соборної районної у м. Дніпрі ради, територіальна громада м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради, Відділ формування та ведення реєстру територіальних громад управління-реєстраційної служби Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради) про визнання недійсним одностороннього правочину щодо зняття з реєстрації і відмови від права користування квартирою, вчиненим під впливом тяжких обставин, визнання права користування житлом,

В С Т А Н О В И В:

16.11.2016р. ОСОБА_1, що діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2, звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом виселення, визначивши третіми особами без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_8, ОСОБА_4, що діє також в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5, ОСОБА_6, що діє також в інтересах неповнолітнього ОСОБА_7, Управління-службу у справах дітей Соборної районної у м. Дніпрі ради, територіальну громаду м. Дніпра в особі Дніпропетровської міської ради (а.с. № 4, 5).

Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Демидової С.О. від 18.11.2016р. відкрито провадження у справі і справу призначено до судового розгляду (а.с. № 2).

27.02.2017р. ОСОБА_3 подав зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 про визнання недійсним одностороннього правочину щодо зняття з реєстрації і відмови від права користування квартирою, визнання права користування житлом, визначивши третіми особами без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_8, ОСОБА_4, що діє також в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5, ОСОБА_6, що діє також в інтересах неповнолітнього ОСОБА_7, Управління-служба у справах дітей Соборної районної у м. Дніпрі ради, територіальну громаду м. Дніпра в особі Дніпропетровської міської ради (а.с. № 51 53).

Ухвалою суду від 16.03.2017р. зустрічний позов прийнято до провадження (а.с. № 64, 65).

Ухвалою суду від 07.04.2017р. за клопотанням представника відповідача ОСОБА_1 до участі у справі у якості третьої особи за зустрічним позовом залучено Відділ формування та ведення реєстру територіальних громад управління-реєстраційної служби Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради (а.с. № 83, 84).

У звязку із закінченням терміну повноважень судді Демидової С.О. ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 22.05.2017р. справу прийнято до розгляду (а.с. № 112).

Третя особа за основним та зустрічним позовом ОСОБА_8 помер 06.04.2018р. (а.с. № 201).

Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 19.10.2018р. за заявою відповідача ОСОБА_3 забезпеченого його зустрічний позов шляхом заборони на вчинення певних дій, повязаних із здійсненням приватизації квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. (а.с. № 203).

В обґрунтування позовних вимог позивач ОСОБА_1 зазначив, що ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_6, а також неповнолітні ОСОБА_5, ОСОБА_2 і ОСОБА_7 є користувачами квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2, яка не приватизована, перебуває у комунальній власності.

Відповідач ОСОБА_3 власною заявою відмовився від права користування квартирою, не зареєстрований у ній, проте продовжує користуватися житлом, виселятися не бажає. При цьому він не приймає участь в утриманні квартири, сплаті комунальних платежів, у звязку із чим утворилася заборгованість. Крім того, систематично руйнує і псує жиле приміщення, використовує його не за призначенням, систематично порушує правила співжиття. Його поведінка створює загрозу здоров'ю неповнолітніх мешканців, у звязку з чим позивач звертався до органів поліції.

Враховуючи викладене, посилаючись на норми ст.ст. 9, 109, 116 ЖК України, просив суд усунути йому і неповнолітньому ОСОБА_2 перешкоди у користуванні квартирою шляхом виселення ОСОБА_3 з без надання іншого житла.

Відповідач позовні вимоги не визнав. 27.02.2017р. відповідач в особі свого представника адвоката ОСОБА_9 (діє на підставі договору про надання безоплатної вторинної правової допомоги від 08.12.2016р. - а.с. № 54) звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання правочину, вчиненим під впливом тяжких обставин, визнання права користування житлом який прийнятий до спільного провадження ухвалою суду від 16.03.2017р. (а.с. № 51-53, 64-65).

В обґрунтування зустрічних вимог ОСОБА_3 вказав, що квартира є його єдиним житлом, він досі в ній проживає. Його було знято з реєстрації під впливом тяжкої для нього обставини. Позивач скориставшись його безпорадним станом, змусив його написати заяву про зняття з реєстрації. 11.12.2013р. ОСОБА_1 на підґрунті неприязних стосунків, під час сварки завдав йому (ОСОБА_8М.) удару, від якого останній упав і вдарився головою. Швидка доправила його до лікарні, де на фоні закритої черепно-мозкового ушкодження у нього стався інсульт. Внаслідок отримання зазначених ушкоджень він втратив працездатність, став інвалідом ІІ групи, проходив курс реабілітації. Під час проходження реабілітації і в подальшому позивач ОСОБА_1 постійно здійснював на нього психологічний тиск, викрав його документи, у т.ч. паспорт, через що він не зміг оформити пенсійне забезпечення. За таких тяжких обставин, він, цілком усвідомлюючи наслідки своїх дій, але не маючи іншого входу, написав заяву про зняття з реєстрації. Потім ОСОБА_1 під тиском змусив батька відповідача - ОСОБА_8 оформити на себе особовий рахунок, після чого і звернувся до суду з позовом про виселення. Його батько ОСОБА_8 06.04.2018р. помер.

На підставі вищезазначеного, посилаючись на норми ст. 28 Конвенції про права осіб з інвалідністю від 13.02.2006р., ст.ст. 203, 215 ЦК України, Закону України «Про основи захищеності інвалідів в Україні» просив визнати односторонній правочин щодо зняття його з реєстрації і відмови від права користування житлом недійсним, визнати за ним право користування квартирою.

Позивач і його представник ОСОБА_10 (діє на підставі довіреності від 28.01.2017р. а.с. № 42) в судові засідання, які були призначені на 29.01.2019р. та 13.02.2019р., двічі поспіль не зявилися, про місце, дату і час розгляду справи були повідомлені належним чином (а.с. № 218, 221), заяв про відкладення розгляду справи, про розгляд справи без їх участі не надавали.

Відповідач за основним позовом та позивач за зустрічним ОСОБА_3 13.02.2019р. надав суду заяву, в якій просив закінчити розгляд справу без його участі, у задоволенні позовних вимог відмовити, зустрічні вимоги підтримав, надав суду документи, що посвідчують статус інваліда. В цій заяві він також відмовився від клопотань про допит свідків від 24.04.2017р. та 23.05.2017р., оскільки матеріали справи містять багато доказів (а.с. № 224 - 230).

Ухвалою суду від 13.02.2019р. (постановлена без виходу до нарадчої кімнато) прийнято відмову ОСОБА_3 від допиту свідків від 24.04.2017р. та 23.05.2017р.

Треті особи в судове засідання 13.02.2019р. не зявилися.

В судових засіданнях 10.10.2017р. та 15.11.2018р. ухвалами (постановлені без виходу до нарадчої кімнати дії № 20 та № 8 відповідно) прийнято рішення про розгляд справи без участі третіх осіб, які не зявлялися в судові засідання, будучи неодноразово належним чином повідомленими про місце, дату і час розгляду справи (а.с. № 137-138, 214 - 217).

13.02.2019р. представник третьої особи територіальної громади в особі Дніпровської міської ради - ОСОБА_11 (діє на підставі довіреності від 21.12.2018р. а.с. № 223) надав заяву про відкладення розгляду справи з огляду його зайнятості в іншій справі. (а.с. № 222).

Ухвалою суду від 13.02.2019р. (постановлена без виходу до нарадчої кімнато) прийнято рішення про відмову у задоволенні цього клопотання з огляду на те, що жодного підтверджуючого доказу, що саме цей представник з великої кількості представників територіальної громади в особі ДМР зайнятий 13.02.2019р. в іншій справі, суду не надано.

З урахуванням заяви відповідача за основним позовом та позивача за зустрічним ОСОБА_3 від 13.02.2019р. та неявку інших сторін, третіх осіб (їх представників), суд 13.02.2019р. завершив розгляд справи 13.02.2019р. відповідно до ст. 223 та ч.2 ст. 247 ЦПК України за відсутності учасників процесу та без технічної фіксації судового процесу технічними засобами.

При розгляді справи, суд враховує норму п. 9 ч. 1 Розділу XI «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VІІІ від 03.10.2017р., який набрав чинності з 15.12.2017р., згідно якого справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Підготовче засідання у справи у відповідності до положень ст. 197 ЦПК України не проводилось, оскільки станом на 15.12.2017р. розгляд справи по суті було розпочато (під час перебування справи в провадженні судді Демидової С.О.).

Підстав для винесення по справі заочного рішення немає, оскільки відсутня сукупність умов для заочного розгляду передбачена ч. 1 ст. 280 ЦПК України.

Суд, вислухав представника позивача, відповідача, його представника, представника ДМР всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, вважає, що в задоволенні основного позову слід відмовити, а зустрічні позовні вимоги задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 (позивач), ОСОБА_4, ОСОБА_6, а також неповнолітні ОСОБА_5, ОСОБА_2 і ОСОБА_7 є користувачами 4-кімнатної квартири загальною площею 72,35, житловою 69,70 кв.м, розташованої за адресою: АДРЕСА_3, що підтверджується довідкою про склад сімї та місце реєстрації № 22761 від 11.08.2016р. (а.с. № 7).

Рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної ради від 21.08.2015р. зобовязано КВ ЖРЕП Жовтневого району відкрити особові рахунки по квартирі на ОСОБА_1 (а.с. № 8).

Означена квартира не приватизована, перебуває у комунальній власності, що не заперечується сторонами.

Сторонами визнається, що ОСОБА_8 (відповідач за основним позовом) також мешкає у цій квартирі, але в ній не зареєстрований.

Як зазначив позивач у позові, ОСОБА_3 за власною заявою відмовився від права користування квартирою, знявся з реєстрації, але не виселився. Систематично руйнує і псує жиле приміщення, використовує його не за призначенням, його поведінка створює загрозу. В судовому засіданні 10.10.2017р. позивач ОСОБА_1 поясняв, що з відповідачем жити неможливо, одного разу він отруїв дитину, постійно свариться, виражається нецензурною лайкою, у звязку з чим він звертався до органів поліції. Але ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності не притягався.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні 15.11.2018р. пояснив суду, що у квартирі мешкали його батьки і він також постійно мешкає у цій квартирі в окремій кімнаті. З племінником - позивачем ОСОБА_1 у нього склалися неприязні стосунки. У 2014 році з ним (ОСОБА_3А.) стався інсульт. Позивач забрав у нього паспорт, що сталося, коли відповідач повертався з лікарні на таксі і не зміг оплатити за проїзд, у звязку з чим залишив паспорт таксисту. Позивач «викупив» паспорт у таксиста, але не повернув його. Натомість змусив його написати заяву про зняття з реєстрації, відвіз його у паспортний стіл, дав йому на підписання картку про зняття з реєстрації. З реєстрації він був знятий 27.01.2014р. За комунальні послуги він сплачував по можливості, на підтвердження чого надав суду три квитанції про оплату комунальних послуг в листопаді 2018р. (а.с. № 213). На цей час перешкод у користуванні йому ніхто не чинить, але у нього існують неприязні стосунки з позивачем, який вчиняє крадіжки його речей, виганяє його друзів, тощо.

Суд зазначає, що статтями 47 Конституції України, 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Конвенцією «Про захист прав людини та основоположних свобод» гарантується кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла, яке охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (п. 1 ст. 8 Конвенції).

Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.

Частиною 1 ст. 64 ЖК України передбачено, що члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї.

Діючим ЖК України визначено, що члени сім'ї наймача втрачають право на користування житлом у випадках, встановлених законом.

Згідно з частинами 4, 5 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття, роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

Означена правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 08.11.2018р. по справі № 725/2980/16-ц (провадження № 61-27588св18), яка згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховується судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Частиною 1 ст. 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно із ч.ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Окрім пояснень самого позивача про наявність для нього неприязних стосунків з відповідачем, руйнування, псування останнім житла, жодних доказів, які свідчать про ці обставини ним не надані. Свідками ці обставини не підтверджені, оскільки позивач не забезпечив їх явку.

Таким чином позивачем ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів, які б доводили факт існування обставин, за наявності яких відповідно до статті 116 ЖК України виникає можливість виселення без надання іншого жилого приміщення: систематичне руйнування будинку, використання не за призначенням, систематичне порушення правил співжиття, неможливість спільного проживання. Лише факт звернення до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення і внесення її до ЄРДР, яка, на думку позивача, порушує правила спільного співжиття, без застосування до винної особи заходів впливу цими органами не є підставою для виселення.

Слід при цьому зауважити, що відповідач ОСОБА_3 є інвалідом 2-ї групи та це єдине його житлом.

За змістом статей 64, 65 ЖК України наймач і члени сім'ї, що проживають разом, набувають права користування одним жилим приміщенням у будинку державного або громадського житлового фонду. Особа, яка вселилась до наймача як член сім'ї, не набуває права користування займаним ним жилим приміщенням, якщо вона зберігає за собою право користування іншим жилим приміщенням у будинку державного чи громадського житлового фонду або якщо є інші докази того, що вона при цьому не змінювала свого постійного місця проживання.

Виходячи з положень Конституції України про гарантування громадянам свободи пересування і вільного вибору місця проживання, сама по собі наявність чи відсутність прописки не може бути підставою як для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка вселилася до наймача, так і для відмови в цьому.

Суд зазначає, що право на проживання передбачає право користування і збереження за особою певної житлової площі в будинку (квартирі) приватного або громадського житлового фонду. Таке право не є формальним, а є гарантією забезпечення особи житлом. При цьому наявність або відсутність реєстрації жодним чином не впливає на це право.

Так у пункті 9 постанови пленуму ВСУ № 2 від 12.04.1985р. «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами ЖК України» застережено, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови № 9 від 01.11.1996р. «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Як встановлено судом, відповідач ОСОБА_3 з 05.10.2012р. зареєстрований у квартирі. Під час розгляду справи сторони не заперечували, що відповідач вселився до квартири на законних підставах, проживав у квартирі і проживає досі, не дивлячись на зняття з реєстрації 27.01.2014р.

Варто відмітити, що ВСУ у постанові від 30.01.2013р. №6-125цс12, аналізуючи зміст положень Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», ст. 1, 6, 9, 61 ЖК України та ст. 29 ЦК України, дійшов висновку про те, що місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, у якому особа постійно проживає, має передбачене ст. 64 ЖК України право користування цим приміщенням, яке зберігається за особою при її тимчасовій відсутності, а тому така особа має право і на приватизацію разом з членами сім'ї. Отже, навіть право особи на приватизацію не пов'язане з реєстрацією місця проживання у житлі, а повязане з правом особи на житло і фактом її проживання у житловому приміщенні.

Звертаючись до суду із позовом про виселення позивач обрав підстави, передбачені ч. 1 ст. 116 ЖК України. Під час розгляду справи ОСОБА_1 (або його представник) не скористався правом на уточнення правових підстав позову, хоча за його клопотанням 10.10.2017р. надавався час на такого уточнення (а.с.№ 137-138 дія № 37), таке клопотання 20.09.2018р. заявляв і представник позивача (а.с. № 185). Втім, до 15.11.2018р. (останнє судове засідання, в якому приймав участь представник позивача), правові підстави позовних вимог уточнені не були .

Враховуючи те, що позивачем не надано доказів для застосування судом ч. 1 ст. 116 ЖК України для виселення відповідача, а останній, не дивлячись на зняття з реєстрації, зберігає за собою право користування квартирою, позовні вимоги ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення задоволенню не підлягають.

Натомість, частково може бути задоволений зустрічний позов ОСОБА_3, а саме лише в частині визнання за ним права користування квартирою, оскільки визнання недійсним правочину щодо зняття з реєстрації на підставі ст.ст. 203, 215 ЦК України є неналежним способом захисту порушеного права.

Суд не обговорює питання про строки позовної давності по предявленню зустрічного позову, оскільки позивачем за основним позивом не подано заяви про застосування строків пощовної давності.

Обговорюючи питання щодо розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України з огляду на те, що у задоволенні позовних вимог позивачеві за основним позовом ОСОБА_1 відмовлено, судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 551грн.20коп. (ставки судового збору на 2016р., коли предявлено основний позов а.с. № 3) покладаються на позивача.

Оскільки зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 задоволені частково, але ОСОБА_3 звільнений від сплати судового збору, як інвалід ІІ групи на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», з позивача на користь держави необхідно стягнути судовий збір в сумі 640 грн. за ту частину позовних вимог, яка є задоволеною (за ставками судового збору на 2017р., коли предявлено зустрічний позов). Що стосується судових витрат за ту частину позовних вимог, в задоволенні якої ОСОБА_3 відмовлено, ці судові витрати відносяться на рахунок держави.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. 47, ч. 2 ст.124 Конституції України, п.п.1,2 ст. 8 Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод», ст.ст. 6, 64, 65, 116 ЖК України, Постановами Пленуму ВСУ № 2 від 12.04.1985р. «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами ЖК України», та № 9 від 01.11.1996р. «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", правовою позицією ВСУ у постанові від 30.01.2013р. №6-125цс12, правовою позицією ВС у постанові від 08.11.2018р. по справі № 725/2980/16-ц (провадження № 61-27588св18), ст.ст. 4, 10, 12, 13, 76-81, 89, 141, 223, 247, 259, 263-265, п. 9 ч. 1 Розділу XI «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції Закону України від 03.10.2017р.), суд,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, що діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2, до ОСОБА_3 (треті особи - ОСОБА_4, що діє також в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5, ОСОБА_6, що діє також в інтересах неповнолітнього ОСОБА_7, Управління-служба у справах дітей Соборної районної у м. Дніпрі ради, територіальна громада м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради) про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом виселення - відмовити.

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 (треті особи - ОСОБА_4, що діє також в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5, ОСОБА_6, що діє також в інтересах неповнолітнього ОСОБА_7, Управління-служба у справах дітей Соборної районної у м. Дніпрі ради, територіальна громада м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради, Відділ формування та ведення реєстру територіальних громад управління-реєстраційної служби Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради) про визнання недійсним одностороннього правочину щодо зняття з реєстрації і відмови від права користування квартирою, визнання права користування житлом задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_3 право користування квартирою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 в частині визнання недійсним одностороннього правочину щодо зняття з реєстрації і відмови від права користування квартирою - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 640 грн.

Судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 640 грн. віднести на рахунок держави.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 273 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя: Ткаченко Н.В.