Справа № 489/5235/16-ц
Номер провадження 2/489/207/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2019 року м. Миколаїв,

вул. Космонавтів,81/16 (81/17),

зал судових засідань №11

Ленінський районний суд м. Миколаєва в складі:

головуючого - судді Тихонової Н.С.,

секретар судового засідання Мазницька Н.Ю.,

за участю:

відповідача - ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (правонаступник Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк») до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, зустрічним позовом ОСОБА_3 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (правонаступник Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк») про розірвання кредитного договору,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступник АТ КБ «Приватбанк») звернулось з позовом до ОСОБА_3, яким просили стягнути з останнього заборгованість у розмірі 74 307 грн. 67 коп. за кредитним договором № б/н від 04.11.2013 р.

Свої вимоги мотивували тим, що:

- 04.11.2013 р. відповідач отримав кредит в розмірі 18 000 грн. 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки;

- відповідно до умов договору відповідач зобовязувався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в порядку, встановленому кредитним договором;

- проте, відповідач свої зобовязання за кредитним договором не виконав, в звязку з чим станом на 11.10.2016 р. утворилась заборгованість за кредитом.

Відповідач із вимогами у заявленому розмірі не погоджувався та у відзиві на позов вказував, що вимоги Банку підлягають задоволенню лише в частині стягнення тіла боргу та частини відсотків через те, що:

-04.11.2013 року між сторонами дійсно був укладений кредитний договір, за умовами якого відповідач отримав кредитні кошти у розмірі 18 000 грн. 00 коп.;

-останній платіж за кредитом відповідач здійснив 23.10.2014 року у розмірі 850 грн. 00 коп., після чого залишок заборгованості за кредитом склав 16 261 грн. 65 коп.;

-позивач при подачі позову визначив суму заборгованості відповідача у розмірі 74 307 грн. 67 коп., проте така сума є несправедливою, оскільки банком нараховано відсотки за кредитом у розмірі 51 469 грн. 60 коп., що суперечить принципам розумності та справедливості;

-банком нараховано штрафи, пеню та комісію поза межами спеціальної позовної давності, через що вони не можуть бути стягнуті у розмірі, визначеному у позові.

У відповіді на відзив позивач наполягав на задоволенні позовних вимог та зазначав,що:

-сторонами при укладенні кредитного договору були обговорені усі істотні умови, зокрема щодо процентної ставки;

-відповідач за первісним позовом підписанням Анкети-заяви позичальника приєднався до Умов та Правил надання банківських послуг, що разом складають кредитний договір;

-виписка по картковому рахунку відповідача підтверджує користування кредитними коштами останнім та правомірність нарахування банком визначеної у позові заборгованості;

-відповідачем не спростовано розрахунку позивача та не надано іншого розрахунку його заборгованості перед банком;

-доводи відповідача щодо неправомірного підвищення відсоткової ставки є безпідставними, оскільки у разі незгоди з новою відсотковою ставкою за користування кредитом позичальник має право сплатити заборгованість по відсоткам, виходячи з відсоткової ставки встановленої при укладенні договору;

-відповідачу були направлені повідомлення про зміну відсоткової ставки, однак заяв про розірвання договору від відповідача не надходило;

-пеня та штраф не є взаємовиключними видами неустойки, а тому можуть бути нараховані одночасно, оскільки Конституція України не обмежує розмір санкцій або їх набір при притягненні до одного виду відповідальності;

-щодо строку позовної давності по стягненню штрафних санкцій, то він позивачем не пропущений, оскільки відповідач отримав кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії, за якою йому було видано кредитну картку зі строком дії до 05.2017 року; між тим, позивач із даним позовом звернувся до суду у жовтні 2016 року, через що строк позовної давності ним не пропущений.

В подальшому ОСОБА_3 звернувся із зустрічним позовом до АТ КБ «ПриватБанк» про розірвання кредитного договору, вказуючи, що Банком істотно порушено умови кредитного договору від 04.11.2013 року, а саме:

-банком нараховано позичальнику відсотки за користування кредитом у значно більшому розмірі, ніж передбачено умовами кредитного договору, що є несправедливим та суперечить принципам розумності;

-банк неодноразово підвищував відсоткову ставку за користування кредитом без попереднього узгодження із позичальником, тобто в односторонньому порядку змінював умови договору;

-внаслідок істотного порушення банком умов кредитного договору ОСОБА_3 знаходиться у вкрай невигідному становищі та фактично позбавлений того, на що очікував при укладенні договору;

-єдиним доходом відповідача є пенсія, та він потребує також витрат придбання ліків, їжу та на сплату комунальних послуг, через що має намір погасити заборгованість за кредитним договором та розірвати кредитні відносини із банком.

Згідно відзиву на зустрічну позовну заяву позивач (відповідач за зустрічним позовом) стверджував, що:

-сторонами при укладенні кредитного договору було обумовлено усі істотні умови договору;

-так, відповідачу достовірно було відомо про розмір відсоткової ставки, який був встановлений у розмірі 27,6 % річних;

-Умови та Правила надання банківських послуг, які також містять умови кредитування, є загальнодоступною інформацією, яка розміщена на офіційному сайті Банку, та з якою відповідач мав можливість ознайомитись;

-відповідач, підписавши Анкету-заяву погодився з умовами кредитування та в подальшому користувався кредитними коштами, а також сплачував заборгованість за кредитом;

-вимоги щодо розірвання кредитного договору не підлягають задоволенню, оскільки зміни істотних умов кредитного договору не відбулось, так як відсоткова ставка не є істотною умовою договору;

-відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що у момент укладення кредитного договору він не міг передбачити, що зміна відсоткової ставки не настане;

-відповідач жодного разу не звертався до банку з питання врегулювання питання щодо зміни відсоткової ставки;

-одностороння відмова від виконання зобовязання не допускається.

Ухвалою від 31.10.2016 року відкрито провадження у справі.

19.12.2016 року Ленінським районним судом м. Миколаєва по даній справі ухвалено заочне рішення, яким з відповідача було стягнуто заборгованість на користь позивача у розмірі 74 307 грн. 67 коп.

Ухвалою від 18.09.2018 року вказане рішення суду скасовано, а справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Ухвалою від 29.11.2018 року обєднано в одне провадження первісний позов про стягнення заборгованості та зустрічний позов ОСОБА_3 про розірвання кредитного договору для спільного розгляду.

В судове засідання представник позивача не з'явився, повідомлений належним чином.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги визнавав частково та наполягав на задоволенні зустрічного позову.

Встановивши фактичні обставини, дослідивши надані докази, суд виходить з такого.

04 листопада 2013 року між ОСОБА_3 та Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (правонаступник Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк») був укладений Договір № б/н, відповідно до якого відповідач отримав кредит в розмірі 18 000 грн. 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за його використання в розмірі 2,3 % на місяць на залишок заборгованості, а також зобовязувався сплачувати інші платежі в порядку, на умовах та в строки, визначених цим Договором.

Вказаний кредитний договір складається з Анкети-заяви позичальника про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «ПриватБанк», Умов та Правил надання банківських послуг та Тарифів банку.

Відповідно до умов Договору Клієнт ознайомлений та згодний з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами.

Відповідно до п. 2.1.1.2.3, п. 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг, Клієнт надає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку, і Клієнт надає право банку в будь-який момент змінити (зменшити чи збільшити) кредитний ліміт.

Згідно п. 2.1.1.5.5 Умов та Правил надання банківських послуг, Клієнт зобовязувався погашати заборгованість за Кредитом, відсотками за його використання, за перерахунком платіжного ліміту, а також сплачувати комісії на умовах, передбачених Договором.

Згідно із частинами 1,2 статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частинами 1, 2 ст. 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Банк зобов'язаний укласти договір банківського рахунка з клієнтом, який звернувся з пропозицією відкрити рахунок на оголошених банком умовах, що відповідають закону та банківським правилам (ч. 2 ст. 1067 ЦК України).

Підписавши Анкету-заяву відповідач погодився з умовами та Правилами надання банківських послуг в ПАТ КБ «ПриватБанк», які є публічною офертою, тим самим взявши на себе зобовязання з повернення кредиту відповідно до вказаних Умов та Правил.

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків (стаття 11 ЦК України).

Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

Згідно зі статтями 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином та у встановлений законом строк.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Таким чином, у силу статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Проте в порушення умов, передбачених кредитним договором, відповідач грошові зобовязання перед кредитодавцем належним чином не виконував, внаслідок чого виникла заборгованість.

Відповідно до наданого позивачем ОСОБА_4, станом на 11.10.2016 року, заборгованість відповідача складає 74 307 грн. 67 коп., а саме: 16 685 грн. 65 коп. заборгованість за тілом кредиту, 51 469 грн. 60 коп. - заборгованість за відсотками за користування кредитом, 500 грн. 00 коп. штраф (фіксована частина), 3 514 грн. 65 коп. штраф (процентна складова).

Натомість суд звертає увагу на те, що позивачем на підтвердження своїх вимог також надано виписку по рахунку відповідача, згідно якої вбачається, що після останнього погашення відповідачем частини заборгованості її залишок складав 16 261 грн. 65 коп., після чого позивач не користувався карткою та не знімав кредитних коштів, а тому тіло кредиту не могло збільшуватись, через що суд вбачає, що з відповідача підлягає стягненню тіло кредиту у розмірі 16 261 грн. 65 коп.

Разом з тим, з наданого позивачем ОСОБА_4 вбачається, що Банком в односторонньому порядку за час дії Договору збільшена процентна ставка з 01.09.2014 року 32,40% річних; з 01.04.2015 року 42,00 %.

Проте, відповідно до п. 2.1.1.12.6. Умов та правил надання банківських послуг за користування кредитом і овердрафтом банк нараховує відсотки в розмірі, встановленому Тарифами банку, з розрахунку 360 (триста шістдесят) календарних днів у році.

Згідно ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до положень ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

У разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов'язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором.

Верховним Судом України в постанові від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1374цс17 зазначалось, що боржник вважається належним чином повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа (повідомлення) про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові.

Проте, Умови та Правила надання банківських послуг, що діяли на час підписання анкети-заяви, та надані позивачем на підтвердження своїх вимог, зокрема, підпункти 1.1.3.2.3 та 1.1.3.1.9, зазначають певну процедуру повідомлення позичальника про зміну тарифу за кредитним договором. Між тим, позивач не надав відповідних доказів за правилами ст. 81 ЦПК України на підтвердження виконання такої процедури повідомлення позичальника про зміну відсоткової ставки.

Анкета-заява, яку підписав позичальник не містить будь-яких умов щодо процентної ставки. На час підписання договору процентна ставка була визначена тарифами банку, які як зазначено в анкеті-заяві були надані відповідачу в письмовому вигляді, проте, цей витяг не містить підпису позичальника.

З огляду на викладене, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення з відповідача процентів у розмірі визначеному в розрахунку не підлягають задоволенню.

Натомість, відсотки за користування кредитом мають бути стягнуті в розмірі, розрахованому за первинною відсотковою ставкою за наступною формулою: С х В : Р х Д + П Н, де Д кількість днів в періоді 30.11.2014 (період прострочення кредиту з 30.11.2014 року до 11.10.2016 року); Р кількість днів в році при розрахунку процентів 360; С сума заборгованості за кредитом 16 261 грн. 65 коп. (згідно виписки); В відсоткова ставка 27,60%; П загальна заборгованість за відсотками ( 1000,97 грн.); Н остання сума погашення боргу за наданим кредитом ( 850,00 грн.).

Тобто, заборгованість відповідача за відсотками по кредиту складає 8 653 грн. 64 грн. (16 261 грн. 65 коп. х 27,60% : 360 днів х 682 днів + 1 000 грн. 97 коп. 850 грн. 00 коп.).

Відповідач неналежним чином виконувала свої зобов'язання за кредитним договором, несвоєчасно погашала заборгованість перед банком за кредитом і відсотками, внаслідок чого у нього утворилася заборгованість, яка згідно з розрахунками становить 24 915 грн. 25 коп.

Разом з тим, відповідно до п. 1.1.5.20 Умов та Правил надання банківських послуг у випадку порушення клієнтом строків платежів за будь-яким з грошових зобовязань, передбачених чинним договором, більш ніж на 30 днів, Клієнт зобовязаний сплатити Банку штраф в розмірі 500 грн. 00 коп. + 5% від суми заборгованості за кредитним лімітом, з урахуванням нарахованих та прострочених процентів та комісій.

За п.1.1.5.25 Умов та Правил надання банківських послуг за несвоєчасну сплату послуг, передбачених даним Договором, Умовами та Правилами клієнт сплачує Банку за кожним випадком порушення пеню в розмірі 0,1% від суми заборгованості, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період, за який сплачується пеня, за кожен день прострочки.

За таких обставин є підстави для застосування передбаченого Умовами виду цивільно-правової відповідальності штрафу. Отже стягненню з відповідача на користь позивача підлягає штраф у розмірі 500 грн. 00 коп. - фіксована частина та 1 245 грн. 76 коп. - процентна складова (5% від 24 915 грн. 25 коп.).

У позовній заяві зазначена вимога банку про стягнення з відповідача заборгованості за пенею та комісією в сумі 2 137 грн. 77 коп.

Вказана вимога позивача не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обовязку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обовязків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи викладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15, в постанові від 11 жовтня 2017 року № 6-1374цс17 і має враховуватися судами загальної юрисдикції при застосуванні норм права.

Крім того, заявлена банком вимога про стягнення пені не може бути задоволена у зв'язку з тим, що відповідно до змісту позовної заяви та доданого до неї розрахунку сума 2 137 грн. 77 коп. вказана одночасно як пеня та комісія, без уточнення її складових, тобто відсутнє розмежування пені та комісії, в зв'язку з чим не можливо визначити розмір пені, яку просить стягнути позивач та спосіб її нарахування, а також неможливо визначити розмір комісії, яку просить стягнути позивач.

Згідно із вказаним розрахунком пеня нараховувалася щомісячно в однаковому розмірі 100 грн., що суперечить умовам кредитного договору, зокрема п.1.1.5.25 Умов та Правил надання банківських послуг. Однак банк у розрахунках заборгованості таку формулу не застосовував. Тому розрахунки позивача в частині нарахування пені не можуть бути покладені в основу рішення суду. Інших розрахунків банк суду не надав.

Таким чином, загальна сума заборгованості за укладеним між сторонами кредитним договором, яка підлягає стягненню з відповідача на користь банку, становить 26 661,05 грн., з яких заборгованість за тілом 16 261 грн. 65 коп., заборгованість за відсотками 8 653 грн. 64 коп., штраф (фіксована частина) 500 грн. 00 коп., штраф (процентна складова) 1 245 грн. 76 коп.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що стягненню підлягає тіло заборгованості за кредитом, частина заборгованості за відсотками та штраф, нарахований згідно розміру заборгованості, а у стягненні частини тіла заборгованості, визначеного у позові та пені з наведених вище підстав слід відмовити.

Відповідно до положень статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно наданого відзиву відповідач просив застосувати строк позовної давності до штрафних санкцій, визначених у позові, оскільки вони нараховані поза межами такого строку, проте такі доводи відповідача суд не приймає до уваги, оскільки стягненню підлягає лише штраф, який має одноразовий характер, а у задоволенні вимог про стягнення пені суд вважає за необхідне відмовити по суті.

Відтак, судом вбачає за можливе задовольнити первісні позовні вимоги частково.

Разом з тим, ОСОБА_3 звернувся із зустрічним позовом до АТ КБ «ПриватБанк» про розірвання кредитного договору №б/н від 04.11.2013 р. недійсним. Вказував, що Банком при укладанні кредитного договору порушено законодавство щодо захисту прав споживачів, а саме: позичальнику не було надано всю необхідну інформацію про умови кредитного договору, банком не повідомлено його про можливу зміну розміру процентної ставки, а він, в свою чергу, не міг при укладенні договору передбачити для себе негативні наслідки у вигляді одностороннього збільшення банком відсоткової ставки.

Також, ОСОБА_3 вказує, що на сьогодні його дохід складається лише з пенсії та він не може належним чином виконувати умови договору, до того ж й сплачувати заборгованість по відсоткам за підвищеною ставкою, оскільки усі кошти він витрачає на ліки, та сплату комунальних послуг.

Згідно Довідки, виданої Інгульським обєднаним управлінням Пенсійного фонду України від 20.09.2018 року за №2046 вбачається, що ОСОБА_3 знаходиться в управлінні на обліку та отримує пенсію за віком, яка за період з квітня 2018 року по вересень 2018 року склала 15 756 грн. 36 коп.

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Так, згідно ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Згідно ст. 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання.

Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Частиною 2 ст. 652 ЦК України передбачено, що в разі недосягнення сторонами згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладання договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладанні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована особа.

Пунктом 1.1.3.2.3 Умов та правил надання банківських послуг передбачено можливість односторонньої зміни тарифів та інших невід'ємних частин договору, у звязку із чим розмір відсоткової ставки за кредитом може змінюватись банком за умови інформування позичальника шляхом надання виписки по картковому рахунку на умовах, зазначених в п. 1.1.3.1.9.Умов та правил надання банківських послуг.

Тобто, умови договору передбачали можливість збільшення відсоткової ставки за кредитним договором, проте правомірність (неправомірність) такого збільшення та здійснення цієї процедури, відповідно до умов договору та, з урахуванням дотримання прав сторін, не відноситься до підстав розірвання кредитного договору між сторонами.

Тяжке матеріальне становище відповідача та те, що його доходом є лише пенсія також не може покладатись в основу розірвання кредитного договору за судовим рішенням.

Відповідачем у відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України не доведено суду наявності обставин для розірвання спірного договору, визначених ст.ст. 651 та 652 ЦК України, а тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_3

Разом з тим, згідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У відповідності до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способи захисту прав та інтересів передбачені ст. 16 ЦК України, а саме визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення та інші.

Натомість, суд звертає увагу, що збільшення банком в односторонньому порядку відсоткової ставки за користування договором є окремим правочином, який може бути оскаржений у судовому порядку, та є ефективним способом порушеного права відповідача у разі його незгоди із одностороннім збільшенням банком відсоткової ставки за користування кредитом.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у Постанові від 18.07.2018 року по справі №211/1578/13.

Таким чином, вимоги ОСОБА_3 щодо необхідності розірвання кредитного договору від 04.11.2013 року не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, через що суд дійшов висновку про відмову у зустрічному позові.

На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір в розмірі 1 378 грн. 00 коп.

Керуючись ст. ст. 4, 19, 141-142, 200, 263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 04.11.2013 р. в розмірі 26 661 грн.05 коп., з яких заборгованість за тілом 16 261 грн. 65 коп., заборгованість за відсотками 8 653 грн. 64 коп., штраф (фіксована частина) 500 грн. 00 коп., штраф (процентна складова) 1 245 грн. 76 коп.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір в розмірі 1 378 грн. 00 коп.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про розірвання кредитного договору відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається через Ленінський районний суд м. Миколаєва або безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення або з дня складання повного тексту рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Позивач Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», адреса місцезнаходження: м. Київ, вул. Грушевського,1-Д;

Відповідач ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2.

Повний текст рішення суду складено 05.02.2019 року.

Суддя Н.С. Тихонова