Справа № 523/8959/17
Провадження №2/523/1727/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" червня 2019 р. м.Одеса

Суворовський районний суд м. Одеси в складі:

головуючої судді - Середи І.В.,

за участю секретаря судових засідань - Щербан О.Д.,

відповідача -ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду №9, в м.Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 звернувся з позовом до ОСОБА_2 з позовом та просив визнати договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Русских С.Б. 13.06.2012 року , зареєстрований за реєстровим номером №1528 - недійсним.

В обгрунтування вимог позивач вказував на те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер його батько ОСОБА_6, він є його спадкоємцем і після відкриття спадщини дізнався, що за життя батько подарував усе своє майно ОСОБА_7, який є братом батька, а такі дії не збігаються з поведінкою та словами батька. Посилався на те, що батько в останні місяці свого життя почувався дуже погано, майже не вставав з ліжка, інколи не впізнавав його та був агресивним та сварливим. Позивач з сестрою як міг так і допомагали, але цього було замало. У зв'язку з численними хворобами, алкогольною залежністю, боргами за комунальні послуги та незадовільним матеріальним становищем батько дійсно потребував сторонньої допомоги, яку і отримував від відповідачки та її сім'ї до тих пір, доки ОСОБА_8 не уклала від імені його батька договір дарування частки квартири на користь свого чоловіка. Позивач вважає, що дарування квартири було здійснено під впливом тяжких для ОСОБА_6 обставин та під впливом помилки щодо природи правочину дарування, прав та обовязків сторін такого правочину, оскільки лише за умови довічного утримання він був згоден відчужити своє єдине житло на користь брата, позбавивши тим самим обох своїх рідних дітей спадщини.

В судове засідання позивач не з'явився, звернувся з заявою про розгляд справи в його відсутності, вимоги підтримує.

Відповідач та її представник заперечували проти позову вказуючи на те, що він є безпідставним, обгрунтування є надуманими та не грунтуються на доказах. Відповідач зазначила, що є власником квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом та договору купівлі-продажу. При житті брат батька, ОСОБА_6 висловив своє бажання подарувати 1/2 частини квартири, при цьому 1/2 частини вже йому належала на праві власності. Волевиявлення братів було вільним, оскільки між ними були добрі стосунки. На момент вчинення правочину ОСОБА_6 вже був 20 років розлучений, з дітьми не спілкувався, вони не були присутні на поховані і не знають де їх батько похований. При цьому також представник відповідача звертала у вагу на те, що ОСОБА_6 видав довіреність на розпорядження частиною квартири саме шляхом дарування, а договір укладено було пізніше і за цей період дарувальник не змінював свого рішення.

Заслухавши відповідача та її представника, дослідивши матеріали справи, суд прийщов до висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як було встановлено судом 13.06.2012 року ОСОБА_8, діючи від імені ОСОБА_6 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Русских С.Б. 29.02.2012 року за реєстровим №630, та ОСОБА_7 уклали договір дарування 1/2 квартири №АДРЕСА_1.

За змістом вказаної довіреності ОСОБА_6 уповноважив ОСОБА_8 подарувати ОСОБА_7 частку квартири №АДРЕСА_1.

Отже, між видачею довіреності та укладенням договору минуло три місяці.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 помер, про що складено актовий запис №9801 від 15.10.2012 р .

Позивач ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1, є сином ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 виданим повторно виконавчим комітетом Фонтанської сільської ради Комінтернівського району Одеської області 14.03.2013 р..

Відповідач ОСОБА_2 є власником квартири №АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.10.2013 р. та договором дарування від 31.10.2013 р.

Згідно з нормами ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За вимогами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Отже, виходячи з принципу змагальності цивільного судочинства, обовязок доведеності обставин, на які посилається сторона, як на підставу предявлених позовних вимог, покладається саме на цю сторону . Суд, в свою чергу розглядає позовні вимоги в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з нормами ч.1,3,5 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_4 обгрунтовував свої вимоги по двом підставам про вчинення договору під впливом тяжкої обставини та під впливом помилки природи правочину, прав та обов'язків сторін правочину.

Згідно з вимогами ч.1 ст.233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Відповідно до вимог ч.1 ст.229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п. 23 постанови від 06.11.2009 р. N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", Відповідно до статей 229 - 233 ЦК ( 435-15 ) правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК ( 435-15 )), мають існувати саме на момент вчинення правочину.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК ( 435-15 ), якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки.

Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Отже, виходячи із вказаних норм, заявлені позивачем підстави є різними, і відповідно докази доведенню обставин є різними.

На підставі викладеного, оцінюючі надані з боку позивача докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що пред'явлені позовні вимоги є необґрунтованими, недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі.

При цьому, необхідно звернути увагу на те, що в провадженні суду знаходиться справа за позовом ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним, посилаючись на відсутність волевиявлення ОСОБА_6.

Керуючись ст.ст.12,13,76-81,258-259,263,265,268,273,353-355, пп.15.5 п.15 ч.1 Перехідних положень розділу ХІІІ ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду через Суворовський районний суд м.Одеси протягом 30 днів з дня складення повного рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 21.06.2019 р.

Суддя: