Житомирський апеляційний суд
Категорія 32 Доповідач Галацевич О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2019 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Галацевич О.М.,

суддів: Борисюка Р.М., Микитюк О.Ю.,

з участю секретаря судового засідання Гарбузюк Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі справу №295/16526/18 за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Богунського району департаменту соціальної політики Житомирської міської ради, Головного управління Державної казначейської служби України в Житомирській області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ,

на рішення Богунського районного суду м. Житомира, ухвалене 04 квітня 2019 року суддею Чішман Л.М., у м. Житомирі, повний текст рішення складено 09 квітня 2019 року,

в с т а н о в и в :

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому, з урахуванням заяви від 22.12.2018 (а.с. 25-30) просив: визнати дії Управління соціального захисту населення Богунського району департаменту соціальної політики Житомирської міської ради (далі - Управління) по нарахуванню та виплаті компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги, протиправними; відшкодувати за рахунок Державного бюджету України шляхом списання з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на його користь 1228,50 грн завданої матеріальної та 10000 грн - моральної (немайнової) шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що Управління безпідставно здійснювало виплату його сестрі ОСОБА_2 , яка у січні 2016 року оформила договір по догляду за їх батьком - ОСОБА_3 , проте такі функції не виконувала у зв`язку із виїздом за межі України. На його звернення Управління відмовляло у проведенні перевірки щодо встановлення факту відсутності ОСОБА_2 , повідомивши про необхідність подати відповідні документи йому. У зв`язку з тим, що він є інвалідом II групи, сам потребує часткового догляду та доглядав за батьком, який є особою з інвалідністю І групи, він подав такі документи Управлінню тільки у травні 2016 року. Однак, у виплаті коштів за січень-червень 2016 року йому відповідачем відмовлено, з огляду на те, що кошти за цей період були перераховані ОСОБА_2 Виплату коштів останній припинено лише 03.06.2016 та пред`явлено до неї позов про повернення безпідставно отриманих коштів. Вважає, що Управління заборгувало йому кошти за соціальні послуги, починаючи з січня по червень 2016 року сумі 1228,50 грн.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 04 квітня 2019 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення і ухвалити нове - про задоволення його позову.

На його думку, рішення суду є упередженим та немотивованим. Він надав суду достатньо доказів, що саме ним з січня 2016 року здійснювався догляд за батьком, а у лютому 2016 року він звернувся до Управління. При вирішенні спору судом не враховано положення п. 12 Порядку призначення і виплати компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.04.2004 № 558. Вважає, що Управління підробило акт від 30.05.2016, який доданий до відзиву на позовну заяву.

У відзиві представник Управління просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на її безпідставність (а.с. 89-90).

В судовому засіданні ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав, представник Управління - не визнав.

Заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частини першої статті 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Статтею 1173 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

За загальним правилом, яке встановлено у частині першій статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків (майнової шкоди) у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

У частині другій статті 22 ЦК України визначено, що майнова шкода виражається у формі збитків. У свою чергу збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Крім того, статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Під час вирішення спорів про відшкодування шкоди на підставі статті 1173 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди, причинний зв`язок між протиправною дією чи бездіяльністю і негативними наслідками.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві шкоди, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Оскільки для наявності зобов`язання з відшкодування шкоди відповідно до статті 1173 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, ці обставини підлягають доказуванню на загальних підставах та відповідно до статей 12, 81 ЦПК України є обов`язком позивача.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Отже, обов`язковою умовою відшкодування заподіяних збитків та немайнової шкоди є порушення прав особи внаслідок незаконних дій або бездіяльності та наявність реального збитку та шкоди.

Порядком призначення і виплати компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.04.2004 року № 558 (далі - Порядок) непрацюючим фізичним особам, які постійно надають соціальні послуги громадянам похилого віку, інвалідам, дітям-інвалідам, хворим, які не здатні до самообслуговування і потребують постійної сторонньої допомоги (крім осіб, що обслуговуються соціальними службами), призначається щомісячна компенсаційна виплата (далі - компенсація).

Згідно п. 5 Порядку компенсація призначається і виплачується структурним підрозділом з питань соціального захисту населення районної, районної у м. Києві державної адміністрації, виконавчого органу міської ради за місцем проживання, перебування особи, якій надаються соціальні послуги, з дня подання фізичною особою, яка надає соціальні послуги, та особою, яка їх потребує, заяв разом з документами, зазначеними у пункті 6 цього Порядку.

Судом першої інстанції встановлено, що 31.05.2016 року ОСОБА_1 звернувся до Управління із заявою про призначення усіх видів соціальної допомоги, компенсацій та пільг та просив призначити компенсацію як фізичній особі, яка надає соціальні послуги (а.с. 40). На підставі його заяви рішенням Управління від 06.06.2016 йому призначено компенсацію з 31.05.2016 (а.с. 39).

Згідно довідки №о/р637593 за період з травня 2016 року по січень 2017 року ОСОБА_1 отримував компенсацію за надання послуг інваліду першої групи у розмірі 1396,57 грн (а.с. 38).

Ухвалюючи рішення про залишення позову без задоволення, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено неправомірність дій відповідача, а тому підстави для відшкодування шкоди відсутні.

Такий висновок суду є правильним, відповідає встановленим судом обставинам справи та нормам матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Посилання ОСОБА_1 на те, що він з лютого 2016 року звертався до Управління із заявами про проведення обстеження житла, складення акту відсутності ОСОБА_2 та призначення йому компенсації не можуть підтверджувати протиправність дій (бездіяльності) відповідача та завдання такими діями (бездіяльністю) матеріальної шкоди позивачеві, оскільки не доведені належними та допустимими доказами. Як підтвердив позивач в суді апеляційної інстанції з відповідними письмовими заявами до Управління з лютого по травень 2016 року він не звертався.

Отже, позивачем не доведено протиправність дій чи бездіяльності Управління, завдання йому матеріальної шкоди.

Доводи ОСОБА_1 про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди є також безпідставними, оскільки вказана вимога є похідною від вимог щодо протиправності дій відповідача.

Посилання скаржника на п. 12 Порядку є помилковими та не мають правового значення для вирішення спору, оскільки даний пункт стосується випадків, коли суми компенсації призначені та нараховані, проте своєчасно не одержані фізичною особою або не одержані з вини органу, який їх призначає і виплачує.

Є також не доведеними, оскільки не підтверджені належними та допустимими доказами, та такими, що не впливають на правильність висновків суду доводи ОСОБА_1 щодо підроблення працівниками Управління акта від 30.05.2016.

Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Богунського районного суду м. Житомира від 04 квітня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений 15 липня 2019 року.