РІШЕННЯ

Іменем України

30 серпня 2019 року м.Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області у складі:

головуючого - судді Мариніна О.В.

за участі секретаря судового засідання Артьоменко Д.О.

позивача ОСОБА_1

представника позивача Дон В.О.

відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 310/10333/18 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користування житлом шляхом вселення,

В с т а н о в и в:

07.12.2018 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, мотивуючи свої вимоги наступним. ОСОБА_1 на праві особистої приватної власності належить домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідач ОСОБА_3 є колишньою дружиною власника ОСОБА_1 . Після розірвання шлюбу 12 червня 2003 року ОСОБА_3 з реєстрації не знялася, плату за комунальні послуги не вносить, особистих речей та іншого майна в будинку немає. На даний час залишається зареєстрованою за вказаною адресою, що завдає ОСОБА_1 матеріальних збитків, а також перешкоджає належному здійсненню права власності. Добровільно подавати заяву про зняття з реєстрації ОСОБА_3 не бажає. Договірні відносини щодо користування житлом між сторонами відсутні, у зв`язку з чим ОСОБА_1 просить визнати ОСОБА_3 , яка більше не є членом його родини та тривалий час не проживає за місцем реєстрації, такою, що втратила право користування житловим будинком.

Відповідач ОСОБА_3 подала відзив на позов ОСОБА_1 (а.с. 24-29) в якому зазначила, що позовні вимоги вона не визнає, позивачем не зазначено час з якого вона фактично не проживає за вказаною адресою. Посилається на ч.4 ст. 156 ЖК УРСР та вважає, що припинення сімейних відносив з власником будинку не позбавляє її права користування займаним приміщенням. Просила відмовити ОСОБА_1 . у задоволенні позову.

15.01.2019 року ОСОБА_3 звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом вселення. Свої вимоги мотивувала наступним. 22.11.1990 вона вселилася та зареєструвала своє місце проживання в оспорюваному будинку як член сім`ї відповідача та з того часу до 26 жовтня 2013 року користувалась цим будинком. Домовленостей, угод щодо порядку користування цим будинком не було. У 2003 році шлюб між сторонами розірвано, однак і після розірвання шлюбу сторони продовжили фактичні сімейні стосунки. У жовтні 2013 році їх спільна донька ОСОБА_6 перевелась до школи, яка розташована в м. Запоріжжя. 26.10.2013 ОСОБА_3 разом із донькою ОСОБА_6 повідомили відповідача ОСОБА_1 про те, що донька буде навчатись в школі з поглибленим вивченням іноземної мови № 7 у м. Запоріжжі та буде мешкати у брата ОСОБА_3 , на що ОСОБА_1 змусив ОСОБА_3 зібрати свої речі та покинути будинок, мотивуючи це тим, що без доньки вона йому у будинку не потрібна. Вважає, що 26.10.2013 року відповідач фактично вигнав її з дому з речами на вулицю, вона не покидала житло за адресою: АДРЕСА_1 у добровільному порядку, а змушена була виїхати та проживати окремо від відповідача, оскільки останній чинить їй перешкоди у користуванні, проживанні в даному будинку. Іншого постійного місця проживання та власного житла ОСОБА_3 не має, з 26.10.2013 року переїжджає з одного місця тимчасового мешкання до іншого, знімає квартири. На початку грудня 2018 року, донька ОСОБА_6 зателефонувала відповідачу й повідомила, що мати буде повертатись додому на що відповідач заперечив. 08.12.2018 року ОСОБА_3 разом із донькою ОСОБА_6 з метою вселення та подальшого проживання, приїхала до АДРЕСА_1 , але ОСОБА_1 не надавав можливості вселитися, не впустив на двір будинку. Близько трьох годин вона з донькою простояли з речами біля воріт будинку, але відповідач на прохання впустити до будинку не реагував через що вона звернулась до поліції. Вважає, що відповідач чинить їй перешкод у користуванні житлом, тому просить усунути ці перешкоди шляхом вселення в будинок АДРЕСА_1 .

Ухвалою від 25.01.2019 року зустрічну позовну заяву було об`єднано в одне провадження з первісним позовом.

В судовому засіданні первісний позивач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Дон В.О. підтримали первісний позов у повному обсязі, зустрічний позов ОСОБА_3 не визнали у повному обсязі.

ОСОБА_1 пояснив що намагався оформити субсидію у зв`язку з чим йому були необхідні довідки про доходи. Діти їх надали, а колишня дружина ОСОБА_3 - відмовилась, на підставі чого йому відмовили у субсидії. У 2003 році вони з ОСОБА_3 розлучились, з ОСОБА_3 свого життя не бачить, проживати спільно не хоче. Він 3 роки сплачував аліменти та утримував дітей. Дочка буде повертатися додому, а син проживає в м. Запоріжжя, обидва також прописані за його адресою і він не проти цього. Вважає що вона не є членом сім`ї багато років, домівка є його особистою власністю та ОСОБА_3 не має жодного права мешкання та реєстрації в його будинку. Також додав, що у ОСОБА_3 є мати, яка мешкає у селі Кінські Роздори Пологівського району Запорізької області з власним великим будинком, тому посилання ОСОБА_3 на те що їй немає де жити - безпідставні. Просив відмовити у зустрічному позові.

Відповідач по первісному позову ОСОБА_3 в судовому засіданні вимоги, викладені в первісному позові не визнала у повному обсязі, зустрічний позов підтримала та пояснила, що вона не заперечує надати ОСОБА_8 необхідну довідки. У 2003 році вони розлучились, але до 2013 року продовжували жити однією сім`єю. Була відсутня за місцем проживання вона з поважних причин - навчання дочки. Коли приїхала 08.12.2018 року додому - ОСОБА_8 її не впустив. На будинок вона не претендує, просто хоче жити з дітьми, іншого житла не має. Не зважаючи на розлучення, все одно вважає що має право бути зареєстрована та жити у будинку, як колишній член сім`ї.

Суд вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, надавши оцінку наявним доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи, прийшов до наступного висновку.

З наданих суду матеріалів вбачається, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Договором дарування від 25 липня 1997 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1-2708, посвідченого державним нотаріусом Бердянської державної нотаріальної контори Мягченко С.Г. та Договором дарування від 08 грудня 2003 року, зареєстрованого в реєстрі за № 3111, посвідченого приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Данціг С.Я. (а.с. 6-8).

ОСОБА_3 вселилася в будинок, проживала та була зареєстрована у вказаному житловому будинку, як член сім`ї ОСОБА_1 - як дружина, згідно свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 від 22.11.1990 року (а.с. 40).

Згідно довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 20036 від 29.11.2018 року ОСОБА_3 зареєстрована у домоволодінні, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 .

12 червня 2003 року шлюб між сторонами було розірвано, що підтверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу НОМЕР_2 , виданого 14.10.2004 року Відділом РАЦС Бердянського міську правління юстиції Запорізької області, актовий запис №259 (а.с.9).

Свідок ОСОБА_9 , допитаний в ході судового розгляду пояснив що проживає по-сусідству з ОСОБА_1 Знає родину Узунових та що десь з 2013 року ОСОБА_3 не проживає спільно з ОСОБА_1 . Про те, чи приїжджала вона після 2013 року, чи сплачує комунальні послуги він не знає.

Свідок ОСОБА_10 пояснив суду, що знає родину Узунових з того моменту як вони переїхали проживати у будинок, він проживає через дорогу. Приблизно з 2013 року ОСОБА_3 не проживає за вказаною адресою та не з`являється, у грудні 2018 року бачив як ОСОБА_3 стояла за біля двору.

Свідок ОСОБА_11 пояснив суду, що є сусідом Узунових, проживає там з 2000 року. ОСОБА_3 не проживає у домоволодінні ОСОБА_8 десь з 2013 року. З 2013 року бачив її 2 рази, в останній раз взимку 2018 року, вона стояла біля двору будинку ОСОБА_8 Чи сплачу вона комунальні послуги та чи має речі в будинку йому не відомо.

Свідок ОСОБА_6 пояснила, що вона є донькою ОСОБА_8 та ОСОБА_3 До 2013 року вони всією родиною проживали по АДРЕСА_1 . У 2013 році вона з матір`ю переїхали до м. Запоріжжя, оскільки вона перевелась навчатися до школи з поглибленим вивченням іноземних мов в м. Запоріжжя. Жили у родичів, потім орендували квартиру. Вона приїжджала додому, ОСОБА_8 казав що проти повернення ОСОБА_3 додому. Комунальні послуги ОСОБА_3 частково сплачувала, частково ОСОБА_1 . З 2013 року до 08.12.2018 року ОСОБА_3 не приїжджала додому по вул. АДРЕСА_1 в м. Бердянську. 08.12.2018 року вони приїхали, але ОСОБА_8 не впустив їх. Вона з братом зареєстровані за адресою батька: АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Судом встановлено що , в зв`язку з тим, що відповідач ОСОБА_3 перестала бути членом сім`ї власника будинку, тому вона має право проживати в даному будинку на законних підставах лише за згодою власника будинку та укладеним між ними письмовим договором найму жилого приміщення.

Судом встановлено, що сторони у 2003 році розірвали шлюб, у 2013 році повністю припинили фактичні шлюбні відносини, з того часу не пов`язані спільним побутом і не мають взаємних прав та обов`язків, домовленості щодо користування житлом відсутні.

З огляду на сутність установлених правовідносин суд вважає, що на ці правовідносини не поширюються норми статей 64, 156 ЖК УРСР, статті 405 ЦК України.

Права власника будинку, визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Судом встановлено, що позивач не має можливості розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд, договір найму жилого приміщення між позивачем та відповідачем не укладався, будь які домовленості щодо проживання відповідача у спірному будинку між ними не досягнуто.

Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Суд вважає, що обставини встановлені судом, а саме підстави для втрати користування житлом ОСОБА_3 мають істотне значення для його власника - ОСОБА_1

Відповідач ОСОБА_3 проживала у спірному будинку в якості члена сім`ї - дружини власника ОСОБА_1 і набула право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом.

Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язаний, тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України.

Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2017 року в справі № 734/387/15-ц, Верховним Судом у постанові від 27 лютого 2019 року в справі № 357/7940/16-ц., у постанові ВСУ від 15.05.2017р.

За таких обставин суд вважає за можливе визнати відповідача ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим будинком, належним позивачу на праві власності.

Суд, оцінивши усі докази в їх сукупності, вважає позовні вимоги за первісним позовом законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, підлягають задоволенню, то зустрічний позов про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом вселення, не підлягає задоволенню, оскільки судом не встановлено законних підстав для проживання та реєстрації ОСОБА_3 на теперішній час в спірному будинку.

Керуючись ст. 319, 391, 406 ст.ст. 258-265, 268, 273 ЦПК України, суд -

У х в а л и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою АДРЕСА_1 .

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом вселення - відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду через Бердянський міськрайонний суд Запорізької області шляхом подачі в 30-денний строк апеляційної скарги.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повне судове рішення складено 09.09.2019 року.

Суддя Бердянського міськрайонного суду

Запорізької області О. В. Маринін