Дата документу 11.09.2019 Справа № 332/1857/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №332/1857/18 Головуючий у 1 інстанції Федоренко О.І.
Провадження № 22-ц/807/1743/19 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.

Кухаря С.В.

за участю секретаря судового засідання Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Заступника прокурора Запорізької області в інтересах держави в особі Запорізької міської ради на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 11 липня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Водоканал», Запорізької міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,-

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до КП «Водоканал», Запорізької міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

В обґрунтування позову зазначала, що вона є користувачем будинку розташованого за адресою АДРЕСА_1 . Вказана будівля під інвентарним номером № НОМЕР_1 перебуває в господарському віданні комунального підприємства «Водоканал». 06.03.1991 р. рішенням адміністрації та профкому КП «Водоканал» приміщення, що було медичним пунктом інв. № 10048 було виділено під житло сім`ї її чоловіка слюсаря хлораторщика ОСОБА_2 в складі 4-х чоловік.

З метою переведення колишньої будівлі медпункту з нежитлового фонду в житловий для використання під квартиру робітника КП «Водоканал», за погодженням з адміністрацією КП «Водоканал», було виконано проект реконструкції існуючої будівлі медпункту АДРЕСА_1 в житловий будинок. Також були отримані відповідні дозволи Управління пожежної охорони та санітарно-епідеміологічної станції.

27.03.1999 р. ЗМ БТІ проведено інвентаризацію житлового будинку АДРЕСА_1 , складено технічний паспорт. В 2008р. проведено нову інвентаризацію, складено технічний паспорт.

Відповідно до виготовленого технічного паспорту вбачається, що будинок та інші господарські будівлі не є аварійними та придатні до використання.

Позивач проживає в зазначеному житловому будинку зі своєю сім`єю з 1991 р., піклуюсь про будинок, сплачує комунальні послуги, обробляю земельну ділянку, що призначена для обслуговування житлового будинку.

Зазначений переобладнаний житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 і досі перебуває у господарському віданні КГІ «Водоканал». Необхідності для використання вказаного приміщення виробничих потреб ДВС-1 немає.

Позивач неодноразово зверталася до КП «Водоканал» з клопотанням, про визнання за нею право власності на дане домоволодіння, оскільки вона понад 20 років безперервно користувалась даним нерухомим майном, але їй було відмовлено.

Посилаючись на вищевикладені обставини, просила суд визнати за нею право власності за набувальною давністю на житловий будинок, що розташований на земельній ділянці за адресою АДРЕСА_1 .

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 11 липня 2018 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності за набувальною давністю на житловий будинок, що розташований на земельній ділянці за адресою АДРЕСА_1 , складається: з житлового будинку літ. «А» площею 29,5 м2, житлової будови літ. «А1» площею 24,8 м2, службової прибудови літ. «а» площею 9,5 м2, службової прибудови літ. «а1» площею 13,5 м2, недобудованої службової прибудови літ. «а2» площею 2,4 м2, недобудованої службової прибудови літ. «а3» площею 4,8 м2, ганка площею 1,3 м2, ганка площею 1,1 м2, господарських будов: сараю літ. «В» площею 3,8 м2, зливної ями № 4, парканів № 1,2,3 замощення І. Загальна площа - 91 м2.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, Заступник прокурора Запорізької області в інтересах держави в особі Запорізької міської ради подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, не відповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що позивач була обізнана про те, що власником спірного майна є територіальна громада м. Запоріжжя, позивач разом з сім`єю заволоділи майном за згодою власника у 1991 році КП «Водоканал», як балансоутримувачем надано дозвіл на проживання у будівлі . наведені обставини виключають добросовісність володіння особою спірним нерухомим майном та свідчать про відсутність підстав для визнання права власності. Внаслідок постановлення судом незаконного судового рішення у цій справі спірне нерухоме майно вибуло із комунальної власності територіальної громади м. Запоріжжя без згоди Запорізької міської ради, яка є уповноваженим органом з питань розпорядження об`єктами комунальної власності. Спірна будівля перебуває у господарському віданні комунального підприємства «Водоканал», рішенням адміністрації зазначену будівлю виділено під житло.

КП «Водоканал» 20 травня 2019 року надала апеляційному суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до п.п. 1, 2, 4 ч. 1, ч. 2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

У статті 263 ЦПК України визначені наступні вимоги до законності і обґрунтованість судового рішення:

1. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

2. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

3. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

5. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду не відповідає у повній мірі.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, виходив з того, що позивач більше 20 років безперервно, відкрито та добросовісно володіє та користується вищезазначеним домоволодінням, доглядає за ним, несе усі витрати по утриманню домоволодіння та сплачує комунальні платежі, що підтверджено матеріалами справи.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з таким висновком суду.

Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, одним із способів такого захисту згідно з указаною нормою Кодексу є визнання права.

Стаття 41 Конституції України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

За статтею 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до вимог ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до положень ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно, якщо інше не встановлено ЦК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду.

Згідно з абз. 3 ч. 1 ст. 344 ЦК Украни, право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Чинним цивільним законодавством набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях.

Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі.

В Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" вказується, що відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК України).

Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК).

Пунктом 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 №5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" судам роз`яснено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

-володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

-володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

-володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 є користувачем будинку розташованого за адресою АДРЕСА_1 .

Вказана будівля під інвентарним номером № НОМЕР_1 перебуває в господарському віданні комунального підприємства «Водоканал».

06.03.1991 р. рішенням адміністрації та профкому КП «Водоканал» приміщення, що було медичним пунктом інв. № 10048 було виділено під житло сім`ї її чоловіка слюсаря хлораторщика ОСОБА_2 в складі 4-х чоловік.

З метою переведення колишньої будівлі медпункту з нежитлового фонду в житловий для використання під квартиру робітника КП «Водоканал», за погодженням з адміністрацією КП «Водоканал», було виконано проект реконструкції існуючої будівлі медпункту АДРЕСА_1 в житловий будинок.

27.03.1999 р. ЗМ БТІ проведено інвентаризацію житлового будинку АДРЕСА_1 , складено технічний паспорт.

В 2008р. проведено нову інвентаризацію, складено технічний паспорт.

Відповідно до виготовленого технічного паспорту вбачається, що будинок та інші господарські будівлі не є аварійними та придатні до використання.

Зазначений переобладнаний житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 перебуває у господарському віданні КП «Водоканал».

Питання щодо вилучення зазначеної будівлі з комунальної власності не розглядалося.

Запорізькою міською радою згода на відчуження будівлі по АДРЕСА_1 з комунальної власності не надавалася.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю (стаття 344 ЦК України), необхідно враховувати, зокрема, наступне: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння).

Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності.

Володіння без правової підстави - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку законну підставу володіння чужим майном.

Аналізуючи поняття добросовісності володіння, як підстави для набуття права власності за набувальною давністю за статтею 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

Зазначене узгоджується з пунктом 9 постанови пленуму Вищого спеціалізовано суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав".

З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо задоволення позову, оскільки ОСОБА_1 не довела наявності підстав для набуття права власності на спірне нерухоме майно за давністю володіння, оскільки вона не є добросовісним володільцем спірного нерухомого майна, що перебуває в господарському віданні КП «Водоканал».

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

У статті 77 ЦПК України вказано про належність доказів:

1. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

2. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

3. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

4. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно статті 78 ЦПК України зазначено про допустимість доказів:

1. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

2. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Про достатність доказів вказано у ст. 80 ЦПК України:

1. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

2. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Позивачем не було надано передбачених вказаними нормами ст.ст. 76-80 ЦПК України доказів на підтвердження добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном, правовстановлюючі документи на спірний об`єкт відсутні, тому суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що позивач не є добросовісним набувачем за правилами статті 344 ЦК України тому підстав для задоволення позову немає.

Подання прокуратурою області апеляційної скарги, у даному випадку, є єдиним ефективним засобом захисту порушених інтересів держави, враховуючи, що орган місцевого самоврядування, як відповідач, був обізнаний про постановлене судове рішення, але не вжив заходів для його оскарження.

Оскільки суд позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними та необґрунтованими, а суд першої інстанції ухвалив помилково рішення про його задоволення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а рішення місцевого суду підлягає скасуванню з підстав, передбачених п.п.3,4 ч.1 ст. 376 ЦПК України, з постановленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При подачі апеляційної скарги заступником прокурора Запорізької області в інтересах держави в особі Запорізької міської ради сплачено судовий збір у розмірі 3900 грн. Оскільки апеляційний суд приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги, то сплачені нею судові витрати підлягають стягненню на користь прокуратури Запорізької області з ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, п. 2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 381-384, 388,389 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Заступника прокурора Запорізької області в інтересах держави в особі Запорізької міської ради задовольнити.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 11 липня 2018 року у цій справі скасувати та прийняти постанову наступного змісту.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Водоканал», Запорізької міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю- відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Прокуратури Запорізької області сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 3900 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 13 вересня 2019 року.

Головуючий

Судді: