печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2019 року Печерський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Вовк С. В.,

при секретарі судових засідань Брачуні О. О.,

за участі представника позивача ОСОБА_1 ,

представника третьої особи Біллериса Ю. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до державного реєстратора Мосійчук Оксани Василівни, третя особа - Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», про визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень,

ВСТАНОВИВ:

Позиція сторін у справі

У липні 2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до державного реєстратора Мосійчук Оксани Василівни, третя особа - ПАТ «Укрсоцбанк», про визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що AT «Укрсоцбанк» 30.06.2016 звернулось до Печерського районного суду міста Київ з позовом до ОСОБА_2 , в якому просило суд стягнути заборгованість за Договором кредиту № 08-038/603к від 13.12.2006 у справі № 757/31935/16-ц. За вказаним позовом винесено рішення від 04.07.2017, яким AT «Укрсоцбанк» відмовлено у задоволенні позову у зв`язку з тим, що банк пропустив строки позовної давності. Вказане рішення банком не оскаржувалось і воно набуло чинності 12 серпня 2017 року. Крім того, на другій сторінці рішення в останньому абзаці суд вказав, що: «За змістом статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно)». Таким чином, банк пропустив строк позовної давності і щодо свого права звернути стягнення на заставлене майно по іпотечному договору № 02-038/1198і від 13.12.2006, який був підставою для відповідача прийняти оскаржуване рішення про перереєстрацію права власності на квартиру на AT «Укрсоцбанк». Отже, банк ввів в оману відповідача, щодо свого права на заставлене майно, а відповідач не перевірив прав банку на заставлене майно.

Представник третьої особи подав письмові пояснення, в яких зазначив, що для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя. якщо договором не передбачено іншого порядку». Спливу позовної давності як підстави для припинення зобов`язання норми глави 50 «Припинення зобов`язання» ЦК України не передбачають.

В судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримав та просив задовольнити.

Представник третьої особи проти позову заперечував, просив відмовити у його задоволенні.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином.

Процесуальні дії

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 05 липня 2019 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання для розгляду справи по суті.

Фактичні обставини справи

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

13 грудня 2006 року між банком та ОСОБА_2 укладено Кредитний договір №08-038/603к, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 106 000, 00 дол.США, з кінцевим строком повернення коштів до 13.12.2031, з подальшим внесенням змін та доповнень.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, між банком та ОСОБА_2 13.12.2006 року укладено Іпотечний договір № 02-038/1198І.

У відповідності до умов Іпотечного договору в іпотеку AT «Укрсоцбанк» передано нерухоме майно - однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

13 червня 2019 року державним реєстратором Мосійчук О. В. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо реєстрації права власності на зазначену квартиру за іпотекодержателем.

Позиція суду та оцінка аргументів сторін

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За приписами частини першої статті 1048 ЦК України (параграф 1 глава 71) позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

У частині першій статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини першої статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Згідно зі статтею 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з частиною першою статті 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених у статті 12 Закону України «Про іпотеку».

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (частина третя статті 33 Закону України «Про іпотеку»).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що у подібних з цією справах за позовом іпотекодавця до державного реєстратора із залученням іпотекодержателя третьою особою спірні правовідносини виникають здебільшого саме між позивачем і третьою особою через невиконання договірних зобов`язань і реалізацію прав іпотекодержателя щодо предмета іпотеки - нерухомого майна позивача (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 815/6956/15, від 24 квітня 2018 року у справі № 825/478/17, від 29 травня 2018 року у справі № 826/19487/14, від 30 травня 2018 року у справі № 826/9417/16, від 6 червня 2018 року у справі № 804/3509/17, від 16 жовтня 2018 року у справі № 804/14296/15, від 14 листопада 2018 року № 826/1656/18). До того ж, за змістом висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у пункті 36 постанови від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16, спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно має розглядатися як спір, що пов`язаний із порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване речове право на це майно.

Відповідно до правових висновків викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

ОСОБА_2 пред`явлено позов до неналежного відповідача державного реєстратора Мосійчук О.В., а відтак позов не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 1-23, 76-81, 89, 95, 131, 258-259, 263-265, 280-282, 352, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до державного реєстратора Мосійчук Оксани Василівни (03115, м. Київ, вул. Серпова, 3; ), третя особа - Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (03150, м. Київ, вул. Ковпака, 29; ), про визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через Печерський районний суд міста Києва.

Повний текст рішення виготовлено 05 вересня 2019 року.

Суддя С. В. Вовк