ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5646/19 Справа № 191/4910/14 Суддя у 1-й інстанції - Прижигалінська Т.В. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2019 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

за участю секретаря Синенка Є.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою

Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк»,

на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 серпня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованостості, -

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2014 року публічне акціонерне товариство акціонерний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 29 січня 2007 року між сторонами було укладено кредитний договір № SAMDN0990, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 112 897,02 грн, строком до 28 січня 2014 року, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами у строки та в порядку, встановлені таким договором. У зв`язку із неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань, станом на 24 лютого 2016 року, утворилась заборгованість у розмірі 88 384,34 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом 4 512,90 грн, заборгованості за відсотками за користування кредитом 1 808,95 грн, заборгованості за комісією 27 438,72 грн, пені 54 623,77 грн.

З урахуванням викладеного та уточнень позовних вимог, ПАТ КБ «ПриватБанк» просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 88 384,34 грн.

Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 серпня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням позивач, подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, оскільки при ухваленні рішення судом першої інстанції не були враховані обставини та норми закону на які банк посилалася у своїй позовній заяві.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 листопада 2016 року апеляційну скаргу банку залишено без задоволення, рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 серпня 2016 року залишено без змі.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із необґрунтованості позовних вимог, оскільки банком не було надано доказів на підтвердження надання відповідачу кредитного ліміту в розмірі 88 511, 12 грн. згідно умов Додаткової угоди №2. Також суди прийшли до висновку, що наданий банком розрахунок заборгованості станом на 24 лютого 2016 року не є належним доказом, оскільки в ньому не було враховано сплачену позичальником суму 100 064, 35 грн. в рахунок погашення кредитної заборгованості.

Постановою Другої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 20 березня 2019 року ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 листопада 2016 року скасовано та справу передано на новий апеляційний розгляд.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, 29 січня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та

ОСОБА_1 було укладено договір № SAMDN0990, відповідно до умов якого на ім`я ОСОБА_1 відкрито картковий рахунок та оформлено картку № НОМЕР_1 .

Того ж дня між тими самими сторонами було укладено додаткову угоду № 2 до вказаного договору про відкриття картрахунку та обслуговування платіжної картки «АвтоРострочка» від 29 січня 2007 року.

Пунктом 1 пп.1.1, 1.2 Додаткової угоди № 2 передбачено, що банк надав відповідачу Кредитний ліміт «Торговий фіксований» у розмірі 88 511,12 грн. на строк до 28 січня 2014 року включно, у вигляді не поновлювальної кредитної лінії на наступні цілі: 78 160 грн. на придбання автомобіля (згідно п.6 даної угоди), винагороди за надання фінансового інструменту, яка сплачується одноразово в момент надання кредитного ліміту в розмірі 6 252,80 грн., оплату за реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна у розмірі 34 грн., а також у розмірі 4 064,32 грн., на оплату страхових платежів на термін до 28 січня 2008 року і в подальшому щорічно збільшувати кредитний ліміт на суму оплати чергових страхових платежів, у випадках і в порядку, передбачених пп. 15.2, 17.7 даної угоди. Процентна ставка по кредитному ліміту встановлюється у розмірі 0,75 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитним лімітом з розрахунку 360 днів у році, а також щомісяця в розмірі 0,5% від суми виданого кредитного ліміту, комісії за резервування коштів відповідно до п.31 даної угоди та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 39 цієї Угоди.

Відповідно до пункту 1 підпункту 1.2 додаткової угоди погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісячно в період сплати, за який приймається період з «01» по «20» число кожного місяця клієнт повинен вносити на картковий рахунок грошові кошти (щомісячний платіж) у розмірі 1 902,99 грн для погашення заборгованості за даною угодою, яка складається із заборгованості по кредитному ліміту, відсоткам, винагороди, комісії.

Пунктом 31 додаткової угоди передбачено, що при достроковому повному погашенні кредитного ліміту клієнт додатково сплачує банку за користування кредитом комісію. У випадку повного погашення заборгованості за кредитним лімітом дана комісія сплачується клієнтом одночасно з останнім платежем за кредитним лімітом у порядку пункту 24.

Заочним рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 листопада 2011 року з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» було стягнуто заборгованість станом на 26 серпня 2011 року, у розмірі 5 129,38 грн, яка складалася із: заборгованості за кредитом 2 992,07, заборгованості за відсотками за користування кредитом

1 045,71, заборгованості за комісією 258,24 грн, пені 833,36 грн.

У жовтні 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 29 січня 2007 року в розмірі 88 384,34 грн, яка складалася із: заборгованості за кредитом 4 512,90 грн, заборгованості за процентами за користування кредитом 1 808, 95 грн., заборгованості за комісією 27 438,72 грн, пені 54 623,77 грн.

Скасовуючи ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 листопада 2016 року касаційний суд прийшов до висновку, що апеляційний суд не дослідив наданого банком розрахунку заборгованості та усіх його складових, та не перевірив періоду за який вона нарахована, а також не встановив періоду нарахованих відповідачу процентів за користування кредитними коштами, враховуючи те, що звернувшись у 2011 році до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором ПАТ КБ «ПриватБанк» використав своє право на стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитом та змінив на власний розсуд строк виконання зобов`язання за договором від 29 січня 2007 року.

За вимогами ст.417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

З матеріалів справи вбачається, що звертаючись з позовними вимогами у жовтні 2014 року банк надавав розрахунок заборгованості станом на 15 січня 2014 року відповідно до якого заборгованість позичальника складала 14 783, 99 грн., з яких заборгованість за кредитом 3 773, 67 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом 3 256, 49 грн., заборгованість по комісії за користування кредитом 609, 51 грн. та пеня у розмірі 7 144, 32 грн.

У березні 2016 року банк звернувся до суду з уточненою позовною заявою відповідно до якою збільшив розмір позовних вимог, а саме просив стягнути виниклу заборгованість станом на 24 лютого 2016 року та надав відповідний розрахунок, з якого вбачається, що позичальнику нарахована заборгованість станом на 29 листопада 2013 року, а саме заборгованість за кредитом 4 512, 90 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом 1 808, 95 грн., заборгованість по комісії за користування кредитом 27 438, 72 грн. та пеня у розмірі 27 142, 68 грн. Отже, загальна сума заборгованості станом на 29 листопада 2013 року в даному розрахунку значно перевищує суму заборгованості зазначену у розрахунку станом на 15 січня 2014 року.

Дослідивши надані банком розрахунки заборгованості відповідно до вказівок касаційного суду, колегія суддів встановила розбіжності щодо нарахування банком складових заборгованості, а саме значне збільшення суми заборгованості за тілом кредиту, комісією та пенею відносно розрахунку від 15 вересня 2014 року /т.І, а.с.4/ до розрахунку від 24 лютого 2016 року /т.І, а.с. 208-209/, та зменшення розміру нарахований відсотків за вказаними розрахунками. Таким чином, надані банком розрахунки заборгованості на підтвердження позовних вимог не є належним доказом, оскільки нараховані суми складових заборгованості суперечать одні одним, тому апеляційний суд позбавлений можливості встановити розмір боргових зобов`язань позичальника перед банком.

Враховуючи викладене колегія суддів приходить до висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог, які були недоведеними позивачем та безпідставно заявлені, а тому відсутні підстави для задоволення позову.

Враховуючи, що суд першої інстанції при ухвалені рішення по справі прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог лише з тих підстав, що позивачем не було надано доказів на підтвердження надання відповідачу кредитного ліміту в розмірі 88 511, 12 грн. згідно умов Додаткової угоди №2. та розрахунок заборгованості не містить зарахування сплаченої позичальником суму 100 064, 35 грн. в рахунок погашення кредитної заборгованості оскаржуване рішення підлягає зміні в частині його обґрунтування.

Звертаючись з апеляційною скаргою банком не було надано будь-якого доказу на підтвердження нарахованої заборгованості, яку просив стягнути з відповідача.

Отже, вказані доводи апеляційної скарги є необґрунтовані та не тягнуть за собою скасування рішення суду у повному обсязі. Відтак, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

За вимогами ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції змінює рішення суду першої інстанції.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки суд прийшов до висновку про відмову в задоволені позовних вимог.

керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 серпня 2016 року змінити в частині обгрунтування підстав відмови у задоволенні позовних вимог.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко М.О. Макаров