Справа № 305/235/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

14 травня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Джуги С.Д.

суддів: Кожух О.А., Готри Т.Ю.

за участю секретаря судового засідання:Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 31 травня 2018 року, ухваленого суддею Тулик І.І., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору Рахівська державна нотаріальна контора, про встановлення фактів, що мають юридичне значення та визнання права власності на спадкове майно,-

встановив:

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про встановлення фактів, що мають юридичне значення та визнання в порядку спадкування права власності на 1/2 частину житлового будинку.

В обґрунтування позову посилається на те, що житловий будинок АДРЕСА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 належав її батьку ОСОБА_3 . Після його смерті спадкоємцями в рівних частинах залишилися вона та сестра ОСОБА_4 . Сестра померла ІНФОРМАЦІЯ_2 Спадкоємцем після її смерті є відповідач ОСОБА_2 , як дочка. Позивач вступила в управління спадковим майном, про що свідчить той факт, що з спадкового майна вона отримала двохдверний шкаф для одягу. Тому в силу ст. 529 ЦК України вона є спадкоємцем першої черги спадкування за законом і вона має право на спадщину після смерті свого батька в розмірі 1/2 частини спадкового майна. Як вбачається з погосподарської книги спадковий житловий будинок АДРЕСА_1 належав ОСОБА_3 , 1910 року народження. Відповідно до свідоцтва про народження 10 НОМЕР_1 , виданого бюро записів актів громадянського стану про народження ОСОБА_5 , в графі "батько" значиться ОСОБА_6 . Однак в свідоцтві про смерть її батько вказаний як ОСОБА_7 . Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 23.11.2016 року спірний житловий будинок зареєстровано в цілій частині за відповідачкою ОСОБА_2 на підставі рішення Рахівського районного суду від 05.08.2015 року. Вказане рішення скасовано рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 27 жовтня 2016 року. У зв`язку з чим просила встановити факт, що має юридичне значення приналежності в господарській книзі №03 Лугівської сільської ради на 1996-2000 роки на особовому рахунку НОМЕР_2 запису про голову господарства ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та в свідоцтві про народження ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 серії НОМЕР_1 від 12 лютого 1960 року в розділі "батько" ОСОБА_8 , померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 . Встановити факт, що має юридичне значення прийняття нею ОСОБА_1 , 1943 року народження, спадщини в розмірі 1/2 частини після смерті батька ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 та визнати за нею право власності на 1/2 частину спадкового житлового будинку АДРЕСА_1 .

Рішенням Рахівського районного суду від 31 травня 2018 року в задоволенні заявленого позову відмовлено.

ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову. Апеляційну скаргу мотивує тим, що суд дійшов помилкового висновку про недоведеність прийняття нею спадщини за померлими батьком. Зокрема, цей факт стверджується показами свідка Шемота.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що така не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_2 являється спадкоємцем за заповітом після смерті матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після смерті ОСОБА_4 залишилося спадкове майно- житловий будинок АДРЕСА_1 з прилеглими до нього надвірними спорудами АДРЕСА_2 , і відносно якого остання розпорядилася шляхом складення заповіту 11 червня 2010 року.

Згідно даного заповіту ОСОБА_4 усе її майно, що буде їй належати на день смерті, де б воно не знаходилося і з чого не складалося, а також все те, на що вона за законом матиме право, заповіла ОСОБА_2

Згідно ксерокопій погосподарської книги №3 за 1996-2000 рр. Лугівської сільської ради Рахівського району Закарпатської області головою господарства був батько позивача ОСОБА_1 ОСОБА_7 , а членом сім"ї була ОСОБА_4

ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , не залишивши при цьому заповіту.

ОСОБА_1 та померла ОСОБА_4 були дітьми спадкодавця ОСОБА_7 , та відповідно спадкоємцями першої черги спадкування за законом.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено факт прийняття нею спадщини за померлим батьком; щодо вимог про встановлення фактів приналежності певних записів у погосподарській книзі та свідоцтві про народження, то такі не підлягають встановленню в судовому порядку.

З таким висновком суду першої інстанції повністю погоджується апеляційний суд з огляду на таке.

Згідно з приписами ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. ст. 524, 529 ЦК УРСР, чинного на час відкриття та оформлення спадщини після смерті ОСОБА_9 , спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Спадкоємцями за законом першої черги є, в рівних частках, діти та дружина померлого.

Статтею 548 ЦК УРСР визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій.

Згідно з положеннями ст. ст. 549, 554 ЦК УРСР визнавалося, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вищевказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. В разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (ст. ст. 528 і 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках.

Під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, маються на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані або сплату податків та інших платежів тощо.

Фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідної місцевої державної адміністрації чи органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним; довідка державної податкової служби або страховика чи іншого органу про те, що спадкоємець після відкриття спадщини сплачував податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який підтверджує, що спадкоємець був постійно прописаний (зареєстрований) у спадковому будинку (квартирі); інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем.

Відповідно до ч.1 ст. 549 ЦК УРСР, прийняття спадщини могло підтверджуватися діями спадкоємців, які за своїм характером свідчать, що в шестимісячний строк з часу відкриття спадщини вони фактично вступили в управління або володіння спадковим майном.

На підтвердження своїх вимог щодо прийняття нею спадщини за померлим батьком, позивач просила допитати двох свідків.

Свідок ОСОБА_10 ствердив, що після смерті батька позивачки допомагав виносити меблі а саме шкаф, диван, стільці, також допомагав виносити речі і ОСОБА_11 та ОСОБА_12 Час від часу бачить ОСОБА_2 , яка обробляє земельну ділянку та доглядає за будинком, після смерті діда відповідачки у будинку проживала її мати.

Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні пояснив, що після смерті матері відповідачки допомагав виносити речі, які понесли позивачці.

Тобто покази даних свідків містять суттєві розбіжності щодо періоду (1999 рік та 2013 рік) вчинення дій стосовно перенесення меблів позивачці. А тому, як вірно вказав суд, з цих показів неможливо достовірно встановити вступ ОСОБА_1 у володіння та управління спадковим майном саме в шестимісячний строк після смерті батька.

Колегія суддів відхиляє посилання апелянта на покази свідка ОСОБА_13 , оскільки жодним чином не обґрунтовано, чому показам саме цього свідка слід надати перевагу. При цьому обидва свідки були допитані за клопотанням позивача.

За таких обставин, суд першої інстанції обґрунтовано критично оцінив покази свідків та виходив з недоведеності позивачем факту прийняття нею спадщини за померлим батьком.

Також суд вірно зазначив, що інші факти, про встановлення яких просить позивач, не підлягають встановленню в судовому порядку.

Так, згідно ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Справи про встановлення факту належності особі паспорта, військового квитка, квитка про членство в об"єднанні громадян, а також свідоцтв, що їх видають органи державної реєстрації актів цивільного стану, судовому розгляду в окремому провадженні не підлягають.

Погосподарська книга не являється правовстановлюючим документом, а свідоцтво про народження видається органом державної реєстрації актів цивільного стану, а відтак факти приналежності запису в погосподарській книзі та свідоцтві про народження певній особі не підлягають встановленню в судовому порядку.

Таким чином, перевіривши дану апеляційну скаргу в межах її доводів, апеляційний суд вважає, що вона, відповідно до ст. 375 ЦПК України, підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Рахівського районного суду від 31 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 17 травня 2019 року.

Головуючий:

Судді: