Справа № 723/2462/17
Провадження № 2/723/9/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2019 року Сторожинецький районний суд

Чернівецької області

в складі головуючої Дячук О.О. при секретарі Яворській М.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Сторожинець цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа правонаступник ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу, витребування майна з чужого незаконного володіння,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу, витребування майна з чужого незаконного володіння.

Позивач позовну заяву обґрунтовує слідуючими обставинами.

З 05.11.1964р. ОСОБА_4 перебувала у шлюбі з ОСОБА_5 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер. Після його смерті відкрилася спадщина.

16.09.2014р. ОСОБА_4 звернулась в Сторожинецьку державну нотаріальну контору з заявою про прийняття спадщини.

У 2017р. ОСОБА_4 стало відомо, що в ДПІ у Сторожинецькому районі числиться переплата по податках після смерті ОСОБА_5 , який був приватним підприємцем.

05.06.2017р. ОСОБА_4 отримала від Вижницької ОДПІ ГУ ДФС у Чернівецькій області лист №529/Р/24-10-13, в якому зазначалось, що податок на доходи не може бути повернуто, оскільки ОСОБА_5 продав об`єкт нерухомого майна, а саме магазин, розташований за адресою АДРЕСА_1 . Вказаний договір було укладено 04.04.2014р..

ОСОБА_4 вказує, що з даного листа вона вперше дізналася, що її чоловік був власником магазину розташованого за адресою АДРЕСА_1 .

ОСОБА_5 працював в міліції, а після виходу на пенсію займався підприємницькою діяльністю, про яку нікому не розповідав.

ОСОБА_4 вказує, що ОСОБА_5 продав магазин 04.04.2014р., що не може відповідати дійсності, оскільки у цей день був похорон ОСОБА_5 ..

Вказаний магазин був проданий по договору купівлі-продажу, що оформлявся в приватного нотаріуса Сирбу Л.Б. ОСОБА_6 , що проживає в АДРЕСА_2 , який діяв на підставі довіреності виданої ОСОБА_5 Покупцем по договору виступила ОСОБА_2 , що проживає в АДРЕСА_3 .

ОСОБА_6 продав неналежне йому майно після того як його повноваження за довіреністю були припинені.

ОСОБА_4 зазначає, що майно ОСОБА_5 , яке в порядку спадкування належить їй, вибуло з її володіння поза її волею, шляхом укладення договору купівлі-продажу між третьою особою, яка діяла по нечинних документах, та відповідачем по справі, що свідчить про необхідність повернення вказаного магазину до володіння, користування і розпорядження ОСОБА_4 , як власника цього майна.

Враховуючи вищевказані обставини, позивач просить визнати недійсним договір купівлі-продажу магазину що розташований за адресою АДРЕСА_4 а АДРЕСА_5 від 04.04.2014 року, що був укладений ОСОБА_6 , що проживає в АДРЕСА_2 , який діяв на підставі довіреності виданої ОСОБА_5 , та покупцем по договору ОСОБА_2 . Витребувати від відповідачки ОСОБА_2 на користь позивачки ОСОБА_4 належний їй в порядку спадкування магазин за адресою АДРЕСА_6 . Зобов`язати ОСОБА_2 не чинити перешкоди по користуванню магазином за адресою АДРЕСА_6 . Стягнути з відповідача судові витрати по справі.

В судовому засіданні правонаступник позивача ОСОБА_4 , його представник позов підтримали повністю, посилаючись на обставини викладені вище, позов просять задовольнити. Окрім того представник позивача зазначив, що представленими документами достовірно підтверджено право власності ОСОБА_5 на магазин за адресою АДРЕСА_6 . Власник своє майно не відчужував і жодні правочини щодо нього не здійснював. Довіреність на представлення його інтересів, станом на дату укладення договору 04.04.2014р. була припинена. У ст. 248 ЦК України п. 1.6 «Представництво за довіреністю припиняється у разі смерті особи, яка видала довіреність». З зазначеного слідує, що майно ОСОБА_1 , яке в порядку спадкування належить позивачу, вибуло з його володіння поза його волею, шляхом укладення договору купівлі-продажу його власності між третьою особою, яка діяла по нечинних документах відповідачу по справі, що свідчить про необхідність повернення вказаного магазину у володіння, користування і розпорядження позивача, як власника цього майна.

Посилається на ст. 316 ЦК України вказуючи, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до вимог ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Ст. 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. 1) Зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2) Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3) Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4) Правочин має вчинятися у формі, встановлений законом. 5) Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, які обумовлені ним.

Посилається на ст. 215 ЦК відповідно до якої підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (Сторонами) вимог, які встановлені частиною першою, третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього кодексу.

Згідно п. 1.5 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Ст. 15 Цивільного кодексу закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання.

Зазначає, що відповідно до положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст.ст. 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного договору.

Згідно Віснику ВСУ №9/169/2014 віндикаційний позов грунтується передусім на тому, що право власності на річ є абсолютним і слідує за річчю, зберігаючись навіть у випадку не належного вибуття з володіння власника та в період перебування в незаконному володінні іншої особи. Тому віндикаційна вимога може бути заявлена щодо витребування лише індивідуально визначеної речі. Віндикація витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого не власника.

Віндикація це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який помагає у відновленні становища, що існувало до порушення шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником цього комплексу його правомочностей.

Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК (ч. 3 п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Просить також врахувати і судову практику, яка склалась при вирішенні даної категорії спорів, зокрема рішення Верховного суду України по справі №6-327цс15 від 23.12.2015р., яке передбачає, що виходячи з положень закону право витребування майна із чужого незаконного володіння має лише власник цього майна. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Відповідачка, її представник в судовому засіданні позов не визнали, представник надав заперечення на позовну заяву у якій вказував, що позов підлягає залишенню без розгляду, а провадження в даній справі підлягає закриттю у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 257 ЦПК України. Позовна заява від імені позивачки ОСОБА_4 за довіреністю була підписана ОСОБА_7 , який на момент подання позову здійснював адвокатську діяльність. В тексті довіреності, яку представник ОСОБА_7 надав суду разом із позовною заявою, відсутні відомості щодо предмета договору, на підставі якого вона була видана, так і щодо уповноваження представника на подання саме даного позову, що унеможливлює точне визначення волевиявлення позивачки ОСОБА_4 .. Він вважає, що представником позивачки не надано суду доказів того, що у нього були повноваження на підписання позовної заяви, яка розглядається судом в даному провадженні, а тому позовна заява підлягає залишенню без розгляду.

Також надав додаткове обґрунтування заперечення позовних вимог у якому вказує, що ОСОБА_2 не заперечувала і не заперечує той факт, що укладання спірного договору відбулося через два дні після смерті попереднього власника, а відтак, особа, яка діяла від імені власника, не мала права відчужувати вказане в договорі майно. Проте вони вважають, що чинний Цивільний кодекс України містить норму, яка захищає набувача в таких випадках, і робить неможливою віндикацію у будь-якому її прояві, в тому числі і шляхом визнання договору недійсним та витребування внаслідок цього спірного майна. Так, у відповідності до положень ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно у набувача лише в разі, якщо майно: було загублено власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадено у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У всіх інших випадках закон з метою забезпечення цивільного обороту захищає добросовісного набувача від посягань будь-якого характеру.

На добровільність передачі майна власником особі, яка діяла від його імені під час укладання спірної угоди, вказує наявність довіреності на необмежене володіння, користування та розпорядження предметом спірного договору, яку було видано задовго до вчинення останнього. Дана довіреність не скасовувалася.

Видання довіреності, яка передбачала, в тому числі, і можливість відчуження об`єкту та отримання внаслідок укладання відповідної угоди грошових коштів, говорить про саме таку цілеспрямованість волевиявлення батька позивача.

Про смерть попереднього власника предмету спірного договору особі, яка діяла від його імені та ОСОБА_2 не повідомлялося, що підтвердив в судовому засіданні сам позивач ОСОБА_1 , а, відтак, можна однозначно говорити про те, що ОСОБА_2 не знала і не могла знати про відсутність повноважень у особи, яка діяла від імені власника, на укладання спірного договору.

Також в судовому засіданні показами свідків встановлено, що ОСОБА_2 на протязі десяти років відкрито користується майном, яке стало предметом спірного договору, і в будь-якому випадку попередній його власник мав максимальні можливості для судового чи іншого захисту своїх прав власника у випадку, якби він вбачав у такому користуванні їх порушення.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що у тому випадку, якщо особа, що на даний момент визначена як позивач в даній справі, вважає, що порушено його цивільне право щодо майна, яке було відчужено за спірним договором, може захистити таке право шляхом стягнення вартості зазначеного майна з особи, яка діяла від імені титульного власника при укладанні спірної угоди, вважає, що позов не підлягає задоволенню в повному обсязі, про що і просить суд постановити рішення.

Третя особа ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася, суд неодноразово її викликав до суду, проте із листа Головного центру обробки інформації Державної прикордонної служби України вбачається, що ОСОБА_8 29.11.2018р. здійснила перетин державного кордону України у пункті пропуску Порубне, а саме «виїзд».

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, виходячи із встановлених обставин справи та відповідних їм правовідносин суд вважає необхідним позов задовольнити частково з наступних підстав.

В судовому засіданні судом встановлено, що з 05.11.1964р. ОСОБА_4 перебувала у шлюбі з ОСОБА_5 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер. Після його смерті відкрилася спадщина.

05.06.2017р. ОСОБА_4 отримала від Вижницької ОДПІ ГУ ДФС у Чернівецькій області лист №529/Р/24-10-13, в якому зазначалось, що податок на доходи не може бути повернуто, оскільки ОСОБА_5 продав об`єкт нерухомого майна, а саме магазин, розташований за адресою АДРЕСА_1 . Вказаний договір було укладено 04.04.2014р..

Продаж магазину відбувся 04.04.2014р.. Поховання ОСОБА_5 відбулося 04.04.2014р..

Вказаний магазин був проданий по договору купівлі-продажу, що оформлявся в приватного нотаріуса Сирбу Л.Б. ОСОБА_6 , що проживає в АДРЕСА_2 , який діяв на підставі довіреності виданої ОСОБА_5 Покупцем по договору виступила ОСОБА_2 , що проживає в АДРЕСА_3 .

ОСОБА_6 продав неналежне йому майно після того як його повноваження за довіреністю були припинені.

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Ухвалою суду від 27 серпня 2018р. до участі у справі у якості правонаступника залучено ОСОБА_1 .

16 листопада 2018р. ухвалою суду залучено до участі у справі після смерті ОСОБА_4 правонаступника ОСОБА_3 . ОСОБА_9 не зверталася до суду з позовом.

Згідно ч.1,2 ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст. 202 ЦК України).

Відповідно до ч.1-3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною першою ст.. 216 Цивільного кодексу України недійсним правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У відповідності до ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Відповідно до ч. 1 ст. 346 ЦК України однією із підстав припинення права власності є смерть власника.

Відповідно до ст. 1008 ЦК України договір доручення припиняється на загальних підставах припинення договору, а також у разі смерті довірителя або повіреного.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 248 ЦК України представництво за довіреністю припиняється у разі смерті особи, яка видала довіреність, оголошення її померлою, визнання її недієздатною або безвісно відсутньою, обмеження її цивільної дієздатності.

Враховуючи викладене, а саме ту обставину, що договір купівлі-продажу магазину, який належав ОСОБА_5 укладений після смерті ОСОБА_5 , суд приходить до висновку, що позов у частині визнання недійсним договору купівлі-продажу необхідно задовольнити.

Щодо позовної вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння, суд приходить до висновку про відмову позову у цій частині, посилаючись на слідуюче.

Правовідносини, що виникли між сторонами ґрунтуються на вимогах норм ЦК України щодо зобов`язань та їх виконання.

Стаття 388. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача

1. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

2. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

3. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Стаття 392. Визнання права власності

1. Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Стаття 390. Розрахунки при витребуванні майна із чужого незаконного володіння

1. Власник майна має право вимагати від особи, яка знала або могла знати, що вона володіє майном незаконно (недобросовісного набувача), передання усіх доходів від майна, які вона одержала або могла одержати за весь час володіння ним.

2. Власник майна має право вимагати від добросовісного набувача передання усіх доходів від майна, які він одержав або міг одержати з моменту, коли дізнався чи міг дізнатися про незаконність володіння ним, або з моменту, коли йому було вручено повістку до суду у справі за позовом власника про витребування майна.

3. Добросовісний або недобросовісний набувач (володілець) має право вимагати від власника майна відшкодування необхідних витрат на утримання, збереження майна, здійснених ним з часу, з якого власникові належить право на повернення майна або передання доходів.

4. Добросовісний набувач (володілець) має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів

Відповідно до положень ст.5 ЦПК України, «здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Під способами захисту цивільних прав розуміють передбачені законом заходи примусового характеру, за допомогою яких відновлюються порушені, невизнані або оспорювані права.

Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

За принциповими положеннями ст. 12 ЦПК України, які встановлюють змагальність цивільного процесу, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Нормами ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

У відповідності до вимог ст. 76, 77 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Вимогами статей 78, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Суд вважає, що позивачем не надано доказів на підтвердження свого позову по позовній вимозі щодо витребування майна з чужого незаконного володіння.

В матеріалах даного провадження відсутні будь-які належні та допустимі докази з боку позивача, що підтверджували би його позовні вимоги та судом не здобуто таких доказів в судовому процесі, тобто встановлених джерел інформації, що має значення для справи, а доводи позивача лише грунтуються на припущеннях, у зв`язку з чим не заслуговують на увагу.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Особи, які беруть участь у справі, розпоряджаються своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Суд постановляє рішення в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів - із поданих позивачем доказів, не вбачається яке саме його право порушено.

Свідок ОСОБА_6 у суді пояснив, що ОСОБА_10 орендує магазин у ОСОБА_11 . Магазин збудований з двох частин. Магазин будував ОСОБА_12 разом з ОСОБА_5 . У нього також на ринку є торгова точка, ОСОБА_13 його запитував чи він не хоче купити магазин. Про те, що продавався магазин, вивіска висіла 1.5 роки. ОСОБА_13 познайомив мене з ОСОБА_5 , останній йому сказав, що у нього не всі документи оформлені, але його це не зупинило і він погодився купити магазин. Кошти за магазин у сумі 6000Євро він віддав ОСОБА_14 у нього вдома при його дружині. Право власності на магазин не оформили так як не було всіх необхідних документів. Після цього він поїхав у Італію, а коли приїхав то пішли до ОСОБА_15 , останній дав генеральне доручення на магазин. Пізніше він продав вказаний магазин ОСОБА_16 за 12тисяч доларів, гроші ОСОБА_16 йому передала. Всі необхідні документи на магазин він оформляв сам, ходив у міську ради, райдержадміністрацію, БТІ. Документи оформлялися на ОСОБА_5 .. У документах він ставив свій підпис, але він особисто платив необхідні платежі за магазин. ОСОБА_5 працював у правоохоронних органах, про продаж магазину знав ОСОБА_17 та директор ринку ОСОБА_18 .. Коли він укладав договір купівлі-продажу магазину з ОСОБА_2 , він не знав, що ОСОБА_5 помер.

Свідок ОСОБА_19 у суді пояснила, що вона знає ОСОБА_16 , оскільки продає з нею на ринку. ОСОБА_16 купила у неї та її чоловіка магазин на ринку. Магазин складається з двох частин, його будував ОСОБА_20 . Вона з чоловіком були за кордоном тривалий час і коли приїхали, купили частину магазину у ОСОБА_5 за шість тисяч євро, гроші вона з чоловіком віднесли додому ОСОБА_5 , передали останньому. Магазин не був закінчений будівництвом і документи не були повністю готові, були тільки стіни і криша, вони добудовували магазин, оформили всі необхідні документи. Вони не брали у ОСОБА_5 розписки про виплату коштів, а після приїзду з-за кордону взяли генеральне доручення у 2011р.. Її чоловік до оформлював документи на будинок, сплачував податки. Після добудови магазину вони продали магазин ОСОБА_16 , вона спочатку сплатила половину суми, потім доплатила всю суму. Вона з чоловіком не знали коли помер ОСОБА_5 , а вийшло так, що вони продали магазин у той час, коли помер ОСОБА_5 .. При передачі грошей ОСОБА_5 , дружини останнього не було.

Свідок ОСОБА_21 у судовому засіданні пояснив, що він будував магазин по АДРЕСА_4 , він є власником частини магазину, який межує із спірним магазином. Магазин будувався приблизно у 2002р. ним та ОСОБА_5 Йому відомо, що магазин ОСОБА_5 продав приблизно у 2006р. по генеральному дорученню. Хто здійснював торгівлю у магазині йому невідомо. ОСОБА_5 йому казав, що продає магазин. Він знайшов на прохання ОСОБА_5 покупця на магазин. За яку суму було продано магазин йому не відомо.

Свідок ОСОБА_18 у суді пояснив, що він є директором ринку понад 20 років. По вул..Б.Хмельницького, 8 «А» є магазин, який рахувався за ОСОБА_5 .. Магазин будував ОСОБА_21 з 2003р.. Договір на оренду місця складався з людиною, яка мала патент, пам`ятає, що це була жінка, прізвище не пам`ятає. ОСОБА_16 здійснює торгівлю у частині магазину, яка належить ОСОБА_21 Магазин був самовільно збудований, будував ОСОБА_5 , Мартинчук здійснив оформлення документів на магазин. Вказаний магазин в експлуатацію здавала інша людина. Йому не відомо, що ОСОБА_5 продав магазин ОСОБА_6 .. Йому відомо зі слів ОСОБА_21 , що ОСОБА_5 хворів та передав магазин в оренду ОСОБА_6 ..

Відповідно до рішення Верховного суду України по справі №6-327цс15 від 23.12.2015р., яке передбачає, що виходячи з положень закону право витребування майна із чужого незаконного володіння має лише власник цього майна. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Таким чином, суд, на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, приходить до висновку, що позов у частині витребування майна з чужого незаконного володіння не підлягає задоволенню, оскільки суду не надано доказів про підставність такого позову, як і не подано доказів яким чином відповідачем порушуються права позивача як власника майна. Позивачем ОСОБА_1 не надано суду доказів, а саме свідоцтва про право власності на зазначений магазин, як це вимагається чинним законодавством, що він є власником вказаного магазину.

На підставі ст. 141 ЦПК України судовий збір стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 ..

Керуючись Конституцією України, ст.ст. 3, 4, 5, 13, 19, 23, 76, 81, 141, 263-265 ЦПК України, постановою Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними", на підставі ст. ст.ст. 202, 203, 215, 216, 229, 236, 248, 257, 317, 319, 346, 388, 390, 392, 1008, 1261 ЦК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа правонаступник ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу, витребування майна з чужого незаконного володіння задовольнити частково.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу від 04.04.2014р. (зареєстрованого в реєстрі за №372) магазину, що розташований за адресою АДРЕСА_1 , який був укладений ОСОБА_6 , який діяв на підставі довіреності виданої ОСОБА_5 та покупцем по договору ОСОБА_2 .

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , паспорт НОМЕР_2 , жит. АДРЕСА_7 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 жит. АДРЕСА_8 витрати по сплаті судового збору у сумі 640гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Чернівецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

СУДДЯ: