Провадження № 22-ц/4808/889/19
Головуючий у 1 інстанції Домбровська Г. В.
Суддя-доповідач Фединяк
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого Фединяка В.Д. ( суддя-доповідач)

суддів: Бойчука І.В., Девляшевського В.А.

секретаря Капущак С.В.

з участю представника ОСОБА_1 адвоката Калинюка Р.С.

позивачки ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду від 15 квітня 2019 року, ухвалене суддею Домбровської Г. В. у м.Івано-Франківську,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2018 року ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням в будинку АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги мотивовані тим, що вона на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 17 липня 2007 року є власником ? частини домоволодіння в АДРЕСА_1 . В даному житловому будинку зареєстровані її син - ОСОБА_3 , його донька ОСОБА_4 , колишня його дружина ОСОБА_1 , що підтверджується довідкою КП «Муніципальна інвестиційна управляюча компанія» №02-02/2032 від 13 липня 2018 року. Згідно акта обстеження матеріально-побутових умов сім`ї №244 від 12 вересня 2016 року складений начальником відділу соціальних інспекторів ОСОБА_1 у 2016 році не проживала у даному житловому приміщенні. Акт від 25 липня 2018 року складений за участю сусідів підтверджує відсутність ОСОБА_1 за зареєстрованим місцем проживання з лютого 2015 року до даного часу. Посилаючись на те, що ОСОБА_1 в даній квартирі не проживає, участі по утриманні квартири не бере, позивач змушена самостійно оплачувати комунальні послуги за житло,її реєстрація у будинку спричиняє для позивачки додаткові витрати, добровільно знятись з реєстраційного обліку не бажає, просила визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням в будинку АДРЕСА_1 .

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 15 квітня 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням в будинку АДРЕСА_1 , яке в експлікації технічного паспорта зазначено як квартира НОМЕР_1 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати зі сплати судового збору в сумі 704,80 грн.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій ставить питання про скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, що виразилось у неповному з`ясуванні судом усіх обставин справи та аналізі поданих нею доказів. Зокрема, апелянт вказує на те, що вона з поважних причин була відсутня за місцем своє реєстрації, оскільки виїжджала за кордон на заробітки, що підтверджується відповіддю Державної прикордонної служби України від 04 січня 2019 року. Вказує, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, оскільки визнав ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням в будинку АДРЕСА_1 , яке в експлікації технічного паспорта зазначено як квартира НОМЕР_1 , про що ОСОБА_2 не заявляла. Разом з нею проживає та зареєстрована донька її ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Таким чином, при втраті нею права користування спірною квартирою, порушиться право безперешкодного спілкування матері та дитини. Крім того, ОСОБА_2 є власником тільки ? частини житлового будинку АДРЕСА_1

18 червня 2019 року ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в доводи апеляційної скарги заперечила, вважаючи їх необґрунтованими та безпідставними. Домоволодіння АДРЕСА_1 поділене на два ізольовані окремі житлові приміщення, які в експлікації технічного паспорта зазначені як квартира НОМЕР_2 та квартира НОМЕР_1 . Кожне з таких приміщень домоволодіння має власну домову книгу, згідно якої здійснюється реєстрація мешканців в кожному із житлових приміщень будинку. Згідно правовстановлюючих документів на будинок, квартири не зареєстровані, таким чином судом першої інстанції обґрунтовано прийняте рішення про втрату право відповідача на проживання не у квартирі НОМЕР_1 , а у житловому приміщенні будинку , яке експлікації технічного паспорта віднесено до квартири НОМЕР_1 .

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги, просить задовольнити подану скаргу.

ОСОБА_2 доводи апеляційної скарги заперечила. Рішення суду вважає законним та обґрунтованим, а тому просить залишити його без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що право на користування житлом було набуто ОСОБА_1 після одруження із сином позивачки. Однак, у 2015 році без поважних причин відповідачка залишила житло, остаточно вибула із даної квартири та близько 4-х років не проживає по місцю реєстрації, тому втратила таке право на користування житлом. При цьому, зі змісту чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини, випливає, що оскільки інше не встановлено чинними законами, договором, заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що призводить до втрати членом сім`ї права користування помешканням. Отже, враховуючи те, що ОСОБА_1 не проживає в квартирі АДРЕСА_6 понад чотири роки, не несе витрати по утриманню житла, а тому її слід визнати такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.

Висновок суду відповідає вимогам закону і матеріалам справи.

Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, що ОСОБА_2 належить на праві приватної власності 1/2 домоволодіння в АДРЕСА_1 відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 17.07.2007 року ( а.с.7-8).

09 жовтня 1999 року син позивача ОСОБА_3 уклав шлюб з відповідачкою, яка в подальшому була зареєстрований у житловому будинку позивача.

Відповідно до довідки КП "Муніципальна інвестиційна управляюча компанія" в квартирі АДРЕСА_6 зареєстровані: ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , 1980 року народження, ОСОБА_4 , 2005 року народження. ( а.с.9).

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 08 червня 2008 року шлюб, укладений із сином позивачки ОСОБА_3 за позовом відповідачки ОСОБА_1 розірвано.

За змістом вказаного рішення відповідачка не проживає у спірному будинку не веде спільного господарства.

Відповідно до акту від 25.07.2018 року ОСОБА_1 не приживає в будинку АДРЕСА_1 з лютого 2015 року. ( а.с.14).

У судовому засіданні апеляційного суду представник відповідачки адвокат Калинюк Р.С. підтвердив, що його довірителька з початку 2015 року добровільно залишила спірне житло і не проживає у ньому без поважних причин понад один рік.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме порушене право та з яких підстав.

Згідно з частиною другою статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

З урахуванням вказаного, встановивши, що ОСОБА_2 є власником ? житлового будинку АДРЕСА_1 , колишня дружина ОСОБА_3 , яка зареєстроваий у спірному будинку (шлюб з яким розірвано у січні 2015 році), у спірному житловому будинку не проживає, суд першої інстанції, дійшов правильного висновку, що ОСОБА_1 відповідно до частини другої статті 405 ЦК України втратили право користування житловим приміщенням, оскільки була відсутні без поважних причин за місцем реєстрації понад один рік.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року).

Суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що відповідачка з поважних причин не проживає у спірному житловому приміщенні, оскільки з серпня 2017 року виїзджає на тимчасові роботи за кордон, так як такі виїзди не підтверджують, що проживання в іншій місцевості пов`язане з роботою і є поважною причиною непроживання відповідача у спірному житловому приміщенні, а ґрунтується на нормах закону (статті 3, 6, 8 Закон України "Про вільне пересування та вільний вибір місця проживання в Україні") та спростовується матеріалами справи.

Також не підлягають задоволенню доводи апеляційної скарги, що разом з нею проживає та зареєстрована донька відповідачки ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 і таким чином, при втраті нею права користування спірною житлом, порушиться право безперешкодного спілкування матері та дитини, оскільки відповідно ч. 3 ст.160 СК України якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року).

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. Рішення Івано-Франківського міського суду від 15 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає чинності з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з часу складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 10 липня 2019 року.

Судді: В.Д.Фединяк І.В.Бойчук

В.А.Девляшевський