справа № 631/1239/18
провадження № 2/631/463/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 червня 2019 року смт Нова Водолага

Нововодолазький районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді - Пархоменко І. О.,

при секретарі - Семенко А. А.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт Нова Водолага цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_2 , звернулась до Нововодолазького районного суду Харківської області з позовом до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх вимог зазначила що їй, відповідно до Типового договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку на праві особистої власності, посвідченого державним нотаріусом Нововодолазької державної нотаріальної контори Харківської області 16 грудня 1988 року за № 2296, зареєстрованого Валківським міжміським бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі за № 42 за реєстровим № 5019 від 17 квітня 1997 року, та технічного паспорту на житловий будинок, інвентарний № 5919 від 07 квітня 1997 року, на праві власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 будинку зареєстрована вона та ОСОБА_3 , що підтверджується записами в будинковій книзі для прописки громадян. Згідно з актом депутата відповідач ніколи за зареєстрованою адресою не проживала. Посилаючись на ст. 71, 72, 150 ЖК України, ст. ст. 319, 391 ЦК України просила визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Відповідач, через канцелярію суду за вхідним № 2415/19 від 04.04.2019 року надала відзив на позовну заяву, де вказала, що викладене у позові не відповідає дійсності. Зазначила, що ОСОБА_2 не є власником будинку, оскільки у встановленому законом порядку не зареєструвала право власності, тобто не має права звертатися до суду з позовом щодо визнання її такою що втратила право користування житловим приміщенням у будинку. Також підкреслила, що позовна заява не містить доказів, якими позивач обґрунтовує вимоги. Просила відмовити у задоволенні позову у зв`язку з його безпідставністю та необґрунтованістю.

Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 05 березня 2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі та постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження.

04 квітня 2019 року ухвалою суду підготовче провадження по справі закрито та справу призначено до судового розгляду.

19 червня 2019 року розгляд справи закінчено ухваленням рішення по суті позовних вимог.

Позивач у судове засідання не з`явилась, належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, про причини неявки суд не повідомила, що відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 223 ЦПК України не є перешкодою для розгляду справи.

Представник позивача адвокат Мякота Т. М. у судовому засіданні підтримала заявлені вимоги, надала пояснення, аналогічні викладеному у позовній заяві, вказала, що наявні докази в обґрунтування позову, а саме: акт депутата та довідка про місце проживання відповідача. Просила, з урахуванням ст. ст. 71, 72 ЖК України, визнати ОСОБА_3 втратившею право користування житловим приміщенням у будинку АДРЕСА_1 .

Відповідач в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Причини неявки суду не повідомила. Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного.

Позивач є власником будинку АДРЕСА_1 - б АДРЕСА_1 .

Вказаний факт вбачається з типового договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку на праві особистої власності, посвідченого державним нотаріусом Нововодолазької державної нотаріальної контори Харківської області 16 грудня 1988 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2296 (а. с. 4 - 6).

Право власності ОСОБА_2 на віщевказаний будинок зареєстровано 17 квітня 1997 року Валківським міжміським бюро технічної інвентаризації за реєстровим № 5019 та записано в реєстровій книзі за № 42 (а. с. 7 - 8).

07.04.1997 року Нововодолазьким міським державним підприємством технічної інвентаризації складено технічний паспорт на житловий будинок АДРЕСА_1 , інвентарний № 5919, реєстровий № 42-5019 (а. с. 9 - 12).

Відповідач зареєстрована у будинку позивача, що встановлено з будинкової книги для прописки громадян, які проживають в будинку АДРЕСА_1 (а.с. 13-14).

Позивач в обґрунтування позовних вимог посилалась на вимоги ст. 71 ЖК України, тобто на не проживання відповідача за місцем реєстрації понад шість місяців.

В судовому засіданні на запитання суду представник позивача адвокат Мякота Т. М. наголосила, що відповідач повинна бути визнана такою що втратила право користування житловим приміщенням у будинку саме на підставі ст. ст. 71, 72 та 150 ЖК України, бо не проживає у будинку понад шість місяців, що встановлено ст. 71 ЖК України.

На підтвердження позовних вимог позивач надала акт депутата Нововодолазької селищної ради по виборчому округу № 8 Лиганенко К. Е. № 1284 від 26.10.2018 року, де вказано, що зі злів свідків ОСОБА_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ніколи за зареєстрованою адресою не проживала (а.с. 16).

ОСОБА_3 , 1996 року народження, проживає за адресою: АДРЕСА_2 , без реєстрації, про що виконавчим комітетом Козіївської сільської ради Краснокутського району Харківської області 11.07.2018 року надано довідку № 52 (а.с. 15).

Частиною ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, що передбачено ст.16 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 вересня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який визначає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Вказане кореспондується з ч. 1 ст. 317 ЦК України - власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, та ч. 1 ст. 319 ЦК, в якій передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 1 ст. 383 ЦК України встановлено права власника житлового будинку, квартири, а саме: використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Також, права громадян, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, передбачені ст. 150 ЖК України - користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Зазначені норми визначають право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відповідно до ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно зі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є власником будинку, де зареєстрована, але не проживає, ОСОБА_3 .

Тобто, між сторонами виник житловий спір, предметом доказування якого є відсутність відповідача за місцем реєстрації місця проживання понад строки, встановлені законом без поважних причин.

Посилання позивача ОСОБА_2 та її представника адвоката Мякоти Т.М. на приписи ч. 1 ст. 71 ЖК України, якими передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців, та вимоги ст. 72 ЖК України, де вказано що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку, є безпідставними, оскільки вказані норми матеріального права регулюють правовідносини користування жилим приміщенням в будинках державного та громадського житлового фонду.

Разом з тим, судом встановлено, що спірний будинок має інший правовий статус - приватного житлового фонду, користування жилими приміщеннями в якому регулюється главою 6 ЖК України та відповідними нормами ЦК України.

Натомість ст. ст. 71, 72 ЖК України застосуванню підлягає ч. 2 ст. 405 ЦК України, яка встановлює, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У пункту 39 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають.

Разом з тим, суд не може прийняти до уваги твердження відповідача, що ОСОБА_2 не є власником будинку, оскільки у встановленому законом порядку не зареєструвала право власності, тобто не має права звертатися до суду з позовом щодо визнання її такою що втратила право користування житловим приміщенням у будинку, з наступних підстав.

Право власності позивача на спірний будинок зареєстровано відповідно до законодавства, яке діяло на час виникнення цього права. Відповідно до розділу 1 пункт 1. 4. Правил державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходиться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджених наказом № 56 від 13.12.1995 року, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 року за № 31/1056, державну реєстрацію об"єктів нерухомого майна здійснюють державні підприємства - бюро технічної інвентаризації місцевих органів державної виконавчої влади на підставі відповідних правоустановлюючих документів, тобто стаття 182 Цивільного кодексу України (2004 року) та Закон України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", на які посилається позивач, не поширюються на вказані правовідносині.

Право власності ОСОБА_2 на будинок № АДРЕСА_1 - б з надвірними АДРЕСА_1 , зареєстровано Валківським міжміським бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі за № 42 за реєстровим № 5019 від 17 квітня 1997 року, тобто позивач є власником спірного будинку, що підтверджується належними та допустимим доказами.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Зі змісту ч. ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов?язків, передбачених законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стаття 76 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Приписами частин 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Матеріали справи не містять доказів в підтвердження що відповідач ОСОБА_3 понад один рік не користується житлом за місцем реєстрації без поважних причин. Не надані вказані докази і в судовому засіданні ані позивачем ОСОБА_2 , ані її представником адвокатом Мякотою Т. М. Більш того, у судовому засіданні представник позивача адвокат Мякота Т.М. наполягала на застосуванні до спірних правовідносин ст. 71 ЖК України, яка передбачає відсутність відповідача понад шість місяців, про причини відсутності відповідача взагалі не вказувала.

Суд не може прийняти у якості доказів на підтвердження позовних вимог акт депутата Нововодолазької селищної ради по виборчому округу № 8 Лиганенко К. Е. № 1284 від 26.10.2018 року, з тих підстав, що вказаний акт формулює обставини в загальному вигляді, тобто не містить конкретних вказівок на дати реєстрації, фактичного проживання чи непроживання, причини відсутності відповідача та таке інше. Свідки, вказані в акті депутата, в судовому засіданні не допитувались, клопотань з цього приводу ані від позивача, ані від представника позивача ОСОБА_1 не надходило.

Також, відсутні конкретні вказівки на дати проживання й причини відсутності відповідача у довідці виконавчого комітету Козіївської сільської ради Краснокутського району Харківської області № 52 від 11.07.2018 року, тобто вказана довідка також не є належним доказом щодо предмета позову.

Отже, юридичний факт відсутності відповідача понад один рік без поважних причин не знайшов свого підтвердження в судовому засіданні.

З огляду на викладене у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням треба відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 15, 16, 317, 319, 383, 405 ЦК України, ст. 150 ЖК України, ст. ст.ст. 12, 13, 81, 89, 259, 263 -265, 273, 352, 352 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається учасниками справи до Харківського апеляційного суду через Нововодолазький районний суд Харківської області до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення буде складено 01 липня 2019 року.

Відомості щодо учасників справи:

Позивач: ОСОБА_2 , місце проживання чи перебування: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , паспорт серії НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_3 , місце проживання чи перебування: АДРЕСА_4 , паспорт серії НОМЕР_3 .

Суддя І. О. Пархоменко