Справа № 163/1204/18 Головуючий у 1 інстанції: Чишій С.С.
Провадження № 22-ц/802/137/19 Категорія: 29 Доповідач: Русинчук М. М.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 лютого 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Русинчука М.М.,

суддів - Карпук А.К., Федонюк С.Ю.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди за апеляційною скаргою позивача акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на рішення Любомльського районного суду Волинської області від 02 листопада 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2018 року акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що в період роботи у банку з 25 лютого 2012 року по 12 серпня 2015 року відповідачка ОСОБА_1 допустила порушення, внаслідок чого банку заподіяно матеріальну шкоду на суму 45 378,97 грн, що було встановлено проведеним службовим розслідуванням.

Позивач вказував, що вказане порушення полягає у тому, що ОСОБА_1 з використанням карти касових операцій № НОМЕР_3 знімала готівкові кошти у банкоматі та неодноразово не погашала по ній заборгованість в кінці робочого дня. Внаслідок несвоєчасного погашення цієї карти заборгованість списувалась з неактивної кредитної карти ОСОБА_1, договір за якою перебував у стані «Замовлений», через що відповідних проводок здійснено не було. В результаті цього на карті касових операцій виникав позитивний залишок, який використовувався ОСОБА_1 у наступні дні, що призвело до нестачі грошових коштів по цій карті на загальну суму 45 961,04 грн, які не надійшли на акумулюючий рахунок № НОМЕР_1. На відкритий рахунок дебіторської заборгованості на вказану суму відповідачкою було сплачено борг лише в сумі 582,07 грн.

Ураховуючи наведене, АТ КБ «Приватбанк» просило суд стягнути з відповідачки на його користь 45 378,97 грн завданої матеріальної шкоди та понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 762 грн.

Рішенням Любомльського районного суду Волинської області від 02 листопада 2018 року в задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» відмовлено.

АТ КБ «Приватбанк» у поданій апеляційній скарзі просило скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення його позову з підстав неповного з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Вимоги апеляційної скарги мотивовані тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки заподіяння банку матеріальної шкоди підтверджується проведеним 26 травня 2016 року службовим розслідуванням за результатами якого встановлено, що за період роботи у банку з 25 лютого 2012 року по 12 серпня 2015 року відповідачка ОСОБА_1 допустила порушення внаслідок чого виникла нестача грошових коштів на суму 45 378,97 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачка ОСОБА_1 просила вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення місцевого суду - без змін.

Свої заперечення на апеляційну скаргу відповідачка обґрунтовувала тим, що висновки суду про безпідставність позовних вимог банку є правильними з огляду на те, що на час її перебування у трудових відносинах із банком вона своїх посадових обов'язків не порушувала, жодних коштів не привласнювала, матеріальної шкоди не заподіювала. Банком суду не надано жодних належних та допустимих доказів завдання такої шкоди. Крім того, заперечувала щодо внесення нею коштів в сумі 582,07 грн на рахунок дебіторської заборгованості, оскільки ці кошти несанкціоновано були зараховані з її картки для виплат з ініціативи банку, що підтверджується відмовою позивача оформити відповідну виписку.

Апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Частиною третьою цієї статті визначено, що розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

У зв'язку з наведеним розгляд даної справи, ціна позову в якій менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб і яка не належить до категорії справ, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційним судом здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову в даній справі, суд першої інстанції свої висновки мотивував тим, що позивачем не доведено вини відповідачки у виникненні нестачі грошових коштів під час її роботи в Любомльському відділенні № 1 публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк»), зокрема в період з 28 квітня 2012 року по 12 листопада 2013 року. Крім того, суд вважав, що оскільки позивач звернувся до суду із позовом із пропуском річного строку з дня виявлення заподіяної працівником шкоди, тому відмовив у задоволенні позову і за спливом позовної давності.

Проте повністю з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони по справі з 25 лютого 2012 року по 12 серпня 2015 року перебували у трудових правовідносинах.

ОСОБА_1 згідно трудового договору (далі - Договір) від 25 лютого 2012 року прийнята на роботу в банк на посаду менеджера (а.с.5-6).

За умовами трудового договору ОСОБА_1 зобов'язана сумлінно виконувати свої трудові обов'язки (пункт 2.1. Договору). У випадку заподіяння банкові матеріальних і/або моральних збитків, працівник відшкодовує їх у порядку, встановленому чинним законодавством України. При звільненні працівник зобов'язаний погасити всю існуючу перед банком заборгованість, у випадку відмови банк має право утримати із суми остаточного розрахунку: до 20% від належних працівникові сум; до 50% - при нанесенні працівником збитку третім юридичним або фізичним особам (пункт 9.9. Договору).

25 лютого 2012 року між сторонами по справі було укладено договір про повну матеріальну відповідальність (а.с.7-8). Згідно умов цього договору працівник, що обіймає посаду і/або виконує роботу, безпосередньо пов'язану зі зберіганням, обробкою, розподілом, продажем, відпуском, перевезенням або застосуванням у процесі роботи матеріальних цінностей, бере на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення схоронності матеріальних цінностей, і у зв'язку із цим зобов'язується: дбайливо ставитися до матеріальних цінностей роботодавця і вживати заходів для запобігання заподіяння їм шкоди; здійснювати свої повноваження відповідно до процедур, правил, порядків, зазначених у нормативних актах роботодавця; … належним чином виконувати покладені нормативними актами роботодавця посадові обов'язки; … відшкодувати повну вартість нанесеного винними діями і/або бездіяльністю збитку, заподіяного матеріальним цінностям.

Підставою для притягнення працівника до матеріальної відповідальності є заподіяний діями або бездіяльністю працівника матеріальний збиток і/або ушкодження матеріальних цінностей, які належать роботодавцеві… (пункт 4.1. Договору). Притягнення працівника до матеріальної відповідальності проводиться керівництвом роботодавця (пункт 4.2. Договору). Дія даного Договору поширюється на весь час роботи працівника за трудовим договором у роботодавця в тому числі з урахуванням строків, зазначених у трудовому договорі для залучення до відповідальності у випадку виявлення заподіяння збитку роботодавцеві, вчиненого з вини працівника, з яким трудові відносини були припинені.

Наказом банку від 06 серпня 2015 року № Э.VO-ED-2015-174-п відповідачку ОСОБА_1 звільнено з посади клієнт-менеджера 12 серпня 2015 року за угодою сторін на підставі пункту 1 статті 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) (а.с.9).

На підставі службової записки № Э.16.0.0.0/7-221 від 08 лютого 2016 року «Про залучення співробітників СБ на умовах аутсорсінга» Департаментом по роботі з проблемною заборгованістю банку було проведено службове розслідування, за результатами якого складено висновок від 26 травня 2016 року (а.с.10-13).

Як вбачається з цього висновку, в ході вивчення руху грошових коштів по рахунку № НОМЕР_1 карт касових операцій було виявлено карту «Кредитна карта Gold миттєва» № НОМЕР_2 (референс договору: SAMDN47996), держателем якої була клієнт-менеджер Любомльського відділу №1 Північно-Західного РУ ПАТ КБ «Приватбанк» ОСОБА_1 Вказаний договір перебував у стані «Замовлений» і будь-яких операцій по кредитній карті у програмних комплексах не відображалось. Вказана кредитна карта була обрана як джерело погашення по «Карті касира» № НОМЕР_3 (далі - ККО), держателем якої була відповідачка ОСОБА_1

В період з 10 червня 2013 року по 04 листопада 2013 року з кредитної карти № НОМЕР_2 було здійснено погашення заборгованості на загальну суму 45 961,04 грн, проте через не присвоєння карті акумулюючого рахунку з причин перебування договору у стані «Замовлений» відповідних проводок здійснено не було. Усі дванадцять проводок на погашення заборгованості були заблоковані з інформацією «Помилка: не знайдено рахунок карти з карти платника НОМЕР_2».

