Справа № 279/1431/19
номер провадження 2/279/1000/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" липня 2019 р.

Коростенський міськрайонний суд Житомирської області в складі: головуючого судді Невмержицької О.А., з секретарем Хомутовською М.А., розглянувши в приміщенні суду в м.Коростені в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Коростенської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулась до суду з позовом до ВК Коростенської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно - офіс-магазин з мансардним поверхом по АДРЕСА_1 , загальною площею 115,2 кв.м..

В обґрунтування позову зазначила, що відповідно до договору купівлі-продажу 22.02.1997 року їй належить нежила будівля-вісова, що знаходиться по АДРЕСА_1. Згідно договору оренди землі від 07.11.2018 року вона прийняла у строкове платне користування земельну ділянку площею 0,0105 га для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, що розташована в АДРЕСА_1 . Земельна ділянка передана в оренду разом з нерухомістю, яка належить орендарю на праві власності. Рішенням виконавчого комітету від 26.06.2006 року №330 їй дозволено замовити проектно-кошторисну документацію на реконструкцію будівлі вісової з надбудовою мансардного поверху, а у 2006 році нею замовлено виготовлення робочого проекту реконструкції будівлі з надбудовою мансардного поверху по АДРЕСА_1, також висновком комісії від 19.07.2006 року погоджено переобладнання та надбудову мансардного поверху за вказаною адресою. У результаті будівництва з`явився новий об`єкт - офіс-магазин з мансардним поверхом загальною площею 115,2 кв.м. та кваліфікується, як нова річ. На звернення до відповідача з заявою про узаконення реконструкції будівлі їй повідомлено, що даний об`єкт було реконструйовано самовільно без будь-яких дозвільних документів, тому орган виконавчої влади не має повноважень встановлювати право власності на об`єкти нерухомості без підтверджуючих документів, рекомендовано звернутися до суду. Просить у відповідності до ст.392 ЦК України визнати за нею право власності на нерухоме майно - офіс-магазин з мансардним поверхом по АДРЕСА_1 , загальною площею 115,2 кв.м..

Сторона позивача позов підтримала, представник відповідача при прийнятті рішення покладається на розсуд суду про, що вказали в заявах до суду.

Дослідивши письмові матеріали справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про наступне.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно положень ст.124 Конституції України, ст.ст.15,16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Згідно ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, акти цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Коростенського міського нотаріального округу Добролежею Л.Г., 22.02.1997 року за №717, ОСОБА_1 придбала нежилу будівлю-вісову, що знаходиться по АДРЕСА_1.

Згідно договору оренди землі від 07.11.2018 року ОСОБА_1 прийняла у строкове платне користування земельну ділянку площею 0,0105 га для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, що розташована в АДРЕСА_1, строком на 5 років (форма власності комунальна). Земельна ділянка передана в оренду разом з нерухомістю, яка належить орендарю на праві власності.

Рішенням виконавчого комітету від 26.06.2006 року №330 дозволено ОСОБА_1 замовити проектно-кошторисну документацію на реконструкцію будівлі вісової з надбудовою мансардного поверху на території кооперативного ринку по АДРЕСА_1, а у 2006 році позивачем замовлено виготовлення робочого проекту реконструкції будівлі з надбудовою мансардного поверху по АДРЕСА_1 , та відділом містобудування та архітектури Коростенського міськвиконкому видано архітектурно-планувальне завдання №44.

Висновком комісії від 19.07.2006 року погоджено переобладнання та надбудову мансардного поверху за адресою: АДРЕСА_1 .

Також ОСОБА_1 замовлено виготовлення технічного паспорту на вище вказану будівлю, згідно якого загальна площа усієї будівлі (офіс-магазину) складає 115,2 кв.м., та звіт проведення технічного обстеження реконструкції будівлі з надбудовою мансардного поверху по АДРЕСА_1 .

Таким чином, протягом 2006-2018 років ОСОБА_1 здійснювала реконструкцію будівлі надбудовою мансардного поверху (офісу-магазину) по АДРЕСА_1 . У результаті будівництва з`явився новий об`єкт-офіс-магазин з мансардним поверхом загальною площею 115,2 кв.м. та кваліфікується, як нова річ, причому використані в процесі будівництва матеріали припинили існування у первісному вигляді та стали складовою частиною новоствореної речі.

На звернення ОСОБА_1 до відповідача з заявою про узаконення реконструкції будівлі з надбудовою мансардного поверху повідомлено, що даний об`єкт було реконструйовано самовільно без будь-яких дозвільних документів, тому орган виконавчої влади не має повноважень встановлювати право власності на об`єкти нерухомості без підтверджуючих документів, рекомендовано звернутися до суду.

Надані стороною позивача та досліджені докази свідчать про те, що позивач розпочав будівництво без відповідних дозволів та проекту на будівництво нерухомого майна.

Відповідно до ст.331 ЦК України «Право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації». Згідно п.12 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами ст.376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» у справах, пов`язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього (ч.2 ст.376 ЦК).

У зв`язку із цим до виникнення права власності на таке майно право власності існує лише на матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення) майна.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч.1,2 ст.376 ЦК житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважається самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належного проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Згідно положень ч.3 ст.376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка його здійснила на земельній ділянці , що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі уже під збудоване нерухоме майно.

Частиною 5 вищевказаної статті передбачено, що на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Крім того, відповідно до ч.3 ст.375 ЦК України право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням.

Відтак, з урахуванням викладених вище положень нормативно-правових актів законодавець визначив спеціальний порядок набуття права власності на нерухоме майно.

За правилами ст.392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Позивачем у спорі про визнання права власності є власник - особа, яка має право власності на майно (тобто вже стала його власником, а не намагається ним стати через пред`явлення позову).

Враховуючи, що відповідно до ст.328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення у особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному ст.392 ЦК України.

Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, наведеним у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-688цс15.

Відповідно до ч.2 ст.8 Закону «Про регулювання містобудівної діяльності» планування та забудова земельних ділянок здійснюється їх власниками чи користувачами в установленому законодавством порядку.

Самочинне будівництво є порушенням установлених державою правил та норм здійснення будівництва, що призводить до нераціональної забудови населених пунктів, невідповідності збудованих об`єктів нерухомості встановленим вимогам законодавства, що є порушенням прав територіальної громади, а також питань безпеки під час експлуатації вже збудованого об`єкта, екологічної та санітарно-епідеміологічної безпеки.

Враховуючи те, що новостворене позивачем нерухоме майно, а саме збудована ним будівля побутового обслуговування збудована без будь-яких дозволів на будівництво, без проекту та погодження забудови з відповідними службами, воно є самочинним будівництвом, а тому у позивача не виникає право власності на це нерухоме майно.

Звіт про проведення технічного обстеження об`єкту з висновком про можливість його надійної та безпечної експлуатації, технічний паспорт на нерухоме майно та робочий проект реконструкції будівлі не є достатніми підставами для визнання за позивачем право власності на самочинне будівництво.

Відповідно до підп. 1 п."б" ч.1 ст.31 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" повноваження виконавчих органів сільських, селищних, міських рад щодо прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів є делегованими державою повноваженнями.

При цьому, матеріали справи не містять будь-яких даних щодо звернення позивача до вказаного органу місцевого самоврядування з питанням про прийняття до експлуатації спірної будівлі, а також про відмову цього органу в його вирішенні.

Відповідно до ст.ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Таким чином, виходячи зі змісту положень ст.328 ЦК України набуття права власності передбачає дотримання певної процедури, з якою закон пов`язує виникнення у особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, а також з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набула право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому ст.392 ЦК України, а ст.331 ЦК України не передбачено такий спосіб захисту прав, як визнання права власності на новостворене майно шляхом ухвалення судового рішення, тому у задоволенні позову суд відмовляє.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.12,81,259,263-265 ЦПК України, ст.ст. 328,331,375,376,392 ЦК України, суд -

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк, який обчислюється з дня проголошення рішення. Учасник справи, якому рішення не було вручено у день його проголошення (складення), має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, а в разі подання апеляційної скарги - після розгляду справи апеляційним судом, якщо рішення не було скасовано.

Сторони та учасники:

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Представник позивача: ОСОБА_2 , місце знаходження: м.Коростень, вул.Грушевського , 15 оф. 20.

Відповідач: виконавчий комітет Коростенської міської ради, місце знаходження: м.Коростень, вул.Грушевського 22.

Суддя: Невмержицька О.А.