Справа № 346/2163/19
Провадження № 2/346/1406/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2019 р.м. Коломия Коломийський міськрайонний суд Івано - Франківської області

в складі: головуючої - судді Беркещук Б.Б.,

секретаря Матушевської Г.Д.,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду м. Коломия справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_3 звернулася до суду з даним позовом посилаючись на те, що згідно договору дарування від 02 березня 1984 року їй належить 1/5 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , а згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 03 жовтня 2001 року вона успадкувала після смерті батька ОСОБА_4 4/5 частини вищевказаного житлового будинку. Вказує, що у спірному будинку зареєстровані: вона позивач, ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_2 З моменту реєстрації, а саме з 28 січня 2011 року відповідач ОСОБА_2 не проживає в будинку АДРЕСА_1 , не бере будь-якої участі в утриманні будинку, не дбає про його схоронність, не сплачує комунальні платежі.

Непроживаючи в будинку, однак будучи зареєстрованим в ньому, відповідач створює позивачу незручності в користуванні належним їй на праві власності спірним будинком тому, просить суд визнати відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування житлом в будинку АДРЕСА_1 та зняти його з реєстрації за данною адресою.

Позивач та представник позивача в судове засідання не з`явилися, представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задоволити.

Відповідач у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, просить позов задоволити.

Враховуючи заяви сторін, дослідивши матеріали справи, суд доходить висновків.

У відповідності до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно із ст.319 ЦК України власник володіє, користується , розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи бути обмеженим в його здійсненні.

У відповідності до ст.325 ЦК України фізичні особи можуть бути власниками будь-якого майна.

У відповідності до ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право.

У пункті 39 ППВССУ від 07 лютого 2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина 1 статті 405 ЦК). Таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК, тому стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним застосовуються положення статті 405 ЦК. Відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом, і у цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають.

В судовому засіданні встановлено, що відповідно до договору дарування від 02 березня 1984 року посвідченого державним нотаріусом Коломийської державної нотаріальної контори Корчак М.І. та зареєстрованого в реєстрі за № Д-102 позивач ОСОБА_1 є власником 1/5 частини житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с.5-6). Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 03 жовтня 2001 року посвідченого державним нотаріусом Коломийської міської державної нотаріальної контори Петрук О.Л. та зареєстрованого в реєстрі за № 2-832 позивач успадкувала після смерті батька ОСОБА_4 4/5 частини вищевказаного житлового будинку (а.с.7)

У вказаному будинку зареєстровані: позивач ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 відповідно до довідки управління надання адмінпослуг Коломийської міської ради від 07.05.2019 року та будинкової книги (а.с.8,9-12). Відповідач ОСОБА_2 є онуком позивача, що підтверджується довідкою № 101 від 01.02.2012 р., виданої КП Житлоінфоцентр.

Встановлено, що відповідач ОСОБА_2 в спірному будинку зареєстрований, однак з 28 січня 2011 року не проживає у ньому, не бере будь-якої участі в утриманні житла, не дбає про його схоронність, не сплачує комунальних послуг. Наявність зареєстрованого відповідача у вищезгаданому будинковолодінні позивача, не дає останній належним чином користуватись, володіти та розпоряджатись будинком.

Конституцією (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до закону №475/97-ВР від 17.07.97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК, ст.48 закону «Про власність»).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами стст.16, 386, 391 ЦК.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року із змінами «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України» власник має право вимагати усунення будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно ч.1 ст.156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За змістом ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року № 1382-4 «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2)позбавлення права користування житловим приміщенням; 3)визнання особи безвісно відсутньою; 4)оголошення фізичної особи померлою.

Отже даний Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, і положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Тобто, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм житловим приміщенням, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши одночасно одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення ; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

З огляду на це вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України).

Верховним Судом України у постанові від 16.01.2012 року у справі №6-57цс11 вказано, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК України).

Таким чином, аналізуючи норми даних статей, суд вбачає, що прийняте рішення суду про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням вже є підставою дня зняття цієї особи з реєстрації, а тому додатково зобов язувати уповноважений на це орган знімати особу з реєстрації не має потреби. З даною вимогою сторона вправі звертатись до суду в разі відмови в знятті з реєстраційного обліку особи, яка визнана за рішенням суду такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.

Згідно ст. 405 ч. 2 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом.

Таким чином, суд доходить висновку, що позов слід задовільнити частково та визнати відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житлом за адресою АДРЕСА_1 .

На підставі наведеного та ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», ст. 405 ЦК України керуючись ст.ст. 200,247 ч.2, 268, 273, 354 ЦПК України,-

В И Р І Ш И В:

Позов задовільнити частково.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування житлом будинку АДРЕСА_1 .

В решті вимог позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Найменування та ім`я сторін, їх місцезнаходження та проживання:

ОСОБА_1 , місце проживання АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платників податків НОМЕР_1 .

ОСОБА_2 , місце проживання АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платників податків НОМЕР_2 .

Суддя Беркещук Б. Б.