Справа № 201/4541/16-ц
Провадження № 2/201/285/2019
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2019р. Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого - судді - Ткаченко Н.В.

за участю секретаря - Сидоренко І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (третя особа ОСОБА_2) про визнання кредитного договору та додаткових угод припиненими та зустрічним позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 (третя особа ОСОБА_2) про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

29.03.2016р. ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом про визнання кредитного договору та додаткових угод припиненими (а.с.№2-4 т. № 31).

Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 30.03.2016р. позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. Після усунення недоліків, ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 16.05.2016р. було відкрито провадження у справі (а.с. № 28 т. № 1).

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач у позовній заяві посилався на те, що 22.11.2005р. між ним та відповідачем був підписаний кредитний договір №2К028Г, відповідно до якого банк зобовязався надати позивачу кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк по 21.11.2008р. у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у сумі 503 086,67 грн., зі сплатою відсотків за користування у розмірі 12% річних. В подальшому, в період з 2006р. по листопад 2011р. сторони укладали додаткові угоди до кредитного договору, якими вносилися зміни до умов кредитування за договором №2К028Г та згідно останньої додаткової угоди від 10.11.2011р., пункт 1.1. кредитного договору був викладений в новій редакції, а саме: Банк зобовязується надати кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк до 21.11.2013р. у вигляді невідновлюваної кредитної лінії зі сплатою відсотків в розмірі 12% річних на суму заборгованості по кредиту, погашення кредиту здійснюється в наступному порядку: 20.11.2013р. в сумі 100 000 грн., залишок суми кредиту повинен бути погашений в строк визначений в першому абзаці п.п.1.1. Позивач зазначає, що банк свої зобовязання не виконав, кредитні кошти в розмірі визначеному договором позичальнику не надав, а тому позивач звернувся до суду з позовом про визнання кредитного договору та додаткових угод припиненими через неналежне виконання банком своїх обовязків у звязку з чим, позичальником не було досягнуто мети з якою він звертався до банку. На підставі викладеного, ОСОБА_1 просив суд визнати припиненими кредитний договір №2К028Г від 22.11.2005р. із змінами та доповненнями, внесеними додатковими угодами від 18.04.2006р., 21.11.2006р., 25.12.2006р., 28.03.2008р., 25.04.2008р., 25.07.2008р., 10.10.2008р., 21.10.2008р., 20.11.2009р., 01.10.2010р., 19.11.2010р., 29.04.2011р. та 10.11.2011р.

16.06.2016р. до суду надійшли письмові заперечення представника ПАТ КБ «ПриватБанк» - ОСОБА_3 (діє на підставі довіреності від 13.10.2015р. - а.с. № 34,36 т. № 1), в яких представник відповідача заперечуючи проти задоволення позову посилався на те, що на виконання умов кредитного договору банком були видані позивачу кредитні кошти в розмірі 503 086,67 грн., і відповідне підтверджується тим, що до вересня 2008р. включно позивач вносив щомісячні платежі спрямовані на нараховані відсотки на поточну заборгованість по тілу кредиту.

18.07.2016р. до суду надійшла уточнена позовна заява ОСОБА_1, в якій позивачем було доповнено підстави, якими він обґрунтовує позовні вимоги, а саме позивач зазначив, що до укладення кредитного договору банком йому не була надана в письмовій формі інформація про умови кредитування, орієнтовану сукупну вартість кредиту, чим були порушені його права як споживача фінансових послуг в галузі споживчого кредитування (а.с. №41-44 т. № 1).

19.07.2016р. до суду надійшов зустрічний позов до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №2К028Г від 22.11.2005р. в сумі 798 612,74 грн. (а.с. №55-57 т. № 1).

Ухвалою суду від 19.07.2016р. (без виходу до нарадчої кімнати) зустрічну позовну заяву було прийнято до сумісного розгляду з первісною позовною заявою (а.с. №74 т.№ 1).

16.09.2016р. до суду надійшла уточнена позовна заява ОСОБА_1, в якій позивачем було залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_2 та доповнено підстави, якими він обґрунтовує позовні вимоги, а саме позивач зазначив, що в 1981 році між ним та ОСОБА_2 був укладений шлюб, який не розірвано та не встановлено режиму окремого проживання подружжя. Укладений між ним та банком кредитний договір №2К028Г виходить за рамки дрібного побутового правочину, а отже для його укладення повинна була бути надана згода другого подружжя, проте ОСОБА_2 згоди на укладення кредитного договору, а ні в письмовій формі, ані в усній формі не надавала (а.с. №81-86 т. № 1).

26.09.2016р. від представника відповідача до суду надійшла заява про застосування строку позовної давності, в якій представник просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі у звязку зі спливом строку позовної давності передбаченого ст.267 ЦК України (а.с. № 94 т. № 1).

30.11.2016р. до суду надійшло клопотання представника ОСОБА_1 ОСОБА_4, розгляд якого 30.11.2016р. було відкладено до вирішення справи по суті (а.с. № 102-103, 122 зв. т. № 1) про залишення без розгляду зустрічних позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» з підстав п.4 ч.1 ст.207 ЦПК України (в редакції Закону України від 18.03.2004р.).

08.02.2017р. до суду надійшла уточнена зустрічна позовна заява ПАТ КБ «ПриватБанк», в якій, по-перше, банком було зазначено і третю особу ОСОБА_2, по-друге зазначено, що в провадженні Печерського районного суду м. Києва знаходиться цивільна справа за позовом банка до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спірним кредитним договором станом на 20.02.2015р. в розмірі 1 238 013,14 грн., з яких: 503 086,67грн. заборгованість по кредиту, 489 112,04 грн. заборгованість по відсоткам, пеня 245 814,43 грн., провадження по даній справі зупинено на підставі ухвали суду від 06.06.2016р. Сума заборгованості, яку банк просить стягнути з ОСОБА_1 в рамках розгляду справи 201/4541/16-ц складає 798 612,74 грн., та вона нарахована за інший період, ніж заборгованість, яка стягується за позовом, який перебуває в провадженні Печерського районного суду м. Києва, а саме банк просить стягнути з ОСОБА_1 заборгованість по відсоткам за період з 21.02.2015р. по 12.07.2016р. в сумі 170 378,68 грн., пеню за порушення строків виконання грошових зобовязань за період 21.02.2015р. по 12.07.2016р. в сумі 628 234,06 грн. (а.с. №131-133 т. № 1).

23.03.2017р. від представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_4 (діє на підставі довіреності від 05.05.2016р. - а.с.№ 32т. № 1) до суду надійшли письмові заперечення на уточнену зустрічну позовну заяву (а.с. № 146-148 т. № 1), в яких заперечуючи проти задоволення зустрічного позову, представник зазначила, що вимоги банку про стягнення заборгованості не підлягають задоволенню, оскільки банком не надано доказів видачі позичальнику кредитних коштів, а отже зобовязання за договором кредитором виконані не були. Крім того, представник відповідача зазначила, що до вимог банка про стягнення пені повинні бути застосовані строки спеціальної позовної давності, оскільки банк заявляє до стягнення суму пені розраховану за період більше, ніж 1 рік.

02.10.2017р. до суду надійшло клопотання представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 про призначення судової економічної експертизи для зясування обставин по справі, а саме, чи підтверджується первинними документами видача ОСОБА_1 кредиту по кредитному договору №2К028Г , чи отримував позичальник кредитні кошти за кредитним договором та яку суму (а.с. № 169-170 т. № 1).

Ухвалою суду від 02.10.2017р. клопотання представника позивача про призначення судової економічної експертизи було задоволено частково (по переліку питань). Провадження по справі було зупинене у зв'язку із призначенням судової економічної експертизи (а.с. № 175 т. № 1).

Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 28.09.2018р. було скасовано ухвалу від 02.10.2017р. про призначення судової економічної експертизи та поновлено провадження у справі № 201/4541/16-ц у звязку з неоплатою з боку ОСОБА_1 вартості проведення експертизи (а.с. № 217 т. № 1).

В цій самій ухвалі зазначено про зміну назви ПАТ КБ «ПриватБанк» на АТ КБ «ПриватБанк», яка відбулась за час зупинення провадження по справі.

В судові засідання 20.11.2018р. та 05.02.2019р. позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 (або його представник) двічі поспіль не зявився, про дату та час розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом направлення судових повісток за місцем проживання. В матеріалах справи наявне поштове повідомлення про отримання ОСОБА_1 судової повістки на 20.11.2018р. (а.с. №219 т. № 1). Конверт, який було направлено з судовою повісткою на 05.02.2019р. повернутий до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а.с. №225 т. № 1).

Представник відповідача за основним позовом та позивача за зустрічним позовом АТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_5 (діє на підставі довіреності від 25.06.2018р. а.с. № 230 т. № 1) 05.02.2019р. надав суду заяву, в якій просив провести розгляд справи 05.02.2019р. без його участі, проти задоволення основного позову заперечував, просив відмовити в повному обсязі, а зустрічний позов просив задовольнити. Також просив розгляд справи проводити без фіксації судового процесу технічними засобами.

Представник відповідача за основним позовом та позивача за зустрічним позовом АТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_6 (діє на підставі довіреності від 05.08.2018р. а.с. № 232 т. № 1) 05.02.2019р. надав заяву, в якій просив розглядати справу 05.02.2019р. без його участі, проти задоволення основного позову заперечував, просив відмовити, а зустрічний позов просив задовольнити. В цій заяві наголошував на тому, що незважаючи на неявку позивача за основним позовом в судові засідання, він наполягає на одночасному вирішенні, як основного, так і зустрічного позовів, оскільки вони взаємоповязані (а.с. № 231 т. № 1).

Третя особа за основним та зустрічним позовами - ОСОБА_2 в судові засідання 20.11.2018р. та 05.02.2019р. двічі поспіль не з,явилася, про день та час розгляду справи повідомлялася належним чином, про що в справі наявні відповідні докази (а.с. № 220, 227 т. № 1).

Раніше, а саме 30.11.2016р. ухвалою (без виходу до нарадчої кімнати) було постановлено про розгляд справи за її відсутності (а.с. № 122 т. № 1 дія № 13).

За таких обставин, враховуючи належне повідомлення сторін про день та час розгляду справи, надані заяви представників АТ КБ «ПриватБанк» про розгляд справи за їх відсутності, письмові заперечення (а.с. № 146-148, 197-200 т. № 1), в яких сторонами викладені позиції щодо позовних вимог одне до одного, які є предметом розгляду у справі, суд вважає за можливе провести розгляд справи 05.02.2019р. відповідно до вимог ст.223, ч.2 ст. 247 ЦПК України за відсутністю сторін та без фіксації судового процесу технічними засобами.

Підстав для винесення по справі заочного рішення не має, оскільки відсутня сукупність умов передбачений ч.1 ст. 280 ЦПК України.

Пунктом 9 частини 1 Розділу XI «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VІІІ від 03.10.2017р., який набрав чинності з 15.12.2017р., передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суд, вивчивши матеріали справи, перевіривши фактичні обставини справи у межах заявлених позовних вимог обох сторін та наданих сторонами письмових доказів, оцінивши докази у їх сукупності за принципами ст. 89 ЦПК України, дійшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та часткове задоволення зустрічних позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк».

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України).

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України).

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

22.11.2005р. між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк») був укладений кредитний договір №2К028Г, відповідно до пункту 1.1 якого банк зобовязався надати позивачу кредитні кошти шляхом видачі через касу на строк по 21.11.2008р. у вигляді непоновлюваної кредитної лінії на споживчі цілі у сумі 503 086,67 грн., зі сплатою відсотків за користування у розмірі 12% річних (а.с. №5-6 т. № 1).

