Справа № 301/632/14-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

05 вересня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Джуги С.Д.

суддів: Куштана Б.П., Готри Т.Ю.

з участю секретаря : Чучки Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 19 березня 2014 року, ухваленого суддею Беламут П.М., у справі за позовом ОСОБА_2 до Вільхівської сільської ради, треті особи без самостійних вимог на стороні відповідача - комунальне підприємство "Іршавське бюро технічної інвентаризації", реєстраційна служба Іршавського районного управління юстиції Закарпатської області про визнання права власності на нерухоме майно,-

в с т а н о в и в:

У березні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Вільхівської сільської ради, треті особи без самостійних вимог на стороні відповідача - комунальне підприємство "Іршавське бюро технічної інвентаризації", реєстраційна служба Іршавського районного управління юстиції Закарпатської області про визнання права власності на нерухоме майно.

Позов мотивовано тим, що рішенням Вільхівської сільської ради від 23 травня 2007 року їй було надано дозвіл на відкриття торгової точки в зв`язку з чим нею було розпочато будівництво магазину, позначеного на плані літ. «А», загальною площею 26,1 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 на земельній ділянці 0,0045 га. На підставі договору №63 "Про упорядкування плати за користування земельними ділянками до укладання договорів оренди" від 26.02.2013 року їй виділено і передано в користування земельну ділянку для ведення підприємницької діяльності за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0045 га. В 2012 році вона вирішила ввести магазин в експлуатацію в зв`язку з чим звернулась до виконавчого комітету Вільхівської сільської ради з заявою про видачу свідоцтва про право власності на нерухоме майно, однак їй було відмовлено з мотиву самочинного будівництва даної будівлі. Згідно висновку містобудування та архітектури Іршавської РДА будівництво проведено без порушень містобудівних та санітарних вимог. Єдиним документом, що стосується даного приміщення магазину є інвентарна справа, виготовлена КП «Іршавське бюро технічної інвентаризації». З врахуванням наведеного просила визнати її власником приміщення магазину за адресою АДРЕСА_1 .

Рішенням Іршавського районного суду Закарпатської області від 19 березня 2014 року позов задоволено. Визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , власником нежитлової будівлі магазину, позначеної на плані під літ. «А» за адресою АДРЕСА_1 .

Не погодившись із даним рішенням, ОСОБА_1 , як особа, яка не брала участь у справі подала на нього апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити у даній справі нове рішення про відмову у позові, посилаючись на невідповідність висновків обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги зводяться до наступного: апелянта не було залучено до участі у справі, а оскаржуваним рішенням порушено її права, оскільки спірна нежитлова будівля межує із її земельною ділянкою, менше ніж 1 метр від межі її земельної ділянки та розташована поруч із в`їздом у її двір, що позбавляє її можливості доглядати за огорожею та перешкоджає здійснювати в`їзд у своє дворогосподарство. Крім того, рішення суду не відповідає вимогам норм матеріального права у галузі будівництва. Зокрема, п.1.10, 3.2, 5.2.3 ДБН В.2.3-5:2018; п.4.2.1 ДБН В.2.3-4:2015; п.5.1 ДБН В.2.2.-23:2009; пп.1.1, 1.2, 3.7.4 ДСТУ 3587-97 та ст. ст.24,26 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності». Відповідно до п.3.7.4 ДСТУ 3587-97 забороняється розміщувати споруди торговельно-побутового призначення, рекламоносії та інші об`єкти дорожнього сервісу: на тротуарах, пішохідних доріжках і алеях, штучних спорудах; ближче ніж 50 м. до перехрещень вулиць та пішохідних переходів; ближче ніж 150 м. до перехрещень, шляхопроводів, мостів на автомобільних дорогах загального користування. Однак, всупереч вище вказаних норм права, магазин розташований безпосередньо на перехрещенні доріг та побудований без відповідної містобудівної документації.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вона підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з п.9 Перехідних положень ЦПК України (тут і надалі в редакції чинній з 15 грудня 2017 року) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з ст.352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач визнав позов у повному обсязі і таке визнання не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Однак з даним висновком суду першої інстанції не може погодитись колегія суддів, оскільки судом допущено неповне зясування всіх обставин, що мають значення для справи, та порушено норми матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зміст рішення суду повинен відповідати положенням, зазначеним в ст. 265 ЦПК України.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам не відповідає з огляду на наступне.

Так, позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати за нею право власності на приміщення магазину за адресою: АДРЕСА_1 .

Матеріалами справи встановлено, що рішенням Вільхівської сільської ради від 23 травня 2007 року позивачу було надано дозвіл на відкриття торгової точки в зв`язку з чим нею було розпочато будівництво магазину, позначеного на плані літ. «А», загальною площею 26,1 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 на земельній ділянці 0,0045 га.

На підставі договору №63 "Про упорядкування плати за користування земельними ділянками до укладання договорів оренди" від 26.02.2013 року власник земельної ділянки - Вільхівська сільська рада зобов`язалася надати в оренду земельну ділянку позивачу ОСОБА_2 для підприємницької діяльності площею 0,0045 га за адресою АДРЕСА_1 строком до виготовлення та державної реєстрації державного акту на землю або до укладення і державної реєстрації договору оренди на земельну ділянку.

Позивачем на споруджену будівлю виготовлено технічний паспорт.

Проект забудови позивачем не розроблявся, дозвіл на початок виконання будівельних робіт не отримувався. В матеріалах справи відсутні також дані, які б підтверджували, що позивачу передано у власність або користування та відведено земельну ділянку для будівництва магазину.

Відповідно до положень ч.1 та ч.2 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво, лише у випадках, передбачених ст.376 ЦК України, а саме: за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно (ч.3 ст.376 ЦК України); за особою - власником (користувачем) земельної ділянки, яка здійснила самочинне будівництво на цій ділянці, якщо це не порушує права інших осіб (ч. 5 ст.376 ЦК України).

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 4 ЦПК України).

Звернення до суду з позовом з приводу самочинного будівництва має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право (пункт 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва»). Якщо позивач не звертався до компетентного державного органу із заявою про прийняття об`єкта до експлуатації, суд вирішує спір по суті з урахуванням наведених обставин та вимог закону.

З огляду на те, що дані про те, що позивач звертався до компетентних державних органів про прийняття самочинної житлового приміщення та господарської будівлі до експлуатації відсутні, вказане питання не було предметом розгляду даних органів, земельна ділянка позивачу під уже збудоване нерухоме майно у встановленому законом порядку не виділялась, а тому відсутні підстави для задоволення заявленого позову.

Суд першої інстанції не врахував вищенаведені обставини справи, задовольнив позов, виходячи з того, що відповідач (Вільхівська сільська рада) визнав позов в повному обсязі і визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, проте не врахував, що визнання відповідачем позову суперечить закону та порушує права та законні інтереси інших осіб, зокрема апелянта ОСОБА_1 .

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції згідно п.4 ч.3 ст.376 ЦПК України слід скасувати та ухвалити по даній справі нове рішення про відмову в задоволенні позову з вищенаведених підстав.

Згідно ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Апелянтом за подання апеляційної скарги сплачено 782,31 грн. судового збору, дана сума підлягає стягненню з позивача на користь апелянта.

Виходячи з наведеного, керуючись ст.ст. 367, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Скасувати рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 19 березня 2014 року та ухвалити у справі нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 до Вільхівської сільської ради, треті особи без самостійних вимог на стороні відповідача - комунальне підприємство "Іршавське бюро технічної інвентаризації", реєстраційна служба Іршавського районного управління юстиції Закарпатської області про визнання права власності на нерухоме майно.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 782 (сімсот вісімдесят дві) гривні 31 (тридцять одну) копійку судових витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 12 вересня 2019 року.

Головуючий:

Судді: