Ухвала

12 липня 2019 року

м. Київ

справа № 357/9978/17

провадження № 61-12665ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Грушицького А. І., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 лютого 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 червня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що на праві приватної власності йому належить 9/25 частин житлового будинку АДРЕСА_1 та земельна ділянка, площею 0,0360 га.

Посилався на те, що власником інших 16/25 частин вказаного будинку є ОСОБА_2 , який у 2008 році самовільно розпочав будівельні роботи, а саме: знесення частини будинку, який належить сторонам по справі на праві спільної часткової власності, та встановлення бетонного паркану, чим завдав шкоди цілісності будинку.

Звертав увагу на те, що внаслідок влаштування відповідачем котловану біля частини будинку позивача та будування і закріплення паркану до його фундаменту, було пошкоджено 9/25 частин будинку, належних позивачу на праві власності. Зазначав, що крім матеріальної шкоди, відповідач завдав родині позивача моральних страждань, що призвело до порушення звичайного способу життя та негативно вплинуло на стан здоров`я.

Таким чином, просив стягнути з ОСОБА_2 115 483 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 100 000 грн моральної шкоди.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 лютого 2019 року позов залишено без задоволення.

Додатковим рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 лютого 2019 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати, пов`язані з проведенням експертизи у розмірі 24 724 грн. Скасовано арешт на 16/25 частин житлового будинку АДРЕСА_2 , який вжитий відповідно до ухвали Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20 вересня 2017 року.

Постановою Київського апеляційного суду від 11 червня 2019 року рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 лютого 2019 року залишено без змін.

10 липня 2019 року ОСОБА_3 , який діє від імені ОСОБА_1 , звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 лютого 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 червня 2019 року в указаній вище справі.

В касаційній скарзі заявник просить рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 лютого 2019 року, додаткове рішення цього ж суду від 22 лютого 2019 року, постанову Київського апеляційного суду від 11 червня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Згідно з пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справинезначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Частиною дев`ятою статті 19 ЦПК України встановлено, що розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» установлено що з 1 січня 2019 року прожитковий мінімум на одну працездатну особу становить 1 921,00 грн.

З огляду на положення статті 19 у системному зв`язку з нормами статей 274, 389 та 394 ЦПК України, суд вправі віднести справу до категорії малозначних на будь-якій стадії її розгляду.

Предметом спору у зазначеній справі є стягнення з відповідача на користь позивача матеріальної та моральної шкоди на загальну суму 215 483 грн. Справа є незначної складності, ціна позову не перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб та, виходячи із приписів частини четвертої статті 274 ЦПК України, не входить до переліку тих справ, що підлягають обов`язковому розгляду в порядку загального позовного провадження.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають статті 129 Конституції України, згідно з якою, основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведене повністю узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі - Суд) згідно з якою умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).

Суд вказує, що важко погодитись з тим, що Верховний Суд, у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи, що надходять на розгляд до нього, зобов`язаний враховувати помилки, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ до нього. Ухвалення іншого рішення могло б суттєво завадити роботі Верховного Суду і унеможливило б виконання Верховним Судом своєї особливої ролі. У практиці Суду вже підтверджувалося, що повноваження Верховного Суду визначати свою юрисдикцію не можуть обмежуватися у такий спосіб (п. 122 рішення у справі «Zubac v. Croatia» (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Оскільки оскаржувані ОСОБА_1 рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 лютого 2019 року та постанова Київського апеляційного суду від 11 червня 2019 рокуухвалені у малозначній справі, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 лютого 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 червня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Суддя А. І. Грушицький