Справа № 350/1499/15-ц
Провадження № 22-ц/4808/71/19
Головуючий у 1 інстанції Пулик М. В.
Суддя-доповідач Мелінишин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого (суддя-доповідач) Мелінишин Г.П.

суддів: Томин О.О., Ясеновенко Л.В.,

за участю секретаря: Бойчука Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рожнятівського районного суду в складі судді Пулика М.В., ухвалене 19 листопада 2015 року в смт. Рожнятові Івано-Франківської області, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права власності,

встановив :

У жовтні 2015 року ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права власності в порядку спадкування на домоволодіння по АДРЕСА_1.

Позов мотивувала тим, що 30.10.2003 року померла їхня з відповідачами мати ОСОБА_6, якій належало спірне домоволодіння. Вони з братом ОСОБА_7 були спадкоємцями за заповітом матері, прийняли спадщину, оскільки на час відкриття проживали з нею. Відтак, фактично стали власниками по половині кожен належного їй майна. ІНФОРМАЦІЯ_1 брат помер, спадкоємці першої черги відсутні. Рідні брати та сестра - відповідачі в справі, не претендують на спадщину, проте відмову від неї у встановленому порядку не оформили. Постановами державного нотаріуса їй відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на спадкове майно в зв'язку із пропуском шестимісячного строку прийняття спадщини та відсутністю у спадкодавця документа про право власності на майно. Вказаний строк нею пропущено з поважних причин, оскільки вважала себе такою, що спадщину прийняла постійно проживаючи з братом на час його смерті. З цих підстав просила позов задовольнити.

Рішенням Рожнятівського районного суду від 19 листопада 2015 року позов задоволено. В порядку спадкування визнано за ОСОБА_2 право власності в цілому на домоволодіння, яке знаходиться по АДРЕСА_1.

Ухвалюючи рішення суд виходив з визнання відповідачами позову і дійшов висновку, що ОСОБА_2 та її брат ОСОБА_7 вступили в управління спірним домоволодінням після смерті матері ОСОБА_6 Оскільки після смерті брата вони на спадкове майно не претендують, то позивач набула право власності в порядку спадкування на це майно в цілому.

Не погодившись із рішенням суду, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Просив скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Вважає, що судом не було встановлено дійсних обставин справи та не перевірено доводів позивача щодо її права на спадкове майно в цілому. При цьому суд не з'ясував, що після смерті брата ОСОБА_7 залишились спадкоємці першої черги - його дружина ОСОБА_8 та дочка ОСОБА_9, про що сестрі було відомо. Також заяви про визнання позову від імені відповідачів підписані невідомими особами. Аналогічно він не був поінформований про розгляд судом даної справи.

Крім того, рішення містить лише доводи та посилання на докази сторони, на користь якої воно прийнято, що є порушенням вимог щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Вимога про обов'язковість мотивованості процесуального акта викладена в рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації», «Суомінен проти Фінляндії» тощо. Аналогічної позиції при розгляді цього питання дотримується і Верховний Суд України.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вважає, що скарга є необґрунтованою та не підлягає до задоволення. Спірне домоволодіння побудово їхніми батьками в 1957-1958 роках під час шлюбу. Після смерті батька ІНФОРМАЦІЯ_2 власником садиби стала мати. Брат ОСОБА_7 з 1991 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 проживав в будинку разом з матір'ю, вона допомагала їм вести господарство. Після смерті матері порівну з ним відповідно до заповіту успадкувала ? частину житлового будинку та літню кухню. Відтак, перейшла жити в спірний будинок, де доглядала хворого брата до його смерті. Брат ОСОБА_3 користується своєю частиною спадщини - літньою кухнею, спір з цього приводу відсутній. На користь брата ОСОБА_1 та сестри ОСОБА_5 заповітного розпорядження не було зроблено. Вказувала, що після звернення до суду з позовом про визнання права власності на домоволодіння (крім успадкованої братом ОСОБА_3 частини), відповідачі, в тому числі і апелянт, в жовтні 2015 року в Липовецькій сільській раді в присутності сільського голови та секретаря власноручно, кожний особисто, написали заяви про визнання позову та розгляд справи у їх відсутності. Справжність їх підписів засвідчено головою сільської ради та зареєстровано в реєстрі, що прирівнюється до нотаріального посвідчення. В апеляційній скарзі цей факт не спростовано. Крім того, апелянт не зазначає, які саме його права порушені та які встановлені судом обставини викликають сумнів. А посилання на незалучення до участі в справі дружини та дочки померлого ОСОБА_7 не заслуговують на увагу, оскільки той в грудні 1987 року розлучився, а місце проживання дочки невідоме.

У своїх відзивах ОСОБА_4 та ОСОБА_5 також зазначили, що всі відповідачі, в тому числі і апелянт, особисто в сільській раді написали заяви про визнання позову та розгляд справи без їх участі, оскільки ніхто з них на спадкове майно не претендував. Просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

В засіданні апеляційного суду представник апелянта ОСОБА_1- адвокат ОСОБА_11 доводи апеляційної скарги підтримав з наведених у ній мотивів.

Позивач ОСОБА_2, її представник - адвокат ОСОБА_12 та відповідач ОСОБА_5 доводів скарги не визнали, посилаючись на обґрунтованість висновків суду.

Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилися, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи. Відтак, відповідно до ст. 372 ЦПК України перешкод розглядові справи у їх відсутності не встановлено.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За змістом ч.ч.1, 2 та 5 ст.263 ЦПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Постановлене судом рішення повністю відповідає цим вимогам закону з огляду на наступне.

Встановлено, що предметом даного спору є визнання права власності на спадкове майно - домоволодіння АДРЕСА_2. З технічного паспорта на садибний(індивідуальний) житловий будинок від 21.09.2015 року вбачається, що воно складається: з житлового будинку, 1956 року побудови, площею 81,9 кв.м, літньої кухні, площею 51,4 кв.м, убиральні- 1,9 кв.м, сараю - 11,7 кв.м, погребу - 9,2 кв.м, сараю - 12,5 кв.м, криниці та огорожі (а.с.15-17). Будинок споруджено відповідно до дозволу, наданого ОСОБА_13 Рожнятівською районною радою 17.12.1956 року на підставі рішення ОСОБА_14 сільської ради від 26.06.1954 року та плану забудови від 03.09.1956 року ( а.с.106, 107).

Після смерті ОСОБА_13 в 2001 році власником домоволодіння стала його дружина ОСОБА_6, що підтверджується довідкою Липовецької сільської ради від 23.09.2015 року (а.с. 18).

Згідно із заповітом від 04.08.2003 року, посвідченим головою Липовецької сільської ради, остання заповіла сину ОСОБА_15 половину будинку, доньці ОСОБА_2 - другу половину будинку та літню кухню, синові ОСОБА_17 - стайню і стодолу, синові ОСОБА_3 - іншу літню кухню (а.с. 10).

30.10.2003 року ОСОБА_6 померла (а.с. 11).

Як видно зі змісту відповіді державного нотаріуса Першої Рожнятівської державної нотаріальної контори від 18.09.2015 року спадкова справа заведена 30.04.2004 року. Спадкоємцями вказано ОСОБА_2, ОСОБА_7 та ОСОБА_4. Проте у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом відмовлено, оскільки відсутній документ власності на спадкове майно (а.с. 13).

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер також ОСОБА_7. Згідно довідки сільської ради на час смерті матері він проживав разом з нею (а.с.12, 19).

З'ясовано, і це підтверджується листом державного нотаріуса Першої Рожнятівської державної нотаріальної контори від 02.10.2015 року, що ОСОБА_2 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті брата ОСОБА_7, оскільки пропущено шестимісячний строк прийняття спадщини та відсутній документ власності на спадкове майно (а.с. 14).

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Відтак, враховуючи відмову нотаріуса в оформленні права на спадщину (видачі свідоцтва про право на спадщину), позивач звернулася до суду за захистом своїх прав відповідно до ст. 16 ЦК України.

В силу ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно ст. ст. 1217, 1218 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За приписами ч.1 ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно глави 13 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Мін'юсту України від 22.02.2012 року нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії.

Відповідно до ст. ст.10, 60 ЦПК України ( в редакції на час розгляду справи судом першої інстанції) та ст. 81 ЦПК України (в редакції Закону № 2147-VIІІ, чинній з 15.12.2017 р.) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

В силу приписів статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. При цьому, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

За змістом ч.3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

З'ясовано, що у зв'язку із відсутністю оригіналу правовстановлюючих документів на спірне домоволодіння ОСОБА_2 була позбавлена можливості реалізувати своє право на оформлення спадщини у встановленому законом порядку та одержання свідоцтва про право власності на спадкове майно.

Обгрунтовуючи свої вимоги, позивач вказувала, що прийняла спадщину після смерті матері ОСОБА_6 звернувшись у встановленому порядку до нотаріальної контори. Також, постійно проживаючи з братом ОСОБА_7 на час його смерті, вважається такою, що прийняла спадщину, яка складається з ? частини спірного житлового будинку. Відтак з часу відкриття спадщини набула право власності в порядку спадкування на спірне домоволодіння.

При цьому відповідачами у справі вказала своїх братів ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_4 та сестру ОСОБА_5 Разом з тим вони з часу відкриття спадщини на неї прав не заявляли. Тому вважала їх такими, що у передбаченому ст. 549 ЦК УРСР та ст.ст. 1268, 1269, 1270 ЦК України не прийняли спадщину після смерті матері та брата ОСОБА_7.

За нормами ЦПК України «відповідач» - це особа, яка має безпосередній зв'язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред'явленими вимогами.

Як передбачено частинами першою, четвертою статті 174 ЦПК України 2004 року позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Якщо відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем викладено в адресованих суду письмових заявах, ці заяви приєднуються до справи. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Встановлено, що визнання позову відповідачами мало суттєве значення при розгляді цієї справи та постановленні оскаржуваного рішення.

Матеріалами справи підтверджено, що ухвалою Рожнятівського районного суду від 12.10.2015 року відкрито провадження в справі та призначено її до розгляду на 19.11.2015 року (а.с. 21).

При цьому всі відповідачі, в тому числі ОСОБА_1, були обізнані про наявність в суді спору за позовом ОСОБА_2 та визнали його. Так, судом 16.10.2015 року засобами поштової кореспонденції отримані заяви відповідачів від 13.10.2015 року, в тому числі і апелянта, про визнання позову та розгляд справи у їх відсутності. Заяви написані останніми власноручно, відповідно до вимог п.п. 2.11,2.12 Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Мін'юсту від 11.11.2011 року № 3306/5, засвідчені шляхом вчинення посвідчувального напису за підписом голови Липовицької сільської ради, скріплені гербовою печаткою та зареєстровані в реєстрі. Вказані заяви приєднано до матеріалів справи (а.с. 22,26, 27, 31,32, 35,36,39).

Доводи апелянта про те, що ні він, ні інші відповідачі не писали цих заяв, оскільки не були обізнані про наявність справи в суді, є неспроможними та спростовуються письмовими доказами. Зокрема, до заяв про визнання позову та розгляд справи у відсутності ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_1 долучено копії особистих ідентифікуючих документів останніх - реєстраційного номера облікової картки платника податків, паспортів та свідоцтва про народження(а.с.23-25, 28-30, 33-34, 37-38).

Крім того, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 у своїх відзивах на апеляційну скаргу підтвердили, що всі вони, як і ОСОБА_1, разом були присутні в Липовицькій сільській раді, де перед судовим засіданням власноручно кожен в присутності голови та секретаря сільської ради написали вищезазначені заяви.

А відтак, доводи апелянта про його необізнаність щодо розгляду цієї справи є надуманими.

Враховуючи наведені обставини, визнання відповідачами, зокрема і ОСОБА_1, позову, за відсутності суперечності його закону або порушення прав, свобод чи інтересів інших осіб, суд вправі був постановити оскаржене рішення.

Не встановлено таких і апеляційним судом. Зокрема, апеляційна скарга не містить жодного посилання на те, які саме його права чи законні інтереси порушені судом при ухваленні цього рішення. Як вбачається з матеріалів справи, заповітного розпорядження стосовно свого майна на користь апелянта спадкодавець ОСОБА_6 не зробила. Аналогічно апеляційним судом встановлено, що на спадкове майно після смерті матері та брата останній не претендував, зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не проживав, заяву про прийняття спадщини протягом строку, визначеного ст. 1270 ЦК України, до нотаріальної контори не подавав.

Доводи ОСОБА_1 щодо порушення черговості спадкування також є необгрунтованими, оскільки вимоги стосовно порушення їх прав чи законних інтересів вправі заявляти інші особи, на яких вказує апелянт (дочка та колишня дружина ОСОБА_18.) . Натомість, таких позовних вимог щодо його спадкового майна останні не заявляли, апелянт же не наділений правом представляти їхні інтереси.

Під час розгляду справи в апеляційній інстанції не надано будь-яких належних та допустимих доказів на спростування обставин, встановлених місцевим судом.

Відтак, суд дійшов переконання, що норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовано правильно.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Рішення судом першої інстанції ухвалено з дотриманням норм процесуального права і підстав для його скасування не встановлено.

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 22 грудня 2018 року було зупинено дію оскаржуваного рішення. Враховуючи, що суд дійшов висновку про залишення без змін судового рішення, його дію слід відновити.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (а.с.15-17), справа віднесена законом до малозначних, рішення в ній не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381 - 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рожнятівського районного суду від 19 листопада 2015 року - без змін.

Відновити дію рішення Рожнятівського районного суду від 19 листопада 2015 року.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: О.О. Томин

Л.В. Ясеновенко

Повний текст постанови виготовлено 7 лютого 2019 року.