Моніторингом по ККО було встановлено, що після виникнення на карті надлишків, отримані від клієнтів грошові кошти по проведених транзакціях ОСОБА_1 на карту не повертала, а присвоювала собі. ККО перебувала в користуванні ОСОБА_1 з 15 березня 2012 року по 12 листопада 2013 року, грошові кошти передавались клієнтами останній, а не іншим працівникам відділення.

За результатами аналізу транзакцій по ККО було встановлено, що ОСОБА_1, починаючи з 28 квітня 2012 року по 12 листопада 2013 року, систематично порушувала вимоги банку по використанню ККО, а саме: знімала готівкові кошти у банкоматі та неодноразово не погашала заборгованість по карті в кінці робочого дня. Внаслідок несвоєчасного погашення ККО заборгованість списувалась з неактивної кредитної карти, в результаті чого на ККО виникав позитивний залишок, який використовувався ОСОБА_1 у наступні дні, що призвело до нестачі грошових коштів на загальну суму 45 961,04 грн.

Вказана сума є фактичною нестачею у клієнт-менеджера ОСОБА_1, яка не надійшла на акумулюючий рахунок № НОМЕР_1 карт касових операцій з ККО, держателем якої була відповідачка.

У зв'язку із цими обставинами, банком на ім'я ОСОБА_1 було відкрито рахунок дебіторської заборгованості суми недостачі.

Відповідачка ОСОБА_1 у наданих банку письмових поясненнях від 15 березня 2016 року заперечила присвоєння грошових коштів та вказала, що причини непогашення дванадцяти операційних днів у різний період на карті касових операцій та її прив'язка до кредитної картки їй невідомі (а.с.14).

Судом також встановлено, що робота в банку з картами касових операцій регламентована, зокрема, наданими позивачем наказами: № СП-2011-362 від 07 квітня 2011 року «Про запровадження нових технологій використання «карти касових операцій» в ПриватБанку (Україна, Грузія) та А-Банку в рамках реалізації проекту «відділ без інкасації»; № СП-2011-685 від 05 липня 2011 року «Про підведення проміжних висновків реалізації проекту «карта для касових операцій» за травень 2011 року; № СП-2012-141893 від 31 січня 2012 року «Про зміну технології роботи продукту «Карта для касових операцій» і комплектності «стартового набору» нового співробітника банку (а.с.30-37).

По факту привласнення грошових коштів та заподіяння банку збитків на суму 45 961,04 грн 13 серпня 2016 року були внесені відомості в Єдиний реєстр досудових розслідувань під № 0000410 за ознаками частини першої статті 191 КК України.

Постановою слідчого СВ Любомльського ВП ГУНП у Волинській області від 19 січня 2017 року вказане кримінальне провадження закрите у зв'язку з встановленою відсутністю в діянні складу злочину, передбаченого частиною першою статті 191 КК України (а.с.82). Зі змісту цієї постанови вбачається, що проведеним досудовим розслідуванням встановлено, що на момент звільнення ОСОБА_1 з посади будь-яких заборгованостей при перевірці та здачі документів у неї як працівника виявлено не було. Допитані в якості свідків працівники банку не змогли пояснити, яким чином могла утворитись така заборгованість.

Як правильно зазначав суд першої інстанції у своїх висновках, спірні правовідносини між сторонами мають характер трудових, оскільки заподіяна матеріальна шкода має вигляд нестачі грошових коштів внаслідок дій відповідачки як працівника банку під час роботи по карті касових операцій, а не використання кредитної карти «Gold миттєва» як клієнта Банку.

З огляду на це, суд обґрунтовано зазначив, що посилання позивача у позовній заяві на статті 1166, 1192 ЦК України є безпідставними, оскільки вказані норми регулюють загальний порядок відшкодування шкоди, а предметом спірних правовідносин у даній справі є завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових обов'язків.

Загальні правила щодо матеріальної відповідальності працівників визначаються главою ІХ КЗпП України.

Норми цієї глави КЗпП України визначають як підстави й умови покладення матеріальної відповідальності на працівників (стаття 130 КЗпП України), так і розмір такої матеріальної відповідальності (статті 132-135 КЗпП України).

Згідно із статтею 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності.

Відповідно до статті 132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку.

Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 134 КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

За змістом статті 135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», суд зобов'язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин, від яких залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника.

У пункті 8 цієї постанови роз'яснено, що розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (пункт 1 статті 134 КЗпП України), суд зобов'язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно з статтею 135-1 КЗпП України може бути укладено такий договір та чи був він укладений.

При відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди.

Перелік посад і робіт, що заміщаються чи виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм для зберігання, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва затверджено постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР по праці і соціальних питаннях, Секретаріату ВЦСПС № 447/24 від 28.12.1977 року (далі - Перелік).

Тобто договори про повну матеріальну відповідальність можна укладати в письмовій формі тільки з працівниками визначених категорій. Договори про повну матеріальну відповідальність, укладені з особами, які не включені до переліку категорій працівників, з котрими можна укладати такі договори, є недійсними.

Як правильно встановлено місцевим судом, відповідачка ОСОБА_1 працювала у позивача на посаді клієнт-менеджера і така посада згідно вище вказаного Переліку не включена до списку посад, яка є підставою для укладення договору про повну матеріальну відповідальність.

Посадової інструкції із чітко визначеним переліком трудових обов'язків клієнт-менеджера, з якою була б ознайомлена відповідачка, позивачем надано не було, а відтак суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що виконувана відповідачкою на цій посаді робота не відноситься до зазначеного Переліку, що виключає можливість укладення з нею відповідного договору про повну матеріальну відповідальність.

Укладений з відповідачкою трудовий договір визначає загальні обов'язки працівника банку і містить лише посилання на трудові обов'язки працівника, які мають визначатись в окремому локальному документі, а тому відповідачка згідно діючого законодавства України може нести лише обмежену матеріальну відповідальність.

Згідно із статтею 138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу. З цього випливає, що тягар доказування наявності підстав для притягнення працівника до матеріальної відповідальності лежить на роботодавцеві.

В силу частин першої та другої статті 130 КЗпП України покладення матеріальної відповідальності на працівника за заподіяну підприємству, установі, організації шкоду може мати місце якщо така шкода заподіяна внаслідок порушення покладених на нього трудових обов'язків та за умови, коли така шкода заподіяна винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.

Проте, як правильно встановлено місцевим судом, позивачем всупереч вимогам статті 81 ЦПК України не надано належних та допустимих доказів на підтвердження юридичних фактів, за яких може настати матеріальна відповідальність відповідачки, таких як: наявність прямої дійсної шкоди; причинний зв'язок між порушенням трудових обов'язків і шкодою; вини відповідачки, сукупність яких дає власникові право притягнути працівника до матеріальної відповідальності.

Посадової інструкції відповідачки ОСОБА_1 банком суду надано не було, чим не доведено допущення з її сторони порушень чи невиконання покладених на неї конкретних трудових обов'язків, а покликання позивача про наявність вини відповідачки у заподіянні шкоди у вигляді нестачі грошових коштів ґрунтуються виключно на результатах службового розслідування від 26 травня 2016 року, за результатами якого оформлено висновок про підтвердження викладеної в матеріалах службової записки № Э.16.0.0.0/7-221 від 08 лютого 2016 року «Про притягнення співробітників СБ на умовах аутсорсинга» інформації.

Додані позивачем докази, а саме виписки по картах, вказують лише на факт руху коштів, які були предметом службового розслідування.

Крім того, судом обґрунтовано не взято до уваги часткову сплату відповідачкою ОСОБА_1, як вказує позивач у своїх вимогах, боргу в розмірі 582,07 грн, оскільки остання зі стадії досудового розслідування, розпочатого 13 серпня 2016 року, заперечувала свою причетність до виникнення недостачі, а зарахування цих коштів в рахунок дебіторської заборгованості відбулось 12 листопада 2016 року.

Слід зауважити, що при звільненні ОСОБА_1 із займаної посади будь-яких заборгованостей перед банком у неї виявлено не було. При цьому викладені у висновку службового розслідування доводи про виникнення фактичної нестачі в результаті шахрайських дій ОСОБА_1 свого підтвердження не знайшли та спростовуються постановою слідчого СВ Любомльського ВП ГУНП у Волинській області від 19 січня 2017 року про закриття кримінального провадження у зв'язку з встановленою відсутністю в діянні злочину, передбаченого частиною першою статті 191 КК України.

Позивач стверджує, що відповідачка допустила нестачу шляхом привласнення надлишку коштів на її картці касира, що має ознаки корисливого злочину, вчинення якого останньою має доводитись в порядку кримінального провадження. Однак, як це вбачається із згаданої постанови слідчого, встановлено, що в її діях відсутній склад відповідного корисливого злочину (привласнення коштів банку шахрайським способом).

З огляду на те, що позивач як роботодавець, не довів належними та допустимими доказами завдання відповідачкою йому матеріальної шкоди у зв'язку з порушенням покладених на неї трудових обов'язків, а також її вини у виникненні нестачі грошових коштів в розмірі 45 378,97 грн під час роботи у Любомльському відділенні № 1 ПАТ КБ «Приватбанк» в період з 28 квітня 2012 року по 12 листопада 2013 року, підстави для стягнення з неї такої шкоди у розглядуваному випадку відсутні.

Доводи позивача про необхідність застосування до спірних відносин положень глави 82 Цивільного кодексу України щодо відповідальності за завдання шкоди є безпідставними, оскільки, як вже зазначалось вище, ці відносини виникли з приводу заподіяння шкоди працівником підприємства, установи, організації, а тому до них повинні застосовуватись відповідні норми трудового законодавства.

На підставі наведеного, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що ухвалене місцевим судом рішення про відмову у задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» з підстав їх недоведеності відповідає вимогам закону.

Суд в даному випадку правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Докази та обставини, на які посилається позивач в апеляційній скарзі, були предметом дослідження місцевого суду та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом попередньої інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Що стосується застосування судом позовної давності, апеляційний суд вважає необхідним зазначити наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

За змістом статей 256, 267 ЦК України суд може відмовити у позові через сплив без поважних причин строку звернення до суду лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі наявності одночасно декількох підстав: безпідставності позовних вимог і спливу строку звернення до суду - в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів (частини перша та друга статті 4 ЦПК України). Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Суд першої інстанції, вирішуючи позовні вимоги про відшкодування матеріальної шкоди, відмовив у задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» за їх недоведеністю, та одночасно відмовив у позові за спливом річної позовної давності (частина третя статті 233 КЗпП України), яка відповідно до роз'яснення, що міститься у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», застосовується незалежно від заяви сторін. Ці підстави відмови в позові є самостійними і взаємовиключними. З підстав пропущення позовної давності (строку звернення до суду) можна відмовити у підставному позові. Якщо позов не доведений, то слід відмовляти в його задоволенні саме з цієї підстави, а не у зв'язку з пропущенням строку звернення до суду, який встановлений для захисту порушеного права.

Зазначене свідчить про неправильне застосування судом положень статей 256, 267 ЦК України, оскільки позовна давність може бути застосована лише у випадку встановлення судом порушеного права, сплив якої за заявою іншої сторони у спорі, або як у даному випадку незалежно від заяви сторони, є підставою для відмови у задоволенні позову.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Ураховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване судове рішення першої інстанції необхідно змінити, виключивши з його мотивувальної частини посилання на відмову у позові за спливом позовної давності, а в іншій частині - залишити без змін.

За змістом частин четвертої та п'ятої статті 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Датою прийняття постанови у даній справі є 01 лютого 2019 року, тобто дата складення повного судового рішення.

Керуючись статтями 268, 367-369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Волинський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Любомльського районного суду Волинської області від 02 листопада 2018 року в даній справі змінити, виключивши з його мотивувальної частини посилання на відмову у позові за спливом позовної давності.

В іншій частини рішення Любомльського районного суду Волинської області від 02 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді