Справа № 703/750/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2019 року м. Сміла

Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Кирилюк Н.А.

з секретарем Римським Д.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 703/750/19

за участю представників

позивача ОСОБА_1 ,

третьої особи ОСОБА_2 ,

про звільнення майна з-під арешту

встановив:

АТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3 про звільнення майна з-під арешту.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 14 вересня 2006 року між банком і ОСОБА_3 було укладено договір, за умовами якого відповідачу було надано кредит у вигляді 20000 доларів США.

В цей же день між сторонами було укладено договір іпотеки, у відповідності з яким ОСОБА_3 в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором передала в іпотеку належний їй будинок з надвірними спорудами АДРЕСА_1 .

Позивач стверджує, що станом на 21 лютого 2019 року заборгованість ОСОБА_3 за кредитним договором становить 401120 грн. 22 коп., в зв`язку з чим позивач має намір звернути стягнення на предмет іпотеки. Однак, йому стало відомо, що на все нерухоме майно відповідача постановами державних виконавців від 6 листопада 2015 року і 12 червня 2018 року було накладено арешт.

Оскільки накладення арешту порушує його переважне право перед іншими особами на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки, банк просив звільнити з-під арешту належний ОСОБА_3 будинок.

В судовому засіданні, проведеному в режимі відеоконференції, представник позивача підтримав позов в повному обсязі і просив задоволити його з наведених в ньому підстав.

Відповідач в судове засідання не з`явилась, в направленій на адресу суду заяві просила розглядати справу у її відсутності, не заперечувала проти задоволення позову.

Державний виконавець зазначив, що на примусовому виконанні в Смілянському МВ ДВС перебуває виконавчий лист Смілянського міськрайонного суду про стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» 480037 грн. 64 коп. боргу. В ході виконання рішення суду в межах цього виконавчого провадження було накладено арешт на належний відповідачу будинок. 2 серпня 2018 року з метою звернення стягнення на належне ОСОБА_3 майно було здійснено опис будинку з надвірними спорудами АДРЕСА_1 . Представник банку був присутній під час опису майна, що є згодою на звернення стягнення на належне боржнику майна, будинок був переданий банку на відповідальне зберігання. Виконавець також зазначив, що інші особи, які б претендували на це майно, відсутні. Арешти були накладені лише на підставі заяви банку про примусове виконання рішення суду.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в позові належить відмовити з наступних підстав.

Згідно з кредитним договором № CSS0GK50050096 від 14 вересня 2006 року ОСОБА_3 отримала в Приватбанку кредит у розмірі 20000 доларів США на строк по 13 вересня 2021 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань по цьому крединому договору 14 вересня 2006 року між Приватбанком та позичальником був укладений договір іпотеки № CSS0GK50050096, посвідчений приватним нотаріусом Смілянського міського нотаріального округу Таран Г.В., за умовами якого ОСОБА_3 передала в іпотеку нерухоме майно, а саме: будинок з надвірними спорудами АДРЕСА_2 .

Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 25 січня 2019 року постановами державних виконавців Смілянського МВ ДВС від 20 листопада 2015 року та від 12 червня 2018 року на зазначений будинок було накладено арешт.

В судовому засіданні державний виконавець пояснив, що арешт було накладено в межах виконання одного виконавчого листа про стягнення з ОСОБА_3 на користь банку боргу за кредитним договором.

В судовому засіданні було досліджено цей лист і встановлено, що його було видано на виконання рішення Смілянського міськрайонного суду від 9 липня 2015 року по справі № 703/1721/15-ц про стягнення з відповідача на користь позивача 480037 грн. 64 коп. боргу за кредитним договором № CSS0GK50050096.

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 32 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року та п. 1 ч. 1 ст. 10 ЗУ «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року заходом примусового виконання судових рішень є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають у інших осіб або належать боржникові від інших осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року та ч. 1 ст. 48 ЗУ «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Арешт на майно боржника може накладатись державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження

Примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку» (ч. 8 ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року та ч. 7 ст. 51 ЗУ «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року.

Статтею 1 ЗУ «Про іпотеку» (далі - Закон) визначено, що іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 цього Закону передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Відповідно до частини шостої та сьомої статті 3 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому закономпорядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки. Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.

Згідно до частини першої статті 7 ЗУ «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Відповідно до частини третьої статті 33 цього Закону звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Статтею 36 вказаного Закону передбачений певний порядок позасудового врегулювання, а саме сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до положень статті 37 Закону «Про іпотеку» передбачено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

У статті 35 Закону зазначено, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Таким чином, законом визначено певний порядок, який передує зверненню стягнення на предмет іпотеки в досудовому порядку.

Проте, звертаючись до суду з наведеним позовом банк не довів, що для нього виникли дійсні перешкоди (порушення) у реалізації права на звернення стягнення, та/або що відсутня реальна можливість (через вказану перешкоду) реалізувати пріоритетне право іпотекодержателя відносно даного майна.

Позивач не звертався до державної виконавчої служби з приводу зняття арешту у межах виконавчого провадження. Позивач не звертався з відповідним позовом до суду щодо звернення стягнення. Позивач не звертався також до нотаріуса з приводу реалізації права на звернення стягнення на іпотечне майно на підставі застереження у договорі іпотеки, і відповідно йому у здійсненні такого права нотаріусом не було відмовлено.

Позивач не звертався до державного реєстратора з приводу реєстрації за ним права власності на предмет іпотеки на підставі застереження у договорі іпотеки, і відповідно йому реєстратор не відмовляв у проведенні такої реєстраційної дії.

Тобто, позивач не використав жодного з можливих і передбачених законом способів для реалізації свого пріоритетного права іпотекодержателя і не довів суду наявність у нього порушення цього права, яке б підлягало судовому захисту , тим більше в межах заявленого позову у даній цивільній справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Сам по собі повторний арешт майна, яке вже є предметом іпотеки, не суперечить вимогам закону, не є таким порушенням права іпотекодержателя, яке б безумовно підлягало захисту і поновленню у спосіб звільнення майна з-під арешту, оскільки закон не забороняє накладення арешту на предмет іпотеки в інтересах інших кредиторів, і суду не надано доказів відсутності згоди іпотекодержателя на таке подальше обтяження.

Суд також зазначає, що ЦПК України надає можливість звернення до суду за захистом вже порушених прав, а не таких, які можуть бути порушені в подальшому.

Крім того, враховуючи надане законом іпотекодержателю пріоритетне право (першочергово перед іншими кредиторами) на задоволення своїх вимог, забезпечених іпотекою, вже є захищеним від порушень самим наданням іпотекодержателю такого пріоритету.

Суд також враховує, що і стягувач, і іпотекодежатель, як стверджує позивач, є одна й та сама особа. Виконавче провадження було відкрито на підставі заяви позивача, представник банку був присутній під час опису державним виконавцем належного відповідачу майна для його подальшої реалізації, ніяких зауважень та заперечень у акті опису та арешту не зазначив.

Враховуючи, що підставою позову зазначено порушення приорітетного права позивача перед іншими кредиторами, судом не встановлено інших осіб, які претендують на це майно.

Наявність арештів, які просить скасувати позивач жодним чином не порушують приорітетного права іпотекодержателя на задоволення своїх вимог шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Крім того, суд зазначає, що у відповідності з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 25 січня 2019 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Карімовою Н.Л. 6 березня 2007 року було зареєстровано договір купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги за договорами про іпотечні кредити від 19 лютого 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Козіна А.В., а також договір викупу права вимоги від 14 квітня 2016 року, укладений між компанією «Юкрейн мортгейдж лоун файненс № 1 ПІ-ЕЛ-СІ» та Приватбанком. Згідно з цими відомостями було зареєстровано відступлення право вимоги за договором іпотеки від 14 вересня 2006 року, укладеними між Приватбанком і ОСОБА_3 .

В судовому засіданні представник позивача не зміг надати пояснення щодо цих договорів, не клопотав про витребування цих доказів, як і не надав їх самостійно.

В п. 3 ст. 12 ЦПК України вказано, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, суду не надано доказів того, що банк є належним позивачем за даним позовом.

Відповідно до п.7 Постанови Пленуму ВСУ від 12 червня 2009 р. № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» суди мають звертати особливу увагу, зокрема, на те, що у позовній заяві повинні не лише міститись позовні вимоги, а й бути викладені обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і зазначені докази, що підтверджують кожну обставину.

Вказані обставини відносяться до предмету доказування за даним позовом, мають суттєве значення для розгляду справи і повинні бути доведені позивачем.

Суд також зазначає, що згідно роз`яснень Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ в Постанові №5 від 3.06.2016р. «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» і з системного аналізу норм закону, що регулюють захист права власності чи іншого речового права від порушень, зокрема питання щодо звільнення майна з-під арешту, накладеного державним виконавцем в межах виконавчого провадження, існує два способи здійснення такого права: 1) на рішення та дії державного виконавця стороною виконавчого провадження може бути подана скарга, яка підлягає розгляду в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК, крім випадків, коли розгляд таких скарг відбувається за правилами іншого судочинства (наприклад адміністративного судочинства); 2) особою, яка володіє на підставі закону чи договору майном чи речовим правом на майно, і яка не є стороною виконавчого провадження, подається позов про зняття арешту з майна. Причому відповідачами в справі за позовом про зняття арешту (звільнення майна з-під арешту) є боржник і особа, в інтересах якої накладено арешт на майно; а як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби; на позовні вимоги про зняття арешту з майна поширюється трирічний строк позовної давності, перебіг якого починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про арешт майна.

Звертаючись до суду з наведеним позовом, позивач посилався на цю постанову як на правове обгрунтування позову, в тому числі в частині визначення сторін та учасників судового розгляду.

В цій частині суд зазначає наступне.

Як стверджує позивач, кредитором, в інтересах якого було накладено арешт на майно боржника був сам первісний кредитор іпотекодержатель.

В такому випадку позивач не є тою особою, яка може подати цивільний позов до суду про звільнення майна з-під арешту в порядку ЗУ «Про виконавче провадження», а є особою, яка може як сторона у виконавчому провадженні (або як правонаступник сторони у виконавчому провадженні) оскаржувати дії державного виконавця

У разі звернення до суду з даним позовом про звільнення майна з-під арешту у якості захисту речового права від виниклого порушення (за статтями 387, 391, 396 ЦК України) позивач такий позов повинен пред`явити до особи (осіб), від прав та обов`язків яких залежить обсяг, зміна чи припинення його прав, тобто для даного випадку так само відповідачем, окрім боржника (власника майна), має бути стягувач, в інтересах якого накладено арешт і який у зв`язку з накладенням арешту набув певні права щодо арештованого майна (право задоволення вимоги за рахунок такого майна в порядку і в черзі, встановленій законом).

В той час, банк стверджує, що він є як іпотекодержателем, так і стягувачем, що суперечить наведеним вимогам.

Враховуючи наведені обставини, суд вважає, що позов є необґрунтованим та таким, що не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. 4, 5, 12, 13, 141, 263, 265, 273 ЦПК України, суд

вирішив:

У задоволенні позову акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_3 , третя особа Смілянський міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області про звільнення нерухомого майна, що належить на праві власності ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_1 ), а саме будинку з надвірними спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , з-під арештів, накладених державними виконавцями Смілянського міського віддліу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкській області на підставі постанов про арешт майна боржника від 06.11.2015 року (виконавче провадження № 9240654), номер запису про обтяження № 12150864 від 20.11.2015 року та постанови про арешт майна боржника від 12.06.2018 року (виконавче провадження № 56327177), номер запису про обтяження № 26577315 від 12.06.2018 року -відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до апеляційного суду Черкаської області шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання його повного тексту.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений 17 травня 2019 року.

Головуючий: Н. А. Кирилюк