Постанова

Іменем України

30 січня 2019 року

м. Київ

справа № 646/13188/15-ц

провадження № 61-18886св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1, який є правонаступником ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

треті особи: Реєстраційна служба Харківського міського управління юстиції, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Губська Віта Анатоліївна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 09 березня 2016 року у складі судді Шелест І. М. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 15 березня 2017 року у складі колегії суддів: Кружиліної О. А., Кіпенка І. С., Шаповал Н. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У жовтні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, який уточнила у процесі розгляду справи, до ОСОБА_3, третя особа - Реєстраційна служба Харківського міського управління юстиції, про визнання права власності.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_2 посилалася на те, що їй та її чоловіку ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, на праві спільної сумісної власності належала квартира АДРЕСА_1. Право власності на зазначену квартиру не визнається її дочкою ОСОБА_3, яка вважає себе власником спірної квартири на підставі договору довічного утримання, укладеного 29 червня 2002 року між нею, ОСОБА_5 та відповідачем, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу (далі - приватний нотаріус ХМНО) ГубськоюВ. А. за № 3752. Однак правочин, який став підставою для переходу права власності до ОСОБА_3, є нікчемним, що було встановлено рішенням Апеляційного суду Харківської області від 30 вересня 2015 року у справі № 646/113/15-ц за її позовом до ОСОБА_3 про розірвання договору довічного утримання. Будь-яких змін у правах та обов'язках сторін цього договору не відбулося, право власності на спірну квартиру від неї та ОСОБА_5 до ОСОБА_3 ніколи не переходило. Власниками спірної квартири фактично залишалося подружжя. Відповідач створює їй перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні майном. Реєстрація права власності на спірну квартиру за ОСОБА_3 позбавляє її можливості здійснювати свої права власника. Враховуючи викладене, ОСОБА_2 просила: визначити її частку у праві власності на квартиру АДРЕСА_2 в розмірі 1/2; визнати за нею право власності на 1/2 частину зазначеної квартири; зняти заборону на відчуження спірної квартири, зареєстровану в реєстрі приватним нотаріусом ХМНО Губською В. А. за № 4 при укладенні договору довічного утримання від 29 червня 2002 року.

Ухвалою Червонозаводського районного суду міста Харкова від 24 грудня 2015 року, внесеною в журнал судового засідання, до участі у справі як третю особу залучено приватного нотаріуса ХМНО Губську В. А.

Рішенням Червонозаводського районного суду міста Харкова від 09 березня 2016 року позов задоволено. Визначено частку ОСОБА_2 у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_2 - 1/2 частина і визнано за ОСОБА_2 право власності на цю частку. Припинено право спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_2. Знято заборону, накладену 29 червня 2002 року приватним нотаріусом ХМНО Губською В. А., реєстровий № 4, на підставі договору довічного утримання, укладеного 29 червня 2002 року між ОСОБА_2, ОСОБА_5 та ОСОБА_3, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Губською В. А. за реєстровим № 3752, на відчуження квартири, яка зареєстрована у Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна за реєстраційним номером обтяження 5645468.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що законодавчо визначено обов'язковість судового рішення, яке набрало законної сили, із встановленими фактами про права та правовідносини осіб, що не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Враховуючи, що недійсність (нікчемність) правочину - договору довічного утримання від 29 червня 2002 року - встановлена рішенням Апеляційного суду Харківської області від 30 вересня 2015 року у справі № 646/113/15-ц у спорі між тими самими особами, які беруть участь у цій справі, доводи відповідача і третьої особи щодо правомірності укладеного договору довічного утримання і того, що єдиним власником спірної квартири є ОСОБА_3, безпідставні. Оскільки ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1, то з метою захисту порушеного права ОСОБА_2 має право на визначення її частки у спільній сумісній власності на спірну квартиру і визнання за нею права власності на цю частку. Враховуючи, що нікчемний (недійсний в силу закону) правочин не тягне правових наслідків, крім наслідків його недійсності, заборона на відчуження зазначеної квартири підлягає скасуванню. На спірні правовідносини не поширюється правила про позовну давність, оскільки позови про визнання права власності, що пред'явлені на підставі статті 392 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) пов'язані з невизначеністю відносин права власності позивача щодо свого майна.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 30 січня 2017 року залучено до участі у розгляді справи правонаступника ОСОБА_2, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2, - її сина ОСОБА_1

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 15 березня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6 відхилено, рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 09 березня 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.

У квітні 2017 року ОСОБА_3 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 09 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 15 березня 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Касаційна скарга ОСОБА_3 мотивована тим, що висновки судів попередніх інстанцій про недотримання нотаріальної форми договору довічного утримання є помилковими. Вказаний договір не є нікчемним і може бути визнаний недійсним виключно у позовному провадженні. Суд першої інстанції неправомірно відмовив у застосуванні наслідків спливу позовної давності, а суд апеляційної інстанції відмовився розглядати зазначену заяву. Переглядаючи справу, апеляційний суд не перевірив доводів апеляційної скарги, чим унеможливив встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Зазначене порушення норм процесуального права призвело до неповноти апеляційного розгляду справи, неправильного застосування норм матеріального права та ухвалення незаконного і необґрунтованого рішення.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі, а ухвалою від 07 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

19 квітня 2018 року справу № 646/13188/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності належала квартира АДРЕСА_2, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданим Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду на підставі розпорядження від 01 листопада 1993 року № 22405.

Відповідно до статті 744, частини першої статті 747 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Майно, що належить співвласникам на праві спільної сумісної власності, зокрема майно, що належить подружжю, може бути відчужене ними на підставі договору довічного утримання (догляду). У разі смерті одного із співвласників майна, що було відчужене ними на підставі договору довічного утримання (догляду), обсяг зобов'язання набувача відповідно зменшується.

29 червня 2002 року між ОСОБА_5, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Губською В. А. та зареєстрований в реєстрі за № 3752, згідно з яким ОСОБА_5 та ОСОБА_2 передали у власність ОСОБА_3 в рівних частках кожний, належну їм на праві спільної сумісної власності квартиру АДРЕСА_2. ОСОБА_3 зобов'язалася довічно повністю утримувати ОСОБА_5 та ОСОБА_2, забезпечувати їх харчуванням, одягом, лікарськими засобами, доглядом, необхідною допомогою та зберігати в безкоштовному довічному користуванні відчужувану квартиру.

Згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 22 червня 2010 року ОСОБА_3 є власником вищевказаної квартири на підставі договору довічного утримання від 29 червня 2002 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер.

У січні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про розірвання договору довічного утримання у зв'язку з невиконанням набувачем своїх зобов'язань з утримання відчужувачів.

Рішенням Червонозаводського районного суду міста Харкова від 14 квітня 2015 року у справі № 646/113/15-ц позов задоволено. Розірвано договір довічного утримання, укладений 29 червня 2002 року між ОСОБА_2, ОСОБА_5 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Губською В. А. за реєстровим № 3752. Рішення мотивоване тим, що відповідач не надала суду доказів на підтвердження належного виконання нею своїх договірних зобов'язань.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 30 вересня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 14 квітня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову у зв'язку з його безпідставністю. Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що оспорюваний договір довічного утримання вчинено сторонами з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення цього договору, а тому в силу частини першої статті 47 Цивільного кодексу Української РСР, чинного на час укладення договору, такий договір є недійсним.

Згідно з частиною третьою статті 61 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до частин першої-третьої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю (частина перша статті 368 ЦК України).

Згідно з частинами першою-третьою статті 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

З огляду на викладене правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Отже, при розгляді спору суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_2 посилалася на те, що вона та її померлий чоловік фактично залишилися власниками спірної квартири, проте ОСОБА_3 це не визнає, створює їй перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні майном.

Як роз'яснено у пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», за загальними правилами частини другої статті 372 ЦК України при поділі майна, що є у спільній сумісній власності, за рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі смерті співвласника приватизованого будинку (квартири) частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними (частина друга статті 370, частина друга статті 372 ЦК України). Частка

померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду.

З урахуванням положень вищенаведених частини першої статті 15 та статті 392 ЦК України власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що у зв'язку із встановленням рішенням суду, яке набрало законної сили, обставин щодо недійсності договору довічного утримання від 29 червня 2002 року ОСОБА_3 не є власником спірної квартири, а ОСОБА_2 як співвласник цього нерухомого майна має право на визначення своєї частки у праві власності на нього.

Аргументи касаційної скарги ОСОБА_3 про те, що судами попередніх інстанцій безпідставно не застосовано до спірних правовідносин позовну давність, не заслуговують на увагу, оскільки відмовляючи у застосуванні позовної давності, місцевий суд правильно виходив з того, що позови про визнання права власності, пред'явлені на підставі статті 392 ЦК України, пов'язані з невизначеністю відносин права власності позивача щодо свого майна, тому на ці правовідносини позовна давність не поширюється.

Обставини справи встановлені судами першої та апеляційної інстанцій на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто суди дотрималися встановленого статтею 212 ЦПК України 2004 року принципу оцінки доказів, згідно з яким суди на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду справи аналізують і оцінюють докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

Наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищевказаної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскільки доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів попередніх інстанцій і не дають підстав вважати, що судами порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Виконання оскаржуваних судових рішень було зупинено ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 квітня 2017 року. Тому у зв'язку із залишенням касаційної скарги без задоволення необхідно поновити їх виконання.

Щодо заяви ОСОБА_3 про поворот виконання оскаржуваних судових рішень.

У травні 2018 року ОСОБА_3 подала до Верховного Суду заяву про поворот виконання рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 09 березня 2016 року та ухвали Апеляційного суду Харківської області від 15 березня 2017 року із вжиттям заходів щодо забезпечення позову, в якій просила при розгляді поданої нею касаційної скарги здійснити поворот виконання оскаржуваних судових рішень шляхом скасування будь-яких рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийнятих на підставі та після постановлення ухвали Апеляційного суду Харківської області від 15 березня 2017 року, і вжити заходів щодо забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_2 та заборони суб'єктам державної реєстрації прав на нерухоме майно і державним реєстраторам здійснювати будь-які реєстраційні дії, пов'язані з державною реєстрацією речових прав на вказаний об'єкт нерухомості, заборонити вселяти і реєструвати місце проживання за зазначеною адресою. Заява обґрунтована тим, що оскаржувані судові рішення мотивовані виключно посиланням на преюдиційність рішення Апеляційного суду Харківської області від 30 вересня 2015 року у справі № 646/113/15-ц. Однак вказане судове рішення скасовано постановою Верховного Суду від 28 лютого 2018 року з передачею справи на новий розгляд до апеляційного суду.

Відповідно до частини першої статті 444 ЦПК України суд апеляційної чи касаційної інстанції, приймаючи постанову, вирішує питання про поворот виконання, якщо, скасувавши рішення (визнавши його нечинним), він: 1) закриває провадження у справі; 2) залишає позов без розгляду; 3) відмовляє в позові повністю; 4) задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі.

Враховуючи наведене, заява ОСОБА_3 про поворот виконання рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 09 березня 2016 року та ухвали Апеляційного суду Харківської області від 15 березня 2017 року із вжиттям заходів щодо забезпечення позову не підлягає задоволенню, оскільки оскаржувані судові рішення Верховним Судом залишені без змін.

При цьому Верховним Судом взято до уваги, що вищезгадане рішення Апеляційного суду Харківської області від 30 вересня 2015 року у справі № 646/113/15-ц, яке було покладено судами першої та апеляційної інстанцій у цій справі в основу оскаржуваних судових рішень скасовано постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 лютого 2018 року з передачею справи на новий розгляд до апеляційного суду.

За результатами нового розгляду постановою Апеляційного суду Харківської області від 12 вересня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 14 квітня 2015 року скасовано в частині розірвання договору довічного утримання, укладеного в частині прав та обов'язків ОСОБА_5 та ОСОБА_3, та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову. В іншій частині рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 14 квітня 2015 року залишено без змін. При цьому апеляційний суд виходив з того, що договір довічного утримання в частині, що стосується предмета договору - 1/2 частки квартири, що в силу визначеної у статті 60 Сімейного кодексу України презумпції, яка у цій справі нічим не спростована, є спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_2, і на день смерті батька ОСОБА_3 - ОСОБА_5 був виконаний. Враховуючи, що права ОСОБА_5 за цим договором мають особистий характер і припинилися внаслідок його смерті відповідно до правил статті 1218 ЦК України, ОСОБА_2, яка є його спадкоємцем та співвласником, не мала права ставити питання про розірвання договору довічного утримання стосовно частки її померлого чоловіка у вказаній квартирі.

За змістом вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість судових рішень судів попередніх інстанцій, виходячи із встановлених ними обставин, які існували на час вирішення справи. Зміна цих обставин після ухвалення і набрання законної сили оскаржуваними судовими рішеннями не може бути підставою для їх скасування в касаційному порядку.

Разом з тим, відповідно до пункту 3 частини другої статті 423 ЦПК України підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, що підлягає перегляду.

Враховуючи наведене, ОСОБА_3 має право у встановленому процесуальним законом порядку звернутися до суду із заявою про перегляд оскаржуваного нею в цій справі рішення суду першої інстанції за нововиявленими обставинами.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436, 444 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 09 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 15 березня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 09 березня 2016 року та ухвали Апеляційного суду Харківської області від 15 березня 2017 року.

В задоволенні заяви ОСОБА_3 про поворот виконання рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 09 березня 2016 року та ухвали Апеляційного суду Харківської області від 15 березня 2017 року із вжиттям заходів щодо забезпечення позову відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук

Судді:С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник С. О. Погрібний