Справа № 333/987/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16.05.2019 р. м. Запоріжжя

Комунарський районний суд м. Запорожжя у складі:

головуючого судді Ярошенко А.Г.

за участю секретаря Мінаєва В.В.

за участю представника позивача ОСОБА_1 .

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) до Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» (01001, м. Київ, вул. Десятинна, 4/6) про захист прав споживачів, суд

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування позову зазначила, що 05 червня 2008року ВАТ "Сведбанк" (правонаступник ПАТ "Сведбанк") ОСОБА_2 ), уклали кредитний договір № 0710/0608/55-019.

Відповідно до умов вищевказаного Кредитного Договору, Банк зобов`язується надати позивачу кредити у сумі 43 000,00 дол.США, а позивач зобов`язується повернути наданий кредит і сплатити проценти за користування в сумі, строки та на умовах, що передбачені Кредитним договором та Додатком № 1 до нього - Графіком погашення кредиту.

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» відповідно до чинного законодавства України був укладений Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами.

В свою чергу, 15 червня 2012 року, між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа Банк» був укладений Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором.

Згідно вищезазначеного угод (договорів) відбулося відступлення Права вимоги за Кредитним договором № 0710/0608/55-019 від 05 червня 2008 року, що було укладено між ВАТ "Сведбанк" (правонаступник ПАТ "Сведбанк") та ОСОБА_2 , на користь ПАТ «Альфа Банк».

Позивач вважає, що кредитний договір № 0710/0608/55-019 є недійсним у зв`язку з тим, що не відповідає вимогам діючого законодавства України. Тому, позивач звертається до суду з цим позовом та просить визнати спірний договір недійсним.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні з підстав викладених в позовній заяві.

Представник відповідача до судового засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутністю, просив відмовити в позовній заяві на підставі заперечень, які знаходяться в матеріалах справи.

Суд вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи та інші докази, прийшов до наступного висновку.

05 червня 2008року ВАТ "Сведбанк" (правонаступник ПАТ "Сведбанк") ОСОБА_2 ), уклали кредитний договір № 0710/0608/55-019.

Відповідно до умов вищевказаного Кредитного Договору, Банк зобов`язується надати позивачу кредити у сумі 43 000,00 дол.США, а позивач зобов`язується повернути наданий кредит і сплатити проценти за користування в сумі, строки та на умовах, що передбачені Кредитним договором та Додатком № 1 до нього - Графіком погашення кредиту.

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» відповідно до чинного законодавства України був укладений Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами.

В свою чергу, 15 червня 2012 року, між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа Банк» був укладений Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором.

Згідно вищезазначеного угод (договорів) відбулося відступлення Права вимоги за Кредитним договором № 0710/0608/55-019 від 05 червня 2008 року, що було укладено між ВАТ "Сведбанк" (правонаступник ПАТ "Сведбанк") та ОСОБА_2 , на користь ПАТ «Альфа Банк».

Як випливає з матеріалів справи на час винесення рішення боргові зобов`язання перед банком у боржника не змінилися, тому враховуючи проаналізовані судом обставини справи, свідчить про те, що основною метою звернення позивача до суду є уникнення боргового зобов`язання за укладеним між позивачем та банком договором.

П. 10 листа Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27.09.2012 № 10-1393/0/4-12 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» визначено, що згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність") банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання).

Щодо вимог підпункту "в" пункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами.

Відповідно до Декрету Кабінету міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» резидентами є фізичні особи (громадяни України, іноземні громадяни, особи без громадянства), які мають постійне місце проживання на території України, у тому числі ті, що тимчасово перебувають за кордоном.

Відповідно до абзацу 3 частини першої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється. У зв`язку договір, предметом якого є споживчий кредит в іноземній валюті укладатись не може.

Однак, посилання позивача на вище зазначені норми є не вірним оскільки спірний договір укладений до набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг". Також, ТОВ «Укрпромбанк» на час укладення договору мав ліцензію на вчинення валютних операцій.

Відповідно до п 16 листа Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27.09.2012 № 10-1393/0/4-12 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

Згідно зі ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання боржник повинен відшкодувати збитки.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України (в редакції на момент виконання рішення) доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст. 58 ЦПК України).

На підставі абз. 1 ч.1 ст. 60 ЦПК України та ч. З цієї норми кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Так основним доказом позивача є незалежна судово економічна експертиза № 139/04-18 від 11.04.2018 року, яка проведена на замовлення позивача.

До неї суд двічи призначав судово економічну експертизу в державній експертній установі однак позивач ухилялась від уплати її проведення в результаті чого ухвали суду про проведення експертиз повертались без виконання. У зв`язку з чим суд оцінює критично судово економічну експертизу № 139/04-18 від 11.04.2018 року проведену незалежним експертом.

У зв`язку з вище викладеним позовні вимоги позивача є не доведеними при розгляді справи оскільки спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; у «Загальних умовах кредитування» та «Графіку погашення кредиту», які підписані позивачем без будь яких застережень, міститься повна інформація стосовно умов кредитування. Таким чином, зважаючи на те, що позичальнику було надано повну інформацію про умови отримання кредиту, сторонами погоджено істотні умови кредитного договору, позичальник отримав кредитні кошти та сплачував в подальшому як на рахунки первісного кредитора так і на рахунка ПАТ «Альфа-Банк», посилання позивача на порушення вимог чинного законодавства є необгрунтованим та безпідставним.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212, 214-215, 224 ЦПК України, ст. ст. 525, 553, 554, 559, ЦК України, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) до Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» (01001, м. Київ, вул. Десятинна, 4/6) про захист прав споживачів - відмовити.

Повний текст рішення виготовлено 17.05.2019 року.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції може бути подана протягом 30 днів з дня його проголошення до Запорізького апеляційного суду через Комунарський районний суд м. Запоріжжя.

Суддя Комунарського районного

суду м. Запоріжжя: А.Г. Ярошенко