Номер провадження: 22-ц/813/3778/19
Головуючий у першій інстанції Бондар В.Я.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.09.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Цюри Т.В.,

за участю:

секретаря Ющак А.Ю.,

апелянта ОСОБА_1 ,

представника позивачки ОСОБА_2 - адвоката Селезньової Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 грудня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення матеріальної та моральної шкоди,

встановив:

Позивачка ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, у якому просила стягнути з відповідачів матеріальну шкоду в розмірі 67331,48 грн. та моральну шкоду у розмірі 25000 грн.

Позовні вимоги мотивувала тим, що вона є власницею квартири АДРЕСА_1 .

20 серпня 2016 р. квартира позивачки була затоплена.

Згідно акту від 22 серпня 2016 року, складеного комісією у складі старшого майстра дільниці ОСОБА_4 , майстра по експлуатації ОСОБА_5 , сантехніка ОСОБА_6 КП ЖКС «Фонтанський», причиною затоплення було залиття з квартири № НОМЕР_3 , що знаходиться на поверх вище, котра належить відповідачам по справі.

Свої доводи відносно вартості стягуваної шкоди мотивувала висновком будівельно-технічного дослідження № 6-16 від 29 серпня 2016 року та Звітом про встановлення риночної вартості матеріальної шкоди від 02 вересня 2016 року. Моральну шкоду обґрунтовувала вимушеністю дихати шкідливими випарами, що негативно вплинуло на стан здоров`я.

В добровільному порядку відповідачі заподіяну шкоду відшкодовувати відмовилися.

Представник позивача Селезньов Т. В. в судовому засіданні з наведених підстав позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_1 , яка також представляла за довіреністю відповідача ОСОБА_3, та представник ОСОБА_1 - ОСОБА_9 в судовому засіданні позов не визнали, просили відмовити в повному обсязі.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19 грудня 2018 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення матеріальної та моральної шкоди було задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 солідарно на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду у розмірі 67 331, 48 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог було відмовлено.

Крім того, додатковим рішенням того ж суду від 11 березня 2019 року на користь позивачки ОСОБА_2 з відповідачів на користь позивача були стягнуті судові витрати в розмірі 14 173,31 грн., із яких 13 500 грн. - витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги та 673,31 грн. - витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору (т.2, а.с.100-102).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування вищевказаного рішення, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

При цьому додаткове рішення в апеляційному порядку не оскаржується, не дивлячись на те, що відповідач ОСОБА_1 приймала участь в судовому засіданні, в якому воно було ухвалено (т.2, а.с.98).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, відзив на неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що згідно акту від 22 серпня 2016 року, складеного комісією у складі старшого майстра дільниці ОСОБА_4 , майстра по експлуатації ОСОБА_5 , сантехніка ОСОБА_6 КП ЖКС «Фонтанський», причиною затоплення 20 серпня 2016 року її квартири № НОМЕР_4 було залиття з квартири № НОМЕР_3 , що знаходиться на поверх вище, котра належить відповідачам по справі ОСОБА_1 і її доньці ОСОБА_3 .

При цьому суд обгрунтовано взяв до уваги Висновок будівельно-технічного дослідження № 6-16 від 29 серпня 2016 року (т.1, а.с29-36). та Звіт про встановлення ринкової вартості матеріальної шкоди від 02 вересня 2016 року (т.1, а.с.62-63), згідно яких сума матеріальної шкоди склала, відповідно 57 627 грн. та 5704,48 грн., яка виникла внаслідок пошкодження кухонних меблів та люстри в квартирі позивачки.

Моральну шкоду позивачка обґрунтовувала вимушеністю дихати шкідливими парами, що негативно вплинуло на стан її здоров`я, в грошовому еквіваленті вона оцінила завдану моральну шкоду в сумі 25000 грн.

Ухвалюючи судове рішення, суд виходив із того, що у відповідності до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором, або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відповідно до ст. 383 та ст. 386 ЦК України власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Крім того, суд обгрунтовано вказав, що відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України - майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Також суд правильно зазначив, що згідно ст.1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Тобто, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Таким чином, з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, суд правильно вказав, що саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності його вини в завданні шкоди позивачу.

З огляду на викладене, суд дійшов правильного і обгрунтованого висновку про те, що розмір матеріальної шкоди, завданої внаслідок залиття квартири АДРЕСА_1 , складає 57 627 грн., що підтверджується Висновком № 6-16 від 29 серпня 2016 року, та яка підлягає стягненню з відповідачів на користь позивачки. Витрати на проведення експертного дослідження склали 3500 грн., що підтверджується квитанцією від 13 вересня 2016 року. Вартість матеріальної шкоди, яка виникла внаслідок пошкодження кухонних меблів та люстри, складає 5704,48 грн., що підтверджується Звітом від 02 вересня 2016 року. Витрати щодо складання звіту склали 500 грн., що підтверджується квитанцією № 269.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що загальна сума, яка підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача, склала 67 331,48 грн.

Що стосується позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, то колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про те, що відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, ч.1ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

При цьому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог в цій частині, виходячи із встановлених обставин справи, недоведеності позовних вимог у цій частині, засад розумності, виваженості та справедливості.

Суд також правильно вказав, що у відповідності до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Доводи апелянта ОСОБА_1 про те, що Акт від 22 серпня 2016 року складений комісією у складі старшого майстра дільниці ОСОБА_4 , майстра по експлуатації ОСОБА_5 , сантехніка ОСОБА_6 КП ЖКС «Фонтанський» про залиття квартири позивача, є неналежним доказом наявності її вини у залитті належної позивачу квартири, є безпідставними, оскільки він повністю відповідає формі, встановленій наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76 «Про затвердження Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій».

Тобто, суд дійшов правильного висновку про те, що наданий позивачем Акт за формою та змістом відповідає встановленій формі, не суперечить іншим доказам у справі, а наведені в ньому дані апелянтом ОСОБА_1 не спростовані.

Що стосується посилання апелянта ОСОБА_1 на те, що суд першої інстанції безмотивно не призначив у справі судової технічної експертизи, то колегія судів зазначає, що у відповідності до ч. 1 ст. 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов:

1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо;

2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

У зв`язку з цим, протокольною ухвалою суду першої інстанції від 18 грудня 2018 р. було відмовлено у задоволені заяви представника відповідача адвоката Сокалюка В.П. про проведення судової будівельно-технічної експертизи. При цьому суд виходив із того, що у заяві не наведено та не підтверджено відповідними доказами у чому саме полягають сумніви щодо правильності Висновку № 6-16 від 29 серпня 2016 року, складеного судовим експертом Чорною Ю.П., стосовно розміру матеріальної шкоди, завданої внаслідок залиття квартири АДРЕСА_1 .

Крім того, в суді апеляційної інстанції апелянт ОСОБА_1 також не заявляла клопотання про призначення у справі судової експертизи на предмет встановлення розміру завданої матеріальної шкоди та щодо причин залиття квартири позивачки.

Дійсно лише в судових дебатах суду першої інстанції апелянт ОСОБА_1 вказала, що вона не погоджується з рішенням суду першої інстанції, так як позовні вимоги не доведені і вона бажала б, щоб по справі була проведена судова експертиза. Однак, як було вказано вище, відповідного клопотання про призначення у справі судової експертизи, заявник апеляційної скарги ОСОБА_1 суду апеляційної інстанції не заявляла.

Разом з тим, заявник апеляційної скарги ОСОБА_1 як в суді першої, так і в суді апеляційної інстанції визнала факт того, що залиття квартири позивачки сталося саме з квартири № НОМЕР_3 , яка належала їй і її доньці на праві приватної власності, внаслідок витікання води з відкритих кранів. При цьому, суд обгрунтовано не прийняв до уваги посилання відповідачки і апелянта ОСОБА_1 на те, що затоплення сталося з вини невідомих осіб, так як ця обставина не підтверджується жодними доказами, які маються в матеріалах справи.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надала суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог та ухваленого судового рішення, а також доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, оскільки рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

Разом з тим, апеляційний суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь позивачки в рівних частках витрати на правничу допомогу, яку позивачці ОСОБА_2 надавала в суді апеляційної інстанції адвокат Селезньова Т.В., у сумі 8 000 грн., оскільки вказані витрати повністю знайшли своє підтвердження в матеріалах справи, заявником апеляційної скарги не спростовані, та підтверджується відповідним розрахунком адвоката (т.1, а.с.131-133).

Керуючись ст.ст. 141, 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 грудня 2018 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_6 ) і ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_7 ) в рівних частках на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_8 ) витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в сумі 8000 грн. (вісім тисяч гривень).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 13.09.2019 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра