Справа № 754/8595/18
У Х В А Л А

іменем України

10 вересня 2019 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

судді Саламон О.Б.

з участю секретаря судового засідання Вільховченко І.І.

представника скаржника Подольського В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на рішення державного виконавця Деснянського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві Васильченко М.М., -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця, в якій просить скасувати рішення державного виконавця про повернення виконавчого документу - постанови Київського апеляційного суду від 20.03.2019 р. без прийняття до виконання, зобов`язати державного виконавця відкрити виконавче провадження та провести виконавчі дії, в порядку, встановленому ст. 64-1 Закону України «Про виконавче провадження».

Вимоги скарги обґрунтовані тим, що постановою Київського апеляційного суду від 20.03.2019 р. в рамках забезпечення позову, встановлено побачення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з дітьми ОСОБА_1 - ОСОБА_4 та ОСОБА_4 кожної п`ятниці після занять і до 19 год. без присутності матері. Проте, ОСОБА_5 не виконує вказану постанову суду, у зв`язку з чим ОСОБА_1 звернувся до державної виконавчої служби з відповідною заявою. Проте, державний виконавець виніс повідомлення про повернення виконавчого документу стягувача. Вказане рішення державного виконавця вважає неправомірним, оскільки постанова суду містить всі необхідні відомості для її виконання. При цьому, виконання таких рішень регулюється спеціальною нормою, а саме ст. 64-1 Закону України «Про виконавче провадження». Вважає рішення державного виконавця виявом надмірного формалізму, у зв`язку з чим заявник звертається до суду з вказаною скаргою.

31.07.2018 р. відкрито провадження по вказаній скарзі.

09.09.2019 р. до суду зі сторони скаржника надійшли письмові пояснення, в яких останній посилається на те, що державний виконавець при здійсненні виконавчого провадження має право з метою захисту інтересів стягувача звертатись за роз`ясненнями судового рішення до суду, а відсутність у виконавчому листі поряду примусового виконання рішення не є підставою для повернення його без прийняття до виконання.

В судовому засіданні представник заявника вимоги скарги підтримав в повному обсязі, посилаючись на викладене в ній.

Державний виконавець в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про розгляд скарги повідомлявся належним чином, про що свідчить розписка про день та час розгляду справи.

В попередніх судових засіданнях вимоги скарги не визнав, посилаючись на їх необґрунтованість.

Від представника боржника Марковець Є.П. до суду надійшла заява про відкладення розгляду скарги, посилаючись на те, що боржник не була належним чином повідомлена про її розгляд, тому її представник не має технічної можливості підготувати відзив на скаргу та бути присутнім на судовому засіданні.

У відповідності до ч. 2 ст. 450 ЦПК України неявка боржника та державного виконавця в судове засідання не перешкоджає розгляду скарги.

До клопотання про відкладення розгляду справи не надано жодного доказу на підтвердження неможливості явки в судове засідання боржника або її представника, при цьому останній 09.09.2019 р. ознайомлювався з матеріалами справи в суді, про що свідчить відповідна заява. Доказів недостатності часу для підготовки відзиву на скаргу до суду не надано.

У зв`язку з вказаним, а також, враховуючи стислі строки, передбачені для розгляду скарги, суд розглядає її за відсутності осіб, які не з`явились в судове засідання.

Суд, розглянувши подані учасниками справи документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується скарга, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення скарги по суті, вважає, що скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Постановою Київського апеляційного суду від 20.03.2019 р. частково задоволено заяву про забезпечення позову, встановлено, до набрання законної сили рішенням суду про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми, для ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 побачення з дітьми ОСОБА_4 , ОСОБА_4 , за наступним графіком: кожної п`ятниці після закінчення дітьми занять і до 19.00 год. цього дня без присутності матері, з поверненням дітей до місця їх проживання.

Повідомленням державного виконавця Деснянського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві Васильченка М.М. повернуто вказану вище постанову суду без прийняття до виконання, з посиланням на п. 6 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження».

В вказаному повідомленні вказано, що у виконавчому листі відсутнє роз`яснення примусового виконання рішення.

За змістом ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги (ч. 2, 3 ст. 451 ЦПК України).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до положення п. 6 ч. 4 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону.

Положення ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачають, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну.

П. 3 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Європейський суд з прав людини в рішенні Sutyazhnik v. Russia від 29 липня 2009 року, Esertas v. Lithuania від 31 травня 2012 року зазначав, що у справах можуть бути обставини, які свідчать про відсутність соціальної потреби чи нагальної суспільної необхідності, які б виправдовували відхилення від принципу правової визначеності. Тобто не потрібно скасовувати правильне по суті рішення суду лише заради правового пуризму.

Як вбачається з наведеного рішення Європейського суду з прав людини, під правовим пуризмом розуміється невідступне слідування вимогам процесуального закону при вирішенні питання щодо застосування чи скасування таких, що набрали законної сили, судових рішень без врахування того, чи призведе це у подальшому до реального, а не формального усунення допущених судових помилок. Разом з тим, вбачаться помилковим «пов`язувати» сферу прояву даного явища суто з принципом правової визначеності, оскільки надмірний «формалізм» може мати місце й в інших випадках, порушуючи право на справедливий судовий розгляд. Тобто під правовим пуризмом слід розуміти надмірно формальне застосування правових норм й вчинення дій, що мають юридичне значення, без врахування їх доцільності виходячи з обставин конкретної справи й необхідності забезпечення ефективного захисту прав, свобод та інтересів в цивільному судочинстві, що призводить до порушення права на справедливий судовий розгляд. При цьому необхідно враховувати, з якою метою особа звертається до суду, та чи дійсно порушено право особи з огляду на положення ст.4ЦПК України і ст. 15 ЦК України, де зазначено, що особа може звернутися до суду за захистом свого цивільного права, але лише у разі його порушення, невизнання або оспорення.

Ст. 64--1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено порядок виконання рішення про встановлення побачення з дитиною, рішення про усунення перешкод у побаченні з дитиною.

Виконання рішення про встановлення побачення з дитиною полягає у забезпеченні боржником побачень стягувача з дитиною в порядку, визначеному рішенням. Державний виконавець здійснює перевірку виконання боржником цього рішення у час та місці побачення, визначених рішенням, а у разі якщо вони рішенням не визначені, то перевірка здійснюється у час та місці побачення, визначених державним виконавцем. У разі невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт та виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі, визначеному ч.1 статті 75 цього Закону. У постанові зазначаються вимога виконувати рішення та попередження про кримінальну відповідальність.

У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт, виносить постанову про накладення на боржника штрафу в подвійному розмірі, надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення, звертається з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України до суду за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби, виносить вмотивовану постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами (із врахуванням обмежень, передбачених ч.10 статті 71 цього Закону) та вживає інші заходи примусового виконання рішення, передбачені цим Законом. У разі виконання рішення боржником виконавець складає акт та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Якщо боржник у подальшому перешкоджає побаченням стягувача з дитиною, стягувач має право звернутися до державного виконавця із заявою про відновлення виконавчого провадження. Після відновлення виконавчого провадження державний виконавець повторно здійснює заходи, передбачені цією статтею.

Отже, наведеними положеннями Закону чітко передбачено порядок і спосіб виконання судового рішення про встановлення побачення з дитиною.

Отже, враховуючи, що ст.64-1 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено чіткий механізм, порядок і спосіб примусового виконання рішення про встановлення побачення з дитиною, у тому числі і шляхом застосування санкцій до боржника в разі невиконання рішення суду, суд вважає, що державним виконавцем безпідставно повернуто постанову Київського апеляційного суду без прийняття до виконання та зазначено про те , що у виконавчому листі відсутнє роз`яснення примусового виконання рішення, оскільки таке роз`яснення міститься в Законі.

Отже, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи інтереси дітей, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог скарги.

Одночасно, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад, як диспозитивність.

Отже, з урахуванням наведених норм Закону України «Про виконавче провадження», повноваження державного виконавця щодо вжиття ним заходів щодо примусового виконання рішень і вчинення виконавчих дій, передбачені Законом України «Про виконавче провадження», мають реалізовуватись ним неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі.

Вказані правові норми, з одного боку, покладаються на державного виконавця обов`язок вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, а з іншого боку - наділяють державного виконавця певними дискреційними повноваженнями щодо самостійного визначення видів і обсягу виконавчих та інших процесуальних дій, а також строків їх вчинення.

Суд при здійсненні судового контролю за виконанням судових рішень, виконуючи завдання цивільного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення), передбаченим законом, критеріям, не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями, тобто, суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Завдання цивільного судочинства при здійсненні судового контролю за виконанням судових рішень полягає не у забезпеченні ефективного державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади.

Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Ради Європи №R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, дискреційними є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може». Проте, на законодавчому рівні поняття «дискреційні повноваження» суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Отже, повноваження державного виконавця щодо відкриття виконавчого провадження, носять дискреційний характер.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець, приватний виконавець під час здійснення професійної діяльності є незалежними, керуються принципом верховенства права та діють виключно відповідно до закону. Забороняється втручання державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, політичних партій, громадських об`єднань, інших осіб у діяльність державного виконавця, приватного виконавця з примусового виконання рішень.

З огляду на вказане суд не може втручатись в діяльність державного виконавця в частині вирішення питання про відкриття виконавчого провадження.

У зв`язку з зазначеним, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог скарги, а саме визнати неправомірним повернення без виконання державним виконавцем Деснянського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві Васильченком М.М. виконавчого документу - постанови Київського апеляційного суду від 20.03.2019 р. по справі № 754/8595/18., зобов`язати державного виконавця Деснянського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві Васильченка М.М. вирішити питання про прийняття до виконання виконавчого документу - постанови Київського апеляційного суду від 20.03.2019 р. по справі № 754/8595/18.

Керуючись ст. ст. 10, 13, 18, 258-261, 268, 352-354, 447, 450, 451 ЦПК України; ст. ст. 19, 129-1 Конституції України; Законом України «Про виконавче провадження», суд, -'

П О С Т А Н О В И В:

Скаргу задовольнити частково.

Визнати неправомірним повернення без виконання державним виконавцем Деснянського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві Васильченком М.М. виконавчого документу - постанови Київського апеляційного суду від 20.03.2019 р. по справі № 754/8595/18.

Зобов`язати державного виконавця Деснянського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві Васильченка М.М. вирішити питання про прийняття до виконання виконавчого документу - постанови Київського апеляційного суду від 20.03.2019 р. по справі № 754/8595/18.

В задоволенні інших вимог скарги відмовити.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання протягом п`ятнадцяти днів, з дня складання її повного тексту.

До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Деснянський районний суд міста Києва.

Повний текст ухвали суду складено 11.09.2019 р.

Суддя О.Б. Саламон