Справа № 523/8309/17
Провадження №2/523/1692/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" вересня 2019 р. м.Одеса

Суворовський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Дяченко В.Г.

за участю секретаря судового засідання - Правди Н.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним, витребування майна

ВСТАНОВИВ:

Позивач подала до суду позов, а в подальшому заяву про зміну предмету позову (а.с.62,т1), в якому просила:

- визнати недійсним договір дарування Ѕ частки домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який зареєстровано в реєстрі за №2340;

- визнати недійсним договір дарування Ѕ частки домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який зареєстровано в реєстрі за №2344;

- витребувати у відповідача вищезазначене домоволодіння.

Позов мотивується тим, що підписуючи обидва договори дарування позивач діяла через неправильне сприйняття нею фактичних обставин цих правочинів, що вплинуло на її волевиявлення та мало істотне значення.

Підписуючи перший договір дарування (Р-2340), позивач виходила з необхідності виконання обов`язку з передачі половини свого будинку відповідачу через неможливість повернення грошей, позичених у відповідача та саме так сприймала цей договір.

При підписанні другого договору (Р-2344), позивач виходила з того, що підписує другий екземпляр одного й того ж самого правочину договору дарування Ѕ частини домоволодіння, та саме так сприймала цей договір.

Обидва договори мають ідентичний текст, що також сприяло помилці позивача, враховуючи її поганий стан зору.

Позивач фактично продовжувала проживати в зазначеному домоволодінні і після укладення договорів, що свідчить про відсутність фактичної передачі в дар спірного майна.

Вказані обставини свідчать про неправильне сприйняття відчужувачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

Представник відповідача надала заперечення на заяву про зміну предмету позову, в яких пояснила, що діючим законодавством України чітко передбачено в яких саме випадках договір дарування можна вважати недійсним. Позивач наполягає, що помилялася з приводу фактичної природи правочину, та його укладання не відповідало її внутрішній волі. В обґрунтування своїх доводів позивач посилається на постанову Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року по справі №6-372цс16.

Проте, на думку представника відповідача, дії ОСОБА_1 підтверджують зворотне: щодо невідповідності правочину внутрішній волі позивача, то така невідповідність має існувати в момент вчинення даного правочину. Хоча, ні наступного дня, ні два роки потому (з моменту підписання договору дарування) позивач жодним чином не спростовувала своїх намірів. До того ж, ОСОБА_1 за 3 місяці до підписання оскаржуваних договорів склала заповіт, в якому продемонструвала волю і бажання розпорядитися усім своїм майном на користь ОСОБА_2 .

Щодо помилки, як підстави для скасування договору дарування тою самою постановою ВСУ, на яку посилається позивач, закріплено, що помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. В даному випадку маємо приклад недбальства та незнання закону, що не заперечується ні представником позивача, ні самою Левчишиною, адже, на момент подання позовної заяви до суду ОСОБА_1 просила визнати недійсним договір дарування лише Ѕ частини Домоволодіння, до того ж до 24 жовтня 2017 року (включно) продовжував діяти заповіт ОСОБА_1 , який скасовано було лише після того, як про ці документи було повідомлено суду самим відповідачем.

До того ж, укладанню договорів передували чисельні поїздки до державних установ задля приведення застарілих правовстановлюючих документів ОСОБА_1 на домоволодіння у відповідність вимогам чинного законодавства коштами ОСОБА_2 та неодноразові візити до нотаріуса, де позивач мала можливість уточнити для себе усі деталі правочину, який готувалася укласти. Тому, згідно ст.68 Констутуції України, незнання закону не звільняє від відповідальності.

Після підписання договорів дарування від 25.12.2015 р., ОСОБА_2 зареєстрував на своє ім`я усі необхідні правовстановлюючі та технічні документи, а з часом, почав нести фінансові витрати по утриманню житла, регулярно підтримуючи фінансово родину ОСОБА_1 Також добросовісно сплатив усі необхідні податки та витрати, пов`язані з укладанням вищезазначених договорів.

Все вищезазначене вкотре підтверджує, що заявлені позовні вимоги та пояснення до них є надуманими, необґрунтованими, не заснованими на законі, такими, що суперечать фактичним обставинам справи, не підтверджуються представленими суду доказами, тому не підлягають задоволенню.

В судовому засіданні сторони підтримали свої правові позиції.

Також, в судовому засіданні позивач пояснила, що між нею та відповідачем ніяких відносин, обов`язків та домовленостей не було, грошові зобов`язання були у її співмешканця перед відповідачем.

Судом встановлено:

Відповідно до витребуваних копій нотаріальних справ щодо нотаріального посвідчення договорів дарування встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 25.12.2015 року уклали договір дарування Ѕ частки домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який зареєстровано в реєстрі за №2340, та договір дарування Ѕ частки домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який зареєстровано в реєстрі за №2344. Зазначені договори посвідчені 25.12.2015 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Зілковською К.Л. (а.с.127-248).

В нотаріальній справі наявні технічний паспорт на житловий будинок, який виготовлено у жовтні 2015 року, звіт про оцінку домоволодіння від 01.11.2015 року, довідка з місця проживання яку видано позивачу 22.12.2015 року, що свідчить про намір позивача укласти правочин на відчуження майна.

Доказів наявності грошових зобов`язань у позивача перед відповідачем суду не надано, як і доказів зобов`язань інших осіб, що могло вплинути на її волевиявлення.

Суд критично ставиться до розписки про борг позивача перед відповідачем, з строком повернення боргу до 03.12.2015 року, так як вказана розписка знаходиться у позивача, що говорить про виконане зобовязання по поверненню боргу (а.с.12). До того ж, після зміни предмету позову вказана розписка не є належним доказом (ст.77 ЦПК України).

Також позивачем не надано доказів поганого стану здоров`я, через що вона неправильно сприймала наслідки вчинення дій під час укладення оспорюваних правочинів.

До того ж, в матеріалах нотаріальної справи наявна заява позивача про те, що вона стверджує факт, що не одружена, у шлюбі не перебуває та ні з ким не проживає однією сім`єю без укладання шлюбу, що також вказує на відсутність істотного впливу на позивача, через грошове зобов`язання інших осіб перед відповідачем, під час укладання правочину (а.с.190).

Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За положеннями ч. 1 ст. 317 та ч. 1 ст. 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном і він реалізовує їх на власний розсуд.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦКУ право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. З цього слідує, що при вирішенні позову про визнання недійсним договору дарування суди повинні виходити із відповідних норм Цивільного кодексу України, якими регулюється вчинення саме цього виду договорів.

Договір дарування є особливою формою договорів, який опосередковує безоплатну передачу майна у власність від однієї сторони (дарувальника) до іншої сторони (обдарованого).

Статтею 182 ЦК України передбачена необхідність державної реєстрації як прав на нерухомість, так і правочинів щодо нерухомості, що й було зроблено нотаріусом.

Частиною першою статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з частинами першою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частини першої статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, установлених законом.

У пункті 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Як вбачається з вищевикладеного, при укладанні договорів дарування від 25.12.2015 р., сторонами було дотримано усіх вимог діючого законодавства (договір було укладено у письмовій формі, нотаріально посвідчено, зареєстровано у встановленому порядку, і обдаровуваний прийняв дарунок у зв`язку з чим вищезазначений договір не може бути визнаний недійсним.

Керуючись ст. ст. 5,6,10,263-265 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним, витребування майна.

Рішення суду може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Повний текст рішення виготовлено 12.09.2019 року.

Суддя