Справа № 696/719/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2019 року Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого-судді Опалинської О.П.

при секретарі судового засідання Бойко Л.М.

за участю представника позивача ОСОБА_1

розглянувши в залі суду в м. Сміла цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення шкоди завданої ушкодженням здоров'я, -

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до суду в інтересах ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_3 про стягнення шкоди завданої ушкодженням здоров'я.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 10 квітня 2016 року ОСОБА_3 на території подвір'я ОСОБА_2 самовільно прокопала траншею з метою провести водопровід до свого подвір'я. ОСОБА_2виявивши в себе на подвір'ї, за адресою АДРЕСА_1 будівельні роботи, попросила припинити здійснення таких, оскільки це пошкодить коріння дерев на території її домоволодіння. Також попросила засипати викопану яму та привести двір у попередній вигляд. Після чого, на грунті особистих неприязних відносин ОСОБА_3 вихопила дерев'яну палицю із рук ОСОБА_2 та навмисно нанесла їй тілесні ушкодження у вигляді крововиливів, вигукувала на її адресу образливі слова, принижувала її гідність, чим образила та спричинила їй моральні страждання. Внаслідок таких дій зі сторони відповідача того ж дня ОСОБА_2 була госпіталізована в неврологічне відділення Кам'янської ЦРЛ Черкаської області з діагнозом - ішемічний мозковий інсульт. Лікування в медичному закладі тривало 10 днів, а саме з 10 по 20 квітня 2016 року в подальшому відбувалася реабілітація хворої у зв'язку з порушенням мовної функції та координації руху. Вказала також, що позивач через свій фізичний стан потребувала сторонньої допомоги та не могла самостійно доглядати за собою в зв'язку з чим її донька змушена була приїздити з м. Києва, доглядати за матір'ю, витрачати пальне, заробіток. Спричинені ОСОБА_2 тілесні ушкодження потягли за собою необхідність відновлення стану здоров'я у зв'язку з чим було витрачено кошти на придбання ліків в сумі 7444 гривні 53 копійки та витрати на проїзд доньки в сумі 2447 гривень 56 копійок. Крім матеріальної шкоди позивачу була завдана і моральна шкода, спричинена моральними стражданнями, які негативно позначилися на житті ОСОБА_2, а саме, переживання, насторога, страх, порушення сну, неприємні сновидіння, нервозність, дратівливість, почуття образи, приниження гідності, як наслідок цього в стані позивача відбулися психосоматичні та психоемоційні зміни. Вину ОСОБА_3, у скоєнні вказаного правопорушення доведено, що підтверджується ухвалою суду. Враховуючи, що відповідач, перед потерпілою ОСОБА_2 не вибачилася, завдані збитки їй не відшкодувала, представник позивача просить суд стягнути з ОСОБА_3 завдану ОСОБА_2 матеріальну шкоду в сумі 9892 гривні 09 копійок та 30000 гривень моральної шкоди, а також понесені судові витрати в сумі 4000 гривень.

Представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав зазначених у позовній заяві.

Відповідач в судове засідання не з'явилася, у відзиві, надісланому на адресу суду, зазначила, що вину у скоєному правопорушенні під час розгляду кримінального провадження за нанесення легких тілесних ушкоджень визнала повністю однак, зазначила, що ішемічний мозковий інсульт, що трапився в ОСОБА_2 при проведенні судово-медичної експертизи не враховувався при оцінці ступеня тяжкості нанесених ушкоджень та ніякого відношення до подій, що трапилася 10 квітня 2016 року немає, а є результатом раніше набутих захворювань, відтак вимоги позивача в частині стягнення шкоди саме за лікування ішемічного інсульту є безпідставними. Вказала також, що позивачем не надано жодних доказів та необґрунтована і вимога про стягнення з неї 30000 гривень моральної шкоди, тому у задоволенні позову просила відмовити в повному обсязі.

Суд вивчивши та дослідивши матеріали справи приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом свої порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Як передбачено ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 16 ЦК одними зі способів захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування майнової та моральної шкоди.

Статтею 76 ЦПК України визначено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч. 1 ст. 95 ЦПК України).

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Судом встановлено, що ухвалою Кам'янського районного суду Черкаської області від 21 червня 2018 року провадження по обвинуваченню ОСОБА_3 за ч. 1 ст. 125 КК України закрито та звільнено таку від кримінальної відповідальності у зв'язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. Як вбачається з вище вказаної ухвали суду ОСОБА_3 вину у пред'явленому їй обвинуваченні за ч. 1 ст. 125 КК України, а саме у нанесенні тілесних ушкоджень ОСОБА_2 визнала повністю та просила закрити кримінальне провадження відносно неї у зв'язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності (а.с. 14).

З виписки із медичної карти стаціонарного хворого №1173 від 20 квітня 2016 року, вбачається, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, поступила до Кам'янської ЦРЛ 10 квітня 2016 року із скаргами на слабкість в правих кінцівках, порушення мови. Зі слів фельдшера та родичів хворої стан погіршився після сутички із сусідами та нервовими потрясіннями (а.с. 11).

В дослідній частині висновку експерта №05-6-01/118 зазначено, що із висновку експерта №02-01/718 від 12 серпня 2016 року у ОСОБА_2 мали місце ушкодження, а саме, крововиливи попереку, тазу, живота, лівої сідниці правої верхньої кінцівки. У підсумковій частині вищевказаного висновку експерта зазначено, що тілесні ушкодження, які малися у ОСОБА_2, могли бути спричинені за механізмом утворення, що був повідомлений свідком ОСОБА_4 під час проведення за його участю слідчого експерименту від 6 квітня 2017 року (а.с.10).

Згідно з ч.6 ст.82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Відповідно до п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», розглядаючи позов, який випливає з кримінальної справи, суд не вправі обговорювати вину відповідача, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування.

З абзацу 1 п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 31 березня 1989 року «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, стягнення безпідставно нажитого майна» (з наступними змінами) та абзацу 1 п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» вбачається, що шкода, заподіяна злочином, підлягає відшкодуванню особою, яка її заподіяла, в повному обсязі.

Частиною 1 ст.1166 ЦК України встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ст. 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Пунктом 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України передбачено, що завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, як юридичний факт, є підставою виникнення цивільних прав і обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно з ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

За правилами ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до п. 5 постанови Пленуму ВСУ №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

З абзацу 1 п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 31 березня 1989 року «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, стягнення безпідставно нажитого майна» (з наступними змінами) та абзацу 1 п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» вбачається, що шкода, заподіяна злочином, підлягає відшкодуванню особою, яка її заподіяла, в повному обсязі.

Пунктом 18 постанови Пленуму передбачено, що при розгляді справ про відшкодування моральної шкоди суди мають виявляти і всебічно з'ясовувати причини й умови, що призводять до порушення прав фізичних і юридичних осіб та заподіяння їм моральної шкоди,

Тобто, умовами застосування цих норм є завдання шкоди (майнової, моральної) неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, наявність причинного зв'язку між цими діями (бездіяльністю) і шкодою та вина заподіювача. Відсутність хоча б одного з елементів виключає цивільно-правову відповідальність.

Позивач посилався на те, що відповідачем йому були завдані певні моральні та фізичні страждання, що виразилися в душевних переживаннях, у результаті заподіяних тілесних ушкоджень.

Представник позивача зазначила, що саме внаслідок вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_3 у її довірителя - ОСОБА_2 стався ішемічний інсульт та їй було завдано матеріальної шкоди, яка полягає у витратах на придбання медикаментів, проходження лікування, отримання сторонньої допомоги від доньки, яка змушена була приїздити з м. Києва, що становить 9892 гривні 09 копійок.

Однак, з приєднаних до справи позивачем доказів не вбачається, що настання ішемічного мозкового інсульту, що стався у ОСОБА_2 10 квітня 2016 року, є наслідком побиття її громадянкою ОСОБА_3

В матеріалах справи відсутні докази наявності причинного зв'язку між скоєним ОСОБА_3 злочином та ішемічним інсультом, що стався у потерпілої. Наявний у матеріалах справи висновок експерта не підтверджує того факту, що ішемічний інсульт, який стався у позивача є наслідком нанесення їй тілесних ушкоджень. Крім того, у виписці із медичної картки ОСОБА_2 зазначено, що зі слів фельдшера та родичів останньої стан хворої погіршився після сутички із сусідами, а не, зокрема, із ОСОБА_3

За таких обставин, з врахуванням вищенаведеного, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог заявлених позивачем.

На підставі вищенаведеного, керуючись ст.ст. 79, 81, 141, 263-265, 273 ЦПК України, ст.ст. 15,16, 1166 ЦК України, постановою Пленуму Верховного Суду України №6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», постановою Пленуму Верховного Суду України №3 від 31 березня 1989 року «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, стягнення безпідставно нажитого майна» , -

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення шкоди завданої ушкодженням здоров'я відмовити.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до апеляційного суду Черкаської області протягом 30 днів з дня його проголошення, а особами, які не були присутніми під час проголошення рішення протягом 30 днів з моменту його отримання.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження, а в разі оскарження після розгляду справи апеляційним судом, якщо рішення не буде скасовано.

Відповідно до «Перехідних Положень» ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Позивач: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, жителька АДРЕСА_1.

Відповідач: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, жителька АДРЕСА_2.

Повний текст рішення виготовлено 25 лютого 2019 року.

Головуючий О.П.Опалинська