Справа № 357/328/19
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 травня 2019 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого судді Бондаренко О. В.

при секретарі Бондаренко Н. В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Головного управління Держгеокадастру у Київській області до ОСОБА_1 , про сплату заподіяної шкоди внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з даним позовом 15.01.2019 року мотивуючи тим, що відповідно до Положення про Головне управління Держгеокадастру у Київській області, затвердженого наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 17.11.2016р. № 308, Головне управління є територіальним органом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру та їй підпорядковане. Структурним підрозділом Головного управління є Управління з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Київській області, юрисдикція якого поширюється на територію Київської області. Контроль за використанням та охороною земель полягає в забезпеченні додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями і громадянами земельного законодавства України. Громадяни за самовільне зайняття земельних ділянок несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність відповідно до законодавства. З урахуванням положень Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» та в межах повноважень, державними інспекторами у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотримання вимог законодавства України про охорону земель у Київській області Шурашкевич Ольгою Вікторівною та ОСОБА_2 , відповідно до наказу Головного управлінням Держгеокадастру у Київській області від 15.05.2018р. № 314-ДК, проведено перевірку з питань дотримання вимог земельного законодавства під час використання земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1 , загальною площею 33,0973 га, яка розміщена в адміністративних межах Йосипівської сільської ради Білоцерківського району Київської області. Під час проведення перевірки виявлено, що на вказаній земельній ділянці проведено роботи з посіву сільськогосподарських культур: сої та ячменю, проте дана земельна ділянка використовується гр. ОСОБА_1 без правовстановлюючих документів. За результатами перевірки встановлено самовільне зайняття гр. ОСОБА_1 земельної ділянки, загальною площею 33,0973 га, що розташована в адміністративних межах Йосипівської сільської ради Білоцерківського району Київської області, що є порушенням п. «б» ч. 1 ст. 211 Кодексу. Державними інспекторами складено акти обстеження земельної ділянки від 30.05.2018 № 314-ДК/23/АО/10/01/-18 та перевірки дотримання вимог земельного законодавства за об`єктом - земельної ділянки від 30.05.2018р. за № 314-ДК/210/АП/09/01/-18. Дані акти були складені у присутності гр. ОСОБА_1 про що свідчить його підпис. Також, за результатами проведеної перевірки, державним інспектором Шурашкевич Ольгою Вікторівною на гр. ОСОБА_1 було складено протокол про адміністративне правопорушення від 30.05.2018р. №314-ДК/0037П/07/01/-18. 30.05.2018 року державним інспектором Шурашкевич Ольгою Вікторівною розглянуто протокол про адміністративне правопорушення та винесено постанову від 30.05.2018р. № 314-ДК/0039П/08/01/-18 на підставі ст. 53-1 КУпАП та п. «б» ч. 1 ст. 211 Кодексу, накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340,00грн. Даний штраф сплачено гр. ОСОБА_1 згідно квитанції від 08.06.2018 року. В результаті вчиненого гр. ОСОБА_1 порушення, відповідно до ОСОБА_3 , розраховано розмір шкоди, заподіяної державі внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки. Площа самовільного зайняття земельної ділянки складає 33,0973 га. Розмір заподіяної шкоди становить 51 679,75 грн. Вищевказаний розрахунок розміру шкоди був вручений порушнику 30.05.2018р. про що свідчить підпис гр. ОСОБА_1 30.05.2018 державним інспектором Шурашкевич Ольгою Вікторівною гр. ОСОБА_1 було видано припис 314-ДК/0024Пр/03/01/-18, яким було приписано вжити заходів щодо усунення виявлених порушень до 27 червня 2018 р. Даний припис належить до обов`язкового виконання. Гр. ОСОБА_1 було зобов`язано повідомити про виконання припису до 27 червня 2018 року Головне управління Держгеокадастру у Київській області. Припис був вручений відповідачу особисто, про що свідчить його підпис. Головне управління листом від 30.10.2018 за №31-10-16555/2-18 повідомило гр. ОСОБА_1 про відсутність доказів сплати матеріальної шкоди та запропонувало надати відповідні докази до 27.11.2018 р. Однак, станом на дату подання позову, ОСОБА_1 доказів сплати шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки, площею 33,0973 га, яка відноситься до земель сільськогосподарського призначення, що знаходиться в адміністративних межах Йосипівської сільської ради Білоцерківського району, не надав, а тому просили суд стягнути з ОСОБА_1 шкоду заподіяну державі у розмірі 51 679 грн. 75 коп.

Представники позивача, згідно довіреності, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в судовому засіданні позов підтримали та просили задовольнити вимоги в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні позив не визнав, подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що вказаний позов вважає таким, що до задоволення не підлягає, оскільки він не відноситься до юрисдикції загальних судів, тому на підставі ст.19 ЦПК України не підлягає розгляду Білоцерківському міськрайонному суді. На підставі п. 1 ч. 1 ст.255 ЩІК України вважає, що провадження у цій справі має бути закрите, оскільки цей спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Він, ОСОБА_6 , з 24.01.2007 року є фізичною особою-підприємцем, що підтверджується відповідним свідоцтвом серії НОМЕР_2 про державну реєстрацію фізичної особи підприємця. 01.04.2011 року отримав Свідоцтво серії НОМЕР_3 про сплату єдиного податку. Спірною земельною ділянкою він користується, як фізична особа-підприємець, за що сплачує податки та орендну плату, про що позивачу було відомо, ці факти встановлювались в ході перевірки 30.05.2018 року, відповідними особам, яким він надавав копії всіх документів і квитанцій. Також, позов не підлягає до задоволення, у зв`язку з тим, що відсутня шкода, яку просить стягнути позивач, і відсутня його вина, що підтверджується наступним: рішенням Йосипівської сільської ради Білоцерківського району від 03.10.2008 року ПП ОСОБА_1 було надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право оренди на земельну ділянку орієнтовною площею 39,00 га із земель резервного фонду Йосипівської сільської ради. Листом Білоцерківської РДА від 18.02.2010року за № 06-27-2760 було надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право оренди на земельні ділянки на термін до затвердження порядку проведення аукціонів ФОП ОСОБА_1 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в адміністративних межах Йосипівської сільської ради. 12.09.2011 року між Білоцерківською районною державною адміністрацією та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 було укладено договір № 76 оренди земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1 , загальною площею 33,0973га, що перебуває в державній власності і розміщена в адміністративних межах Йосипівської сільської ради Білоцерківського району терміном на 1 рік з внесенням орендної плати на розрахунковий рахунок Йосипівської сільської ради. Договір зареєстрований 14.12.2011р. в Управлінні Держкомзему у Білоцерківському районі за № 01762. В 2011 році було підписано акт прийому-передачі земельної ділянки. 10.12.2012 року розпорядженням Білоцерківської РДА за № 1095 було поновлено договір оренди земельної ділянки ФОП ОСОБА_1 в адміністративних межах Йосипівської сільської ради.29.12.2012року між тими ж сторонами була укладена додаткова угода № 94 до договору оренди земельної ділянки від 12.09.2011 р. № 76, згідно цієї угоди термін дії договору оренди було продовжено ще на 1 рік. В 2014 році проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1 в оренду було виготовлено. Управління Держземагентства у Білоцерківському районі своїм висновком № 06-17/102 від 31.01.2014року погодило цей проект землеустрою. Але погодження цього проекту весь час зазнавало різних перешкод з боку Державного агентства земельних ресурсів України, ГУ Держгеокадастру у Київській області, які він намагався подолати шляхом усунення вказаних недоліків. 25.07.2018 року рішенням Узинської міської ради № 09-287/2018р. було погоджено передачу в оренду цієї земельної ділянки для фермерського господарства ОСОБА_1 . Таким чином, як вбачається із документів, він дійсно використовував земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_1 , площею 33,0973 га, що розташована в адміністративних межах Йосипівської сільської ради, але це використання не було самовільним зайняттям земельної ділянки, як і не мало місця факту заподіяння шкоди. Зокрема, в 2017 році сплатив в рахунок орендної плати загалом 30200 гривень, в 2018 році - 31988 гривень. Ці оплати були внесені до податкових декларацій з плати за землю, які я здавав до податкових органів як ФОП. 30.05.2018 року ГУ Держгеокадастру у Київській області дійсно склало акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства за № 314-ДК/210/АП/09/011-18, однак, на час перевірки 30.05.2018 р., у нього не було правовстановлюючих документів на це використання, які передбачені ст.125 ЗК України. Про відсутність цих документів перевіряючі особи, як працівники ГУ Держгеокадастру у Київській області, добре знали, оскільки саме цей державний орган вже кілька років перешкоджає йому в отриманні належних документів. В даній ситуації він дійсно не міг надати документи, які передбачені ст.125 ЗК України і які посвідчували його право на користування цією земельною ділянкою, тому сплатив штраф в сумі 340 гривень. Але цим він визнав лише те, що на той час (з незалежних від нього причин) не мав договору оренди цієї земельної ділянки. При цьому, він не погоджувався, що самовільно зайняв її і використовував і цим заподіяв шкоду державі. Після всієї цієї історії в 2018 році він дійсно припинив використовувати спірну земельну ділянку. Таким чином, оскільки ним вчинялись дії для оформлення права користування спірною земельною ділянкою та сплачувались відповідні платежі за користування нею, він вважає, що позивач не надав належних та допустимих доказів того, що в розумінні ст.22 ЦК України з мого боку було завдано матеріальної шкоди в розмірі 51679,75грн. в результаті самовільного зайняття земельної ділянки. До того ж, він не вчиняв неправомірних дій, які могли б мати своїм наслідком спричинення шкоди у заявленому до стягнення розмірі. Тому, вважає, що відсутність у нього станом на дату проведення перевірки дотримання вимог земельного законодавства правовстановлюючих документів на земельну ділянку за обставин, що не залежати від нього, в даному випадку не свідчать про її самовільне зайняття. Тому, просив закрити провадження у справі, оскільки цей спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Суд, заслухавши учасників справи, оглянувши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст.ст. 1,2 ЦПК України цивільний процесуальний кодекс України визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Так, судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі визначеного законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Відповідно до вимог ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

В порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізична особа та якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Згідно роз`яснень, викладених у п. 3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року №3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», вбачається, що вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні виходити з того, що у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України, Господарським процесуальним кодексом України, Кримінальним процесуальним кодексом України або Кодексом України про адміністративні правопорушення віднесено до компетенції адміністративних, господарських судів, до кримінального провадження чи до провадження в справах про адміністративні правопорушення. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства. У зв`язку з наведеним суди мають виходити з того, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

З п. 6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року №3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», вбачається, що при вирішенні питань, пов`язаних із компетенцією судів у спорах, що виникають із земельних відносин, судам слід ураховувати роз`яснення, викладені в пунктах 2 і 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" (із змінами і доповненнями, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2), а також Рішення Конституційного Суду України від 1 квітня 2010 року № 10-рп/2010 у справі за конституційним поданням Вищого адміністративного суду України щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 143 Конституції України, пунктів "а", "б", "в", "г" статті 12 Земельного кодексу України, пункту 1 частини першої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України.

При цьому суди мають виходити з того, що згідно зі статтями 13 і 14 Конституції України, статтями 177, 181, 324 і главою 30 ЦК земля та земельні ділянки є об`єктами цивільних прав, а держава і територіальні громади через свої органи беруть участь у земельних відносинах із метою реалізації цивільних та інших прав у приватноправових відносинах, тобто прав власників земельних ділянок. Отже, суд має з`ясувати, є спір приватноправовим або публічно-правовим; чи виник спір із відносин, урегульованих нормами цивільного права, чи пов`язані ці відносини зі здійсненням сторонами цивільних або інших майнових прав на земельні ділянки на засадах рівності; чи виник спір щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень при реалізації ним управлінських функцій у сфері земельних правовідносин.

В п. 7 зазначеної постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року №3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», зазначено, що відповідно до цього спори, що виникають із земельних відносин, у яких хоча б однією зі сторін є фізична особа, незважаючи на участь у них суб`єкта владних повноважень, згідно зі статтею 15 ЦПК розглядаються в порядку цивільного судочинства. Це стосується, наприклад, позовів про визнання недійсними рішень органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування щодо видання дозволу на виготовлення (розроблення) проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, вирішення інших питань, що відповідно до закону необхідні для набуття і реалізації права на землю, про надання чи передачу земельної ділянки у власність або користування чи невирішення цих питань, припинення права власності чи користування землею (статті 116, 118, 123, 128, 131, 144, 146, 147, 149, 151 ЗК та інші), крім спорів, передбачених частиною першою статті 16 Закону України від 17 листопада 2009 року № 1559-VI «Про відчуження земельних ділянок, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, які перебувають у приватній власності, для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності», про цивільну відповідальність за порушення земельного законодавства (статті 210, 211 ЗК), про повернення самовільно зайнятих земельних ділянок (стаття 212 ЗК).

В даному випадку, з урахуванням положень Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», та в межах повноважень, державними інспекторами у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотримання вимог законодавства України про охорону земель у Київській області Шурашкевич Ольгою Вікторівною та ОСОБА_2 , відповідно до наказу Головного управлінням Держгеокадастру у Київській області від 15.05.2018р. № 314-ДК, проведено перевірку з питань дотримання вимог земельного законодавства під час використання земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1 , загальною площею 33,0973 га, яка розміщена в адміністративних межах Йосипівської сільської ради Білоцерківського району Київської області. Під час проведення перевірки виявлено, що на вказаній земельній ділянці проведено роботи з посіву сільськогосподарських культур: сої та ячменю, проте дана земельна ділянка використовується гр. ОСОБА_1 без правовстановлюючих документів. За результатами перевірки встановлено самовільне зайняття гр. ОСОБА_1 земельної ділянки, загальною площею 33,0973 га, що розташована в адміністративних межах Йосипівської сільської ради Білоцерківського району Київської області, що є порушенням п. «б» ч. 1 ст. 211 Земельного Кодексу.

Також, встановлено, що відповідач ОСОБА_1 має статус фізичної особи - підприємця, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 82,83), який засвідчує право особи на заняття підприємницькою діяльністю, а саме: самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку, в тому числі з використання земельної ділянки (для сількогосподарського призначення з кадастровим номером НОМЕР_1 , загальною площею 33,0973 га, яка розміщена в адміністративних межах Йосипівської сільської ради Білоцерківського району Київської області) для вирощування зернових та технічних культур (для фермерського господарства).

Юридичний статус «фізична особа-підприємець» сам по собі не впливає і ніяким чином не обмежує будь-які правомочності особи, які випливають з її цивільної право-, та дієздатності. До підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються норми як загального цивільного так і спеціального законодавства (ГКУ).

Відповідно до ст. 4 ГПК України, юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Отже, господарські суди розглядають справи в порядку позовного провадження, якщо склад учасників спору відповідає приписам статті 4 ГПК України, а правовідносини, з яких виник цей спір, мають господарський характер.

Стаття 4 ГПК України передбачає право державного органу та органу місцевого самоврядування на звернення до господарського суду.

У вирішенні питання про те, чи можна вважати правовідносини і спір господарськими, слід виходити з визначень, наведених у статті 3 Господарського кодексу України (далі - ГК України).

Господарський спір підвідомчий господарському суду, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Статтею 2 ГК України передбачено, що учасниками відносин у сфері господарювання є суб`єкти господарювання, споживачі, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, наділені господарською компетенцією, а також громадяни, громадські та інші організації, які виступають засновниками суб`єктів господарювання чи здійснюють щодо них організаційно-господарські повноваження на основі відносин власності.

Статтею 3 ГК України передбачено, що під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями.

Ст. 51 ЦК України передбачає, що до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Водночас, слід зауважити, що в господарському законодавстві «юридична особа» та «фізична особа - підприємець» охоплюються спільним поняттям «суб`єкт господарювання». Під час здійснення господарської діяльності фізичні особи-підприємці реалізують свою господарську компетенцію, тобто сукупність господарських прав та обов`язків. При цьому решта прав та обов`язків фізичної особи, що становлять її правоздатність як людини, набуваються та виконуються нею поза межами здійснення господарської діяльності, в порядку реалізації нею її цивільної дієздатності, передбаченої Цивільним кодексом України, та регулюються ним. Останнє випливає зі змісту частини третьої статті 45 Господарського кодексу України, відповідно до якої щодо громадян положення цього кодексу поширюються на ту частину їх діяльності, яка за своїм характером є підприємницькою.

Відповідно до ст. 42 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Між тим, суб`єктами господарювання визнаються, зокрема, громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці та здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов`язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов`язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством.

Згідно п. 19 Постанови Пленуму Вищого Господарського суду України від 24.10.2011 року №10 «Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам» у вирішенні питань, пов`язаних з підвідомчістю справ у спорах, що виникають із земельних відносин, господарським судам слід враховувати викладене в п. 1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 № 6 «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин».

Згідно п. 1.2.5. Постанови Пленуму Вищого Господарського суду України від 17.05.2011 року №6 «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» спір, що виник внаслідок порушення права суб`єкта господарської діяльності на земельну ділянку, в тому числі органами державної влади та місцевого самоврядування, є спором про право цивільне і підлягає розгляду за правилами ГПК

П. 1.3. зазначеної Постанови, визначено, що у порядку господарського судочинства вирішенню підлягають такі категорії спорів, засновані на положеннях статті 319 ЦК України, глав 27, 29, 33, 34 ЦК України та глави 15 ГК України, розділів III-V ЗК України, зокрема, про повернення самовільно зайнятих земельних ділянок та про стягнення шкоди, у тому числі упущеної вигоди, завданої порушеннями прав власників, у тому числі держави та територіальних громад, і користувачам земельних ділянок;

П. 1.4. зазначеної постанови визначено, що правовідносини у сфері використання і охорони земель, врегульовані розділами VI та VIIЗК України, можуть мати як приватноправовий, так і публічно-правовий характер (глави 29, 30, 33 названого Кодексу), а тому спори, що виникають з відповідних правовідносин, можуть, у залежності від їх правового характеру та складу учасників, вирішуватися за правилами адміністративного або господарського судочинства. Виходячи з цього визначається й підвідомчість справ зі спорів, пов`язаних із здійсненням державного контролю та нагляду за господарською діяльністю суб`єктів господарювання у сфері земельних відносин - за використанням і охороною земель (частина третя статті 19 ГК України). Такі справи підлягають розглядові господарськими судами, оскільки стосуються об`єктів цивільних відносин - земельних ділянок та інших природних ресурсів, цивільних прав суб`єктів господарювання на ділянки і зазначені ресурси, зокрема, у спорах про: визнання недійсними правочинів стосовно земельних ділянок, звільнення самовільно зайнятих земельних ділянок, відшкодування збитків, завданих землям і природним ресурсам господарською діяльністю, стягненням заборгованості з орендної плати за договорами оренди землі державної та комунальної форм власності тощо.

Згідно п. 3.1. Постанови Пленуму Вищого Господарського суду України від 17.05.2011 року №6 «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» відповідно до вимог чинного законодавства обов`язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи, що її використовує, правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку, а відсутність таких документів може свідчити про самовільне зайняття земельної ділянки. Разом з тим, у вирішенні питання про застосування відповідальності за самовільне зайняття земельної ділянки господарським судам необхідно враховувати, що саме по собі встановлення судом наявності фактичного користування земельною ділянкою без документів, що посвідчують права на неї, не є достатньою підставою для кваліфікації такого використання земельної ділянки як самовільного її зайняття. Господарським судам у вирішенні таких спорів необхідно досліджувати, чи передбачено спеціальним законом отримання правовстановлюючих документів на земельну ділянку для розміщення певних об`єктів, причини відсутності таких документів у особи, що використовує земельну ділянку, наявність у особи права на отримання земельної ділянки у власність чи в користування, вжиття нею заходів до оформлення права на земельну ділянку тощо.

Головне управління Держгеокадастру у Київській області є територіальним органом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру та їй підпорядковане, яке є юридичною особою та у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства, дорученнями Прем`єр-міністра України, наказами Міністерства аграрної політики та продовольства України, дорученнями Міністра аграрної політики та продовольства України, його першого заступника та заступників, наказами Держгеокадастру, дорученнями Голови Держгеокадастру та його заступників, актами місцевої державної адміністрації та органів місцевого самоврядування, а також Положенням про Головне управління Держгеокадастру у Київській області, затверджене наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 17.11.2016р. № 308.

Спори, що виникають між юридичними особами та Головним управлінням Держгеокадастру у Київській області, при реалізації ним державної політики у сфері державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів - також і на території м. Києва, за своїм суб`єктним складом підвідомчі господарським судам.

Отже, господарські суди на загальних підставах вирішують усі спори між суб`єктами господарської діяльності, а також спори, пов`язані, зокрема, з вимогами про відшкодування шкоди, заподіяної шкоди внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки, - за умови, що такі вимоги не об`єднуються з вимогою вирішити публічно-правовий спір і за своїм суб`єктним складом підпадають під дію статті 4 ГПК.

В даному випадку Головне управління Держгеокадастру у Київській області заявило вимоги до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , про відшкодування заподіяної шкоди внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки, такі вимоги не об`єднані з вимогою вирішити публічно-правовий спір і за своїм суб`єктним складом підпадають під дію статті 4 ГПК України, а тому зазначений спір підвідомчий господарському суду.

Крім того, відповідно до пунктів 12 і 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» у випадках самовільного зайняття земельних ділянок шкода (збитки) відшкодовуються відповідно до ст.. ст.. 22, 1166, 1192 Цивільного кодексу України, ст..ст. 156, 211, 212 Земельного кодексу України у повному обсязі особами, що її заподіяли.

Також, слід зазначити, що фізична особа - підприємець в цивільно-господарських відносинах є різностороннім учасником. Принципи здійснення ним підприємницької діяльності роблять його подібним до юридичних осіб, тоді як в приватних відносинах, незважаючи на будь-які зміни в його статусі, він залишається бути громадянином - фізичною особою. А тому, слід чітко розмежовувати ці різні сфери відносин. Вбачається, що на підставі правила, встановленого у ст. 51 ЦК України, до фізичних осіб-підприємців слід застосовувати норми спеціального (господарського) законодавства, якщо предметом регулювання безпосередньо є їх підприємницька діяльність. Натомість, слід брати до уваги норми цивільного законодавства, якщо предмет регулювання виходить за межі підприємницької діяльності, зачіпаючи приватні інтереси суб`єкта, та в повній мірі врегульовується нормами Цивільного кодексу України.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - «Конвенція») кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановись обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Інтерпретація суті конструкції «суд, встановлений законом» викладена Європейським судом з прав людини (далі - «ЄСПЛ», «Суд») у рішенні у справі «Сокуренко і Стригун проти України». Так, ЄСПЛ наголосив, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

Правова позиція ЄСПЛ у вказаній справі дозволяє виокремити дві умови відповідності критерію «суд, встановлений законом»: організаційну (організація судової системи повинна регулюватися законами у їх буквальному значенні) та юрисдикційну (суд повинен діяти у спосіб та відповідно до повноважень, передбачених законом, у межах своєї компетенції).

Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.

З огляду на встановлені у справі обставини та наведені вимоги закону, подана заява підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, тому, суд приходить до висновку про закриття провадження у справі відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Тому, враховуючи підстави закриття провадження у справі, позивач має право звернутись до суду з клопотання про повернення сплаченої суми судового збору в розмірі 1762,00 грн. ( а.с. 1).

Керуючись ст. 255, ст.ст. 259, 260, 261, 293, 315, 353, 354 ЦПК, суд

П О С Т А Н О В И В :

Провадження у справі за позовом Головного управління Держгеокадастру у Київській області до ОСОБА_1 , про сплату заподіяної шкоди внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки, закрити.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду через Білоцерківський міськрайонний суд Київської області шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного тексту ухвали. Учасник справи, якому ухвала не була вручена в день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення відповідної ухвали.

Повний текст ухвали складено 17.05.2019 року.

СуддяО. В. Бондаренко