Постанова

Іменем України

20 березня 2019 року

м. Київ

справа № 199/2403/18

провадження № 61-74св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А.О., Мартєва С. Ю., Сімоненко В.М.(суддя - доповідач), Пророка В.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

третя особа - Управління служби у справах дітей Амур-Нижньодніпровського районного у м. Дніпро ради,

розглянув у порядку спрощеного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Красноградського районного суду Харківської області від 23 липня 2018 року у складі судді: Дудченко В.О. та постанову Харківського апеляційного суду від 14 листопада 2018 року у складі колегії суддів: Овсяннікової А.І., Коваленко І.П., Сащенко І.С.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2018 року ОСОБА_2 звернулась з позовом до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Позов мотивовано тим, що з ОСОБА_3 перебувала у фактичних шлюбних відносинах з 2008 року. Від спільного життя мають сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Восени 2011 року їх сімейні відносини припинилися, з того часу з відповідачем однією сім'єю не проживають, дитина проживає з нею.

14 вересня 2013 року вона уклала шлюб з ОСОБА_5, який ще до реєстрації шлюбних відносин з однорічного віку дитини допомагає їй у вихованні і утриманні сина. Дитина вважає його своїм батьком, а відповідача син не пам'ятає.

Після того, як відповідач покинув сім'ю, життям сина він фактично не цікавиться, участі у житті дитини не приймає, не цікавиться здоров'ям та його навчанням, за місцем проживання сина він не з'являється.

21 травня 2014 року вона зверталась до органу опіки та піклування Амур-Нижньодніпровської районної ради у м. Дніпропетровську із заявою про позбавлення відповідача батьківських прав відносно сина. При розгляді комісією її заяви відповідачу був наданий випробувальний термін 6 місяців. Відповідач з метою заперечення її вимог звернувся із заявою про призначення днів побачень з сином, мотивуючи тим, що вона чинить перешкоди у його спілкуванні з дитиною.

18 липня 2014 року відповідачу було призначено дні побачень з сином, а саме кожну другу та четверту неділю місяця з 11.00 до 15.00, але він жодного разу з сином не зустрічався.

З позовом про позбавлення батьківських прав і стягнення аліментів вона вже зверталась до суду.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського райсуду м. Дніпропетровськ від 17 серпня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено: позбавлено ОСОБА_3 батьківських прав відносно сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 та стягнуто аліменти на його утримання у розмірі ј частини усіх видів його доходу.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 листопада 2015 року рішення суду першої інстанції від 17 серпня 2015 року в частині задоволення позову про позбавлення батьківських прав скасовано та ухвалено в цій частині, нове рішення про відмову в задоволенні позову. В частині стягнення аліментів рішення районного суду залишено без змін.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 11 лютого 2016 року рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 листопада 2015 року в частині вирішення спору про позбавлення батьківських прав залишив без змін.

Вважає, що жодних активних дій на підтвердження своїх намірів приймати участь в житті сина відповідач не вчинив, а факт заперечень відповідача проти її вимог та оскарження судового рішення про позбавлення його батьківських прав не може свідчити про прояв його інтересу до дитини та бажання виконувати обов'язки з виховання дитини. Матеріальної допомоги на утримання дитини він не надає, заборгованість по аліментах станом на 31 січня 2018 року становить 48360,78 грн.

У зв'язку з вищезазначеним просила позбавити ОСОБА_3 батьківських прав відносно сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, з підстав п.2 ч.1 ст. 164 СК України.

Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанції

Рішенням Красноградського районного суду Харківської області від 23 липня 2018 року, залишене без зміни постановою Харківського апеляційного суду від 14 листопада 2018 року, позов ОСОБА_2 задоволено: позбавлено ОСОБА_3 батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції, з висновками якими погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що ОСОБА_3 протягом 7 років не спілкується з дитиною, не цікавиться її життям. Доказів щодо наявності перешкод у спілкуванні з сином відповідачем надано не було. Аліменти на утримання сина ОСОБА_3 в повному обсязі не сплачує без поважних причин та не виконує свої батьківські обов'язки, а тому відповідно до п.2 ч.1 ст. 164 СК України є підставою для позбавлення батьківських прав.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

21 грудня 2018 року ОСОБА_3 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Красноградського районного суду Харківської області від 23 липня 2018 року та постанову Харківського апеляційного суду від 14 листопада 2018 року.

Ухвалою Верховного Суду від 11 січня 2019 року відкрито провадження у справі та витребувано справу з Красноградського районного суду Харківської області № 199/2403/18.

У січні 2019 року на адресу Верховного Суду надійшла вищезазначена справа.

Ухвалою колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 лютого 2019 року справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Управління служби у справах дітей Амур-Нижньодніпровського районного у м. Дніпро ради про позбавлення батьківських прав призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, у складі колегії з п'яти суддів.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення Красноградського районного суду Харківської області від 23 липня 2018 року та постанову Харківського апеляційного суду від 14 листопада 2018 року та постановити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди постановили судові рішення не встановивши всіх обставин справи, а саме, що він бажає спілкуватися з сином, позивачка створює йому перешкоди для побачень з дитиною, аліменти він сплачує добровільно, а затримки у сплаті аліментів обумовлені поважними причинами та пов'язані з ускладненням стану його здоров'я. Так у 2016-2018 роках він тривалий час хворів та лікувався, через що вимушений був звільнитися з роботи, в зв'язку з чим має труднощі в питанні праці та заробітку, оскільки за станом здоров'я не може працювати як здорова людина, та потребує постійного лікування.

Відзив відповідача на касаційну скаргу.

04 лютого 2019 року надійшов відзив ОСОБА_2, в якому просить касаційну скаргу скаржника залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без зміни, посилаючись на те, що відповідач постійно ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків Так, рішенням виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної ради у м. Дніпропетровську від 18 липня 2014 року за №181/2 ОСОБА_3 були призначені дні побачень із сином ОСОБА_4, проте такою можливістю він і так не скористався. Дитина називає та вважає батьком іншого чоловіка. Аліменти він ніколи не сплачував добровільно, стягнення аліментів провадиться згідно з виконавчим листом, а відповідач всіляко ухилявся від їх сплати, не повідомляв державного виконавця про зміну місця роботи. Посилання на хворобу і тривале лікування не може виправдати самоусунення відповідача від матеріального забезпечення дитини, оскільки додані ним листки непрацездатності про нетривале, декілька днів амбулаторне лікування та листок непрацездатності про стаціонарне лікування не можуть бути причиною несплати аліментів.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах з 2008 року до осені 2011 року, мають дитину сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

З осені 2011 року сімейні відносини між ними припинилися і дитина залишилася проживати разом з матір'ю.

14 вересня 2013 року позивачка ОСОБА_7 уклала шлюб з ОСОБА_5 і її прізвище після одруження стало ОСОБА_5 (а.с.11).

Дитина проживає з матір'ю та її чоловіком ОСОБА_5 відповідно до довідки про склад сім'ї від 05 лютого 2018 року(а.с.12).

У березні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом про позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав відносно сина та стягнення аліментів.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 серпня 2015 року позовні вимоги були задоволені повністю.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 листопада 2015 року рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 серпня 2015 року в частині задоволення позову про позбавлення батьківських прав скасовано та ухвалено, в цій частині, нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 11 лютого 2016 року рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 листопада 2015 року в частині вирішення спору про позбавлення батьківських прав залишив без змін (а.с.13-14).

На виконання рішення в частині стягнення аліментів був виданий виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання сина ОСОБА_4 у розмірі ј частини від усіх видів його заробітку, але не менше 30% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 24 березня 2015 року, і до повноліття дитини (а.с.15).

Виконавчий лист перебуває на виконанні в Амур-Ніжньодніпровському відділі державної виконавчої служби м. Дніпра ГТУЮ в Дніпропетровській області, заборгованість по сплаті аліментів станом на 31 січня 2018 року становить 48360,78 грн. (а.с.16-18).

18 липня 2014 року рішенням виконкому Амур-Нижньодніпровської районної ради у м. Дніпропетровську за №181/2 ОСОБА_3 були призначені дні побачень із малолітнім сином ОСОБА_4 (а.с.19).

Висновком органу опіки та піклування виконкому Амур-Нижньодніпровської районної ради №5/5-236 від 15 червня 2018 року, визнав доцільним позбавити батьківських прав ОСОБА_3 відносно сина ОСОБА_6 (а.с.70-73).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п'ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої та апеляційної інстанції не відповідає.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Пунктом 2 частини першої статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Як роз'яснено у пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Згідно зі статтею 12 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року Держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. 3 цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства.

За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини, суд може у виняткових випадках при доведеності саме винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків та саме наявність ухилення від здійснення своїх батьківських обов'язків.

Ухвалюючи судові рішення з підстав того, що відповідач не сплачує аліменти та не займається вихованням дитини, суди не звернули увагу, що для застосування такої підстави для позбавлення батьківських прав як ухилення від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, яка передбачена пунктом 2 частини першої статті 164 СК України, необхідним є встановлення винної поведінки батька, свідомого нехтування нею ним своїми обов'язками.

Поза увагою суду першої та апеляційної інстанції, залишились доводи відповідача, що він не відмовляється від виконання своїх батьківських обов'язків, а саме, в своєму відзиві на позов та в судовому засіданні пояснював, що позивач ОСОБА_2 чинить перешкоди йому і не дає спілкуватися з дитиною в зв'язку з чим він в червні 2016 року звертався до органу опіки з відповідною заявою. В зв'язку з такою заявою, судом першої інстанції була витребувана відповідна інформація з цього приводу та встановлено судом першої інстанції, що згідно з наданими Управлінням служби у справах дітей Амур-Нижньодніпровської районної у місті ради відомостями від 09 липня 2018 року ОСОБА_3 06 червня 2016 року звертався до них із заявою з приводу його участі у вихованні сина ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2.

Проте, судами так і не було встановлено, чи і надалі відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків та не бере учать у вихованні свого сина, після звернення із заявою від 09 липня 2018 року до Управління служби у справах дітей Амур-Нижньодніпровської районної у місті ради з приводу його участі у вихованні сина ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2

Ураховуючи, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, усіх фактичних обставин для правильного вирішення справи, суд не встановив і не визначився, у чому саме полягає свідоме та умисне ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов'язків, чи є рішення суду таким, що ухвалене в інтересах дитини.

Установлення таких фактичних обставин справи має важливе значення для правильного її вирішення.

Тільки посилання суду на існування заборгованості по аліментах та невідвідування відповідачем навчального закладу дитини протягом одного навчального року у повній мірі не може свідчити про ухилення батька від виконання своїх обов'язків.

У силу положень статті 400 ЦПК України касаційний суд позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанції, та давати оцінку доказам, які судами не досліджено, а відтак, не має можливості вирішити спір по суті за результатами касаційного перегляду.

Згідно з пунктами 1, 2 частини третьою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин, коли фактичні обставини для правильного вирішення справи не встановлені, судові рішення не можуть вважатись законними і обґрунтованими та в силу статті 411 ЦПК України підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Красноградського районного суду Харківської області від 23 липня 2018 року та постанову Харківського апеляційного суду від 14 листопада 2018 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

С.Ю.Мартєв

В.М. Сімоненко

В.В.Пророк