В подальшому, в період з 2006р. по листопад 2011р. сторони укладали додаткові угоди, якими вносилися зміни до умов кредитування за договором №2К028Г та згідно останньої додаткової угоди від 10.11.2011р. пункт 1.1. розділу «Предмет договору» кредитного договору був викладений в наступній редакції: «п.1.1 Банк зобовязується надати позичальнику кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк до 21.11.2013р. у вигляді невідновлюваної кредитної лінії в розмірі 503 086,67грн., на споживчі потреби зі сплатою відсотків в розмірі 12% річних на суму залишку заборгованості по кредиту. Погашення кредиту здійснюється в наступному порядку: 20.11.2013р. в сумі 100 000грн., залишок суми кредиту погашається в строк вказаний в першому абзаці п.п.1.1» Сплата відсотків, розрахованих у відповідності з п.п.3.1.3.2,3.4 кредитного договору, сплачуються щорічно 20 листопада, при цьому, перша дата сплати відсотків розраховується з 2013р., останнє погашення відсотків по кредиту здійснюється не пізніше дати вказаної в першому абзаці п.п.1.1.

В обґрунтуванням позовних вимог про визнання припиненим кредитного договору та додаткових угод до нього ОСОБА_1 посилався на те, що банк зобовязань за договором не виконав, кредитні кошти в розмірі визначеному договором не надав, у звязку з чим позичальником не було досягнуто мети, з якою він звертався до банку, тобто отримання кредитних коштів на цілі визначені договором.

Згідно ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а обов'язком позичальника за кредитним договором є, зокрема, повернення кредиту та сплата процентів за користування ним.

Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Під час розгляду справи відповідачем на підтвердження обставин отримання ОСОБА_1 кредитних коштів були надані копія ордеру розпорядження про видачу кредиту від 22.11.2005р. та копія заяви на видачу готівки №001 від 22.11.2005р. (а.с. № 88 т. № 1).

Згідно заяви про видачу готівки, яка містить підпис отримувача. Так, 22.11.2005р. ОСОБА_1 (отримувачем) отримано 503 086,67 грн., за кредитним договором №2К028Г. При отриманні готівки отримувачем предявлений документ, який посвідчує особу: НОМЕР_1 виданий 24.02.2000р. Кіровським РВ ДМ УМВС в Дніпропетровській обл., дата народження 27.06.1957р., адреса проживання особи: м. Дніпропетровськ, вул. Комсомольська, буд.№ 50, кв.№ 7.

Як зазначалося судом вище, за клопотанням представника ОСОБА_1 у справі було призначено судову економічну експертизу, для проведення якої банком були надані виписки по рахункам разом з платіжними документами (меморіальними ордерами), які відображають платіжні операції проведені банком по видачі кредитних коштів, а також подальшому обліку нарахування відсотків, обліку заборгованості.

Згідно виписки по рахунку №7328, який є позичковим, що визначено в п.1.1. кредитного договору, та меморіального ордеру №001, 22.11.2005р. кошти в розмірі 503 086,67грн., що дорівнює тілу кредиту за договором, було направлено з позичкового рахунку до рахунок каси банку 0101, з якого здійснено видачу позичальнику готівки, про що свідчить заява про видачу готівки №001 від 22.11.2005р.

Згідно виписки по рахунку №7328, на якому обліковувалися відсотки (нарахування та погашення) за період з дати видачі кредиту 22.11.2005р. по 16.04.2007р., судом встановлено, що позичальник по вересень 2008р. включно здійснював погашення процентів нарахованих на поточну заборгованість по кредиту, що має також відображення в наданому банком розрахунку заборгованості по договору станом на 12.07.2016р., а отже, свідчить про фактичне прийняття позичальником умов кредитного договору та виконання ним зобовязань по сплаті відсотків за користування кредитними коштами.

Належних доказів або правових обґрунтувань на спростування відповідної обставини ОСОБА_1 під час розгляду справи надано не було.

Крім того, згідно інших виписок по тілу кредиту №4451, №9419, №3023, вбачається, що сума заборгованості по тілу кредиту після винесення на прострочку, у звязку з лонгацією строку повернення кредитних коштів поверталася як поточна заборгованість за тілом кредиту. Дати проведення відповідних операцій повністю кореспондуються з датами, в які були укладені між сторонами додаткові угоди до кредитного договору, умовами яких змінювався (продовжувався) строк повернення кредиту.

Положення ст.109 ЦПК України визначають, що у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також, яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для зясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Враховуючи, що проведення судової економічної експертизи у справі було призначено за клопотання позивача за основним позовом ОСОБА_1 для встановлення обставин, чи підтверджується первинними документами видача ОСОБА_1 кредитних коштів за договором № 2К028Гвід 22.11.2005р. та яка сума була отримана позичальником, проте, в подальшому ОСОБА_1 у визначений строк ухилився від сплати коштів за проведення експертизи, у звязку з чим було скасовано ухвалу суду від 02.10.2017р. про призначення судової економічної експертизи, враховуючи письмові докази (первині бухгалтерські документи, платіжні документи а.с. № 1-250 т. № 2, а.с. № 1-14 т. № 3), які були досліджені судом, керуючись ст. 109 ЦПК України, суд вважає встановленим факт отримання ОСОБА_1 кредитних коштів за кредитним договором №2К028Г від 22.11.2005р. в розмірі 503 086,67 грн.

За вищезазначеного, суд дійшов висновку, що посилання позивача на те, що банком не було виконано умову кредитного договору щодо видачі кредитних коштів не знайшли свої підтвердження при розгляді справи.

Доводи ОСОБА_1 про те, що до укладення кредитного договору банком йому не була надана в письмовій формі інформація про умови кредитування, орієнтовану сукупну вартість кредиту, чим були порушені його права як споживача, суд оцінює критично та вважає, що вони не можуть бути підставою для задоволення основного позову, оскільки відповідне спростовується умовами пункту 6.5 додаткової угоди від 21.11.2006р., згідно якої текст кредитного договору №2К028Г від 22.11.2005р. був викладений в новій редакції, а саме, пунктом 6.5 сторони погодили, про що засвідчили підписами, що детальний опис сукупної вартості кредиту наведено в п.1.1,2.2.7, 2.2.9, 3.11,6.2 договору, а саме сума кредиту, відсотків, винагороди, неустойки, затрати та збитки.

Також, суд вважає необґрунтованим, як підставу для задоволення позову доводи позивача про те, що при укладенні кредитного договору не була надана згода другого з подружжя, оскільки частиною 2 ст.65 СК України визначено право дружини, чоловіка на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Між тим, ОСОБА_2, яка була залучена за її особистим клопотанням від 19.07.2016р. (а.с. № 77-78 т. № 1) позивачем до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог (дивись редакцію позову від 16.09.2016р. - а.с. № 81-86 т. № 1), в подальшому з окремою позовною вимогою третьої особи про визнання договору недійсним до суду так і не зверталася.

Згідно до ст.ст. 509, 598 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст.11цього Кодексу. Зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Законом (ст.ст. 599-601, 604-609 ЦК України) визначені підстави припинення зобовязання, а саме: зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином; за згодою сторін внаслідок передання боржником кредиторові відступного (грошей, іншого майна тощо); зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги; за домовленістю сторін; внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обов'язків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора; поєднанням боржника і кредитора в одній особі; неможливістю його виконання у зв'язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає; смертю фізичної особи або ліквідацією юридичної особи.

На час винесення рішення по справі, жодна з вищенаведених підстав для припинення зобовязання в правовідносинах, які виникли між ОСОБА_1 та банком на підставі кредитного договору №2К028Г від 22.11.2005р., відсутня.

Підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку про те, позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання припиненими кредитного договору та додаткових угод не знайшли своє підтвердження при розгляді справи, а отже в задоволенні основного позову слід відмовити.

Оскільки в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено у звязку з відсутністю порушеного права, при розгляді справи суд не обговорює питання про застосування строків позовної давності згідно до поданої відповідачем заяви (в межах строків позовної давності підлягає захисту тільки порушене право).

Щодо зустрічних позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» про стягненням з ОСОБА_1 суми заборгованості за кредитним договором №2К028Г від 22.11.2005р., суд зазначає наступне.

Судом встановлено обставину отримання позичальником ОСОБА_1 кредитних коштів в сумі 503 086,67 грн. згідно до укладеного між ним та банком кредитного договору. Відповідно до умов додаткової угоди від 10.11.2011р. до кредитного договору, строк на який видано кредит, становить до 21.11.2013р.

Сплата відсотків, розрахованих у відповідності з п.п.3.1.3.2,3.4 кредитного договору, відбувається щорічно 20 листопада, при цьому, перша дата сплати відсотків розраховується з 2013р., останнє погашення відсотків по кредиту здійснюється не пізніше дати вказаної в першому абзаці п.п.1.1.

Згідно до п.3.2 кредитного договору в редакції додаткової угоди від 21.11.2006р. при порушенні позичальником зобовязань по погашенню кредиту, передбачених п.п.1.1., 2.2.4, 2.3.3 договору, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом в розмірі 24% річних нарахованих на суму несплаченої в строк заборгованості по кредиту.

Згідно до уточненої редакції зустрічної позовної заяви, наданого розрахунку заборгованості станом на 12.07.2016р. банк просить стягнути з ОСОБА_1 заборгованість в сумі 798 612,74 грн., яка складається з заборгованості по відсоткам в сумі 170 378,68 грн., пені в сумі 628 234,06 грн., нараховані за період з 21.02.2015р. по 12.07.2016р.

Згідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові ОСОБА_7 Верховного Суду від 28.03.2018р. зазначено, що відповідно до ч. 1 ст. 1048 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування (строку, на який позичальник отримав кредит) чи у разі предявлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України.

Права та інтереси позивача за зустрічним позовом у цих правовідносинах забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобовязання. Отже, для належного виконання зобовязання необхідно дотримуватися визначених у договорі строків (термінів), зокрема, щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобовязання є його порушенням.

Відтак, суд приходить до висновку, що у межах строку кредитування до 21.11.2013р. позичальник ОСОБА_1 мав виконати зобовязання по погашенню заборгованості по тілу кредиту та сплати відсотків за відсотковою ставкою визначеною умовами договору.

В свою чергу після спливу визначеного договором строку кредитування, з 22.11.2013р. право кредитора нараховувати відсотки за ставкою визначеною договором припинилося та права та інтереси кредитора у правовідносинах забезпечені ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення боржником виконання грошового зобовязання

З урахуванням викладеного, суд відмовляє у задоволенні зустрічного позову банка в частині стягнення з ОСОБА_1 заборгованості по відсоткам у розмірі 170 378,68 грн.

Вирішуючи зустрічні позовні вимоги про стягнення пені в сумі 628 234,06 грн., нараховану за період з 21.02.2015р. по 12.07.2016р., суд вважає, що ці вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст.611 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушення умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України)

Згідно доп.4.1 кредитного договору, при порушенні позичальником будь-якого з зобовязань, передбачених п.п.2.2.2, 2.2.4 договору, банк має право нарахувати, а позичальник зобовязується сплати банку пеню в розмірі 0,15% річних від суми простроченого платежу, но не менше 1 грн. за кожен день прострочки.

Під час розгляду справи, представником відповідача в наданих суду письмових запереченнях зроблено заяву про застосування строків позовної давності до позовних вимог банка про стягнення пені.

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) тривалістю в один рік (пункт 1 ч.2 ст.258 ЦК України).

У постанові від 06.11.2013р. у справі № 6-116цс13 Верховний Суд України, аналізуючи приписи ст. 266 і ч.2 ст. 258 ЦК України, дійшов висновку, що можливість стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається у межах позовної давності за основною вимогою з дня (місяця), з якого вона нараховується.

ОСОБА_1 у визначений кредитним договором строк не повернув суму отриманого кредиту, не сплатив нараховані відсотки за користування кредитними коштами, а отже з позичальника підлягає стягненню неустойка за порушення строків виконання грошових зобовязань.

Разом з тим, суд застосовує строки спеціальної позовної давності до позовних вимог про стягнення пені, а тому вважає можливим стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» пеню за порушення строків повернення заборгованості по тілу кредиту за період з 12.07.2015р. по 12.07.2016р. в розмірі 221 467,71 грн. (розмір пені визначений судом відповідно до виписки по рахунку №3515 за період з 22.11.2005р. по 18.07.2016р., шляхом додавання сум щоденного нарахування пені на суму заборгованості по тілу кредиту 503 086,67 грн.).

Враховуючи відмову в задоволенні вимог про стягнення відсотків, суд відмовляє банку в частині вимог про стягнення пені, яка була нарахована банком за порушення строків сплати відсотків за період з 21.02.2015р. по 12.07.2015р.

Суд не знаходить підстав для залишення без розгляду зустрічних позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» за клопотанням представника ОСОБА_1 ОСОБА_4 від 30.11.2016р., розгляд якого 30.11.2016р. було відкладено до вирішення справи по суті (а.с. № 102-103, 122 зв. т. № 1), оскільки сума заборгованості, яку банк просить стягнути з ОСОБА_1 в рамках розгляду справи 201/4541/16-ц складає 798 612,74 грн., та вона нарахована за інший період, ніж заборгованість, яка стягується за позовом, який перебуває в провадженні Печерського районного суду м. Києва.

Судом 05.02.2019р. одночасно розглянуто основний та зустрічний позови, не застосовуючи наслідків повторної поспіль неявки до суду позивача за основним позовом, оскільки обидва позови є взаємоповязаними (розгляд основного позову впливає на розгляд зустрічного позову).

Обговорюючи питання розподілу судових витрат, виходячи з положень ст.141 ЦПК України суд вважає за можливе вирішити розподіл судових витрат наступним чином.

З урахуванням відмови в задоволені позовних вимог ОСОБА_1, сплачені позивачем судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 551 грн. 20 коп. (а.с.№1а т. № 1) покладаються на позивача.

ПАТ КБ «ПриватБанк» при подачі зустрічного позову 19.07.2016р. сплатив судовий збір у розмірі 11 979,19грн., тобто 1,5 % від ціни позову 798 612,74грн. (а.с. № 54 т. № 1).

З урахуванням часткового задоволення позову АТ КБ «ПриватБанк», з ОСОБА_1 на користь банка підлягає сума сплаченого судового збору в розмірі 3 322,02грн. (221 467,71грн. (сума, що стягнута) х 11 979,19грн. (сума судового збору) : 798 612,74грн. (сума, що заявлена банком до стягнення) = 3 322,02грн.).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 526, 530, 599-601, 604-609, 610, 611, 625, 1054 ЦК України, правовою позицією, яка викладена в постанові ВСУ від 06.11.2013р. у справі № 6-116цс13, постановою ОСОБА_7 Верховного Суду від 28.03.2018р., ст.ст. 4, 10, 12, 13, 76-81, 89, 141, 223, ч.2 ст.247, ст.ст. 259, 263-265, п. 9 ч. 1 Розділу XI «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції Закону України від 03.10.2017р.), суд,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (третя особа ОСОБА_2) про визнання кредитного договору та додаткових угод припиненими відмовити.

Зустрічний позов Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 (третя особа ОСОБА_2) про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» пеню за порушення строків повернення заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором №2К028Г від 22.11.2005р. за період з 12.07.2015р. по 12.07.2016р. в сумі 221 467грн.71коп. (двісті двадцять одна тисяча чотириста шістдесят сім грн. 71 коп.).

В задоволенні іншої частини зустрічного позову Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 322грн.02коп.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 273 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя: Ткаченко Н.В.