ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 527/674/18 Номер провадження 22-ц/814/595/19Головуючий у 1-й інстанції Левицька Т.В. Доповідач ап. інст. Абрамов П. С.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді: Абрамова П.С.,

Суддів: Карпушина Г.Л., Хіль Л.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Полтаві цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Голубенка Володимира Петровича на рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 05 грудня 2018 року, ухвалене за відсутності учасників справи 05 грудня 2018 року під головуванням судді Левицької Т.В., -

В С Т А Н О В И В:

короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції:

12 квітня 2018 року позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом, у якому просив суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором без номеру від 03 вересня 2013 року в сумі 34614,37 грн. та судові витрати в розмір 1762,00 грн.

Позовні вимоги вмотивовував тим, що відповідно до укладеного договору б/н від 03 вересня 2013 року ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 300 гривень, у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Позичальник, підписавши заяву про надання кредиту, надав свою згоду на те, що підписана ним заява, умови надання банківських послуг, правила користування платіжною карткою та тарифи банку складають договір між ним та банком.

Внаслідок неналежного виконання умов договору позичальником, а саме повернення кредитних коштів, станом на 31 березня 2018 року заборгованість ОСОБА_2 перед банком складає 34614,37 гривень, з яких: 293,87 гривень - заборгованість за кредитом; 27967,94 гривні - заборгованість за процентами за користування кредитом; 4228,07 гривень - заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - штраф (фіксована частина), 1624,49 гривень - штраф (процентна складова).

Рішенням Глобинського районного суду Полтавської області від 05 грудня 2018 року позов Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 30386,30 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» витрати по сплаті судового збору в сумі 1762,00 гривень.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

короткий зміст вимог апеляційної скарги :

З рішенням не погодився відповідач в особі представника Голубенка В.П. та подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з неправильним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, а викладені в ньому висновки такими, що не відповідають фактичним обставинам та матеріалам справи.

узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу :

Вказує на те, що суд невірно надав оцінку доказам у справі, оскільки ОСОБА_2 не підписував жодних договорів, які б свідчили про те, що він укладає кредитний договір та про те, що його ознайомили із умовами користування коштами із кредитного ліміту.

Звертає увагу на те, що внаслідок цього жодних зобов'язань щодо сплати процентів та комісій за користування кредитним лімітом ОСОБА_2 на себе не приймав.

Апелянт наголошує на невірних висновках місцевого суду щодо дотримання позивачем строку позовної давності.

Доводи апеляційної скарги у цій частині вмотивовує запереченнями, наведеними у відзиві на позов. Вказує на те, що останнє зарахування коштів на банківський рахунок особисто позичальником було здійснено 15 вересня 2014 року. Загальний строк позовної давності у такому разі сплинув ще 16 вересня 2017 року, у той час як позовна заява була подана банком 12 квітня 2018 року.

узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи:

Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, суд приходить до наступних висновків.

встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини:

Частково задовольняючи позовні вимоги, місцевий суд виходив з доведеності факту наявності у відповідача заборгованості за кредитним договором в сумі 30386,30 гривень, яка складається з наступного: 293,87 гривень - заборгованості за кредитом; 27967,94 гривні - заборгованості за процентами за користування кредитом, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг: 500 гривень - штраф (фіксована частина), 1624,49 гривень - штраф (процентна складова).

При цьому суд дійшов висновку про те, що строк повернення кредиту в повному обсязі сплив 31 березня 2016 року, оскільки строк дії виданої відповідачу кредитної картки за договором від 03 вересня 2013 року до березня 2016 року, а тому строк позовної давності не пропущений.

Апеляційний суд не погоджується з такими висновками місцевого суду як щодо строків позовної давності так і щодо визначеного судом розміру заборгованості за відсотками, виходячи з наступного.

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції:

Спірні правовідносини врегульовуються нормами Цивільного кодексу України.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до укладеного договору без номера від 03 березня 2013 року ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 300,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Позичальник підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява, умови надання банківських послуг, правила користування платіжною карткою та тарифи банку складають договір між ним та банком, що підтверджується його власноручним підписом у заяві від 03 березня 2013 року.

Заперечення апелянта в тій частині, що ОСОБА_2 не укладав ніякого договору з позивачем, не спростовують висновків місцевого суду в цій частині.

Згідно наданого позивачем розрахунку, станом на 31 березня 2018 заборгованість відповідача перед банком складає 34614,37 грн., з яких: 293,87 грн. заборгованість за кредитом; 27967,94 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 4228,07 грн. заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - штраф (фіксована частина), 1624,49 грн. штраф (процентна складова).

З наданого позивачем розрахунку заборгованості та виписки руху коштів стосовно карки НОМЕР_1 вбачається, що останній платіж - поповнення готівкою в терміналі саомообслуговування відповідачем був вчинений 15 вересня 2014 року.

Внесення коштів 04 вересня 2015 року в сумі 31,69 гривень, на які посилається позивач, було вчинено шляхом автоматичного погашення простроченої заборгованості з карти, номер та приналежність якої з наявних у матеріалах справи доказів не можливо встановити.

Суд апеляційної інстанції вважає, що списання банком без узгодження з позичальником сум грошових коштів на погашення кредитної заборгованості не перериває строків позовної давності.

В матеріалах справи відсутні будь які докази, які б свідчили, що вказане списання проведено за дорученням відповідача справі.

Так як, позивачем у справі в якості доказів не надано підписані відповідачем «Умови та правила надання банківських послуг» та «Правила користування платіжною карткою», доводи позивача надані в місцевому суді щодо врахування судом в якості доказів цих внутрішніх нормативних актів є необґрунтованими.

З огляду на це доводи відповідача та його представника в тій частині, що дана сума не вносилася позичальником на погашення заборгованості є обґрунтованими.

Суд першої інстанції, обраховуючи строки позовної давності виходив з терміну дії кредитної картки НОМЕР_1, яка згідно довідки, виданої позивачем (а.с. 125) діяла до кінця березня 2016 року.

Поняття «строк договору», «строк виконання зобов'язання» та «термін виконання зобов'язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов'язків під час дії договору.

Поняття «строк виконання зобов'язання» і «термін виконання зобов'язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов'язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов'язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов'язання.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» погашення заборгованості за кредитною карткою має здійснюватися шляхом внесення обов'язкового щомісячного платежу в сумі 7% від заборгованості, але не менше 50 грн. та не більше залишку заборгованості), а з 01 квітня 2014 року - 5% від заборгованості, але не менше 100 гривень та не більше залишку заборгованості.

Тобто, у цій справі сторони строк договору окремо не визначили, а погодили строк кредитування (термін дії картки), термін закінчення кредитування, а також термін щомісячного виконання зобов'язання (внесення мінімального платежу у розмірі 7% (5%) від суми заборгованості, з урахуванням визначених мінімальних сум).

Строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця вказаного на картці.

Позовну давність щодо заборгованості за кредитом не можна починати облічувати з дня спливу визначеного договором строку кредитування, оскільки встановлення такого строку має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а насамперед для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів.

Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов'язання, які деталізують обов'язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу.

Тому перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з ч. 5 ст. 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов'язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності окремо для погашення всієї заборгованості за кредитним договором.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі ст. 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду процентів, а також попередніх не внесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Великої Палати ВС у справі № 444/9519/12 постанова від 28 березня 2018 року.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит і сплатити проценти.

Тобто, зобов'язання з надання кредиту, його повернення та сплати процентів є основним, а зобов'язання зі сплати штрафу та пені є додатковим до основного.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

У відповідності зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов'язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов'язання є його порушенням.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Отже, після настання терміну внесення чергового платежу за договором і після спливу строку кредитування зобов'язання простроченого боржника за договором не припиняється. Так, зобов'язання може бути належно виконане простроченим боржником і після спливу позовної давності. Згідно з частиною першою статті 267 ЦК України особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності.

У випадку спливу позовної давності заява про захист цивільного права або інтересу приймається судом до розгляду, проте сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини друга та четверта статті 267 ЦК України).

Судом встановлено, що останній платіж на погашення заборгованості за кредитом був внесений позичальником 15 вересня 2014 року. який перервав строки позовної давності.

Трьохрічний строк позовної давності сплинув у вересні 2017 року.

З позовом про стягнення заборгованості за цим кредитним договором ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося 12 квітня 2018 року, тобто з пропуском строку позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Апеляційний суд також зазначає, що згідно правової позиції Великої палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № № 310/11534/13-ц право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Згідно з розрахунком банку загальний розмір заборгованості за відсотками станом на 31.03.2016 року становить 3222 грн. 16 коп. Вимоги банка в частині стягнення більшого розміру відсотків є необґрунтованими.

мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу:

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).,(Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

Для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

При цьому норма частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

З матеріалів справи вбачається, що позивачу про порушення його права стало відомо з моменту не внесення позичальником ОСОБА_2 чергового щомісячного платежу у визначеному тарифами банку розмірами на погашення заборгованості.

В зв'язку з чим доводи апеляційної скарги в частині пропуску строку позовної давності є обґрунтованими.

Детальніше обґрунтування щодо кожного доводу апеляційної скарги було наведено вище.

чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду;

Внаслідок неналежного виконання позичальником ОСОБА_2 своїх зобов'язань за кредитним договором майнові права позивача були порушені, проте зволікання позивача із зверненням до суду зумовило настання наслідків у вигляді пропуску ним строків позовної давності.

висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції;

Відповідно до п. 3,4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі вищевикладеного, апеляційний суд приходить до висновку про скасування рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 05 грудня 2018 року, з ухваленням нового, про відмову у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк».

Враховуючи висновок суду про скасування судового рішення та відмову у задоволенні позовних вимог і апеляційної скарги, судові витрати за розгляд справи підлягають відшкодуванню відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Сплачені відповідачем судові витрати, пов'язані з розглядом справи в суді апеляційної інстанцій в сумі 704 гривні 80 копійок слід компенсувати за рахунок позивача ПАТ КБ «ПриватБанк».

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Голубенка Володимира Петровича - задовольнити.

Рішення рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 05 грудня 2018 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" на користь ОСОБА_2 в рахунок компенсації судових витрат - 704 гривні 80 копійок.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, яким є Верховний Суд.

У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, строк на касаційне оскарження обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя : П.С. Абрамов

Судді: Г.Л. Карпушин Л.М. Хіль