Справа № 615/1751/18
Провадження № 2/615/149/19
25 лютого 2019 року м. Валки
Валківський районний суд Харківської області в складі:
головуючого судді - Токмакової А.П.,
секретаря судового засідання - Антоненко М.Г.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні суду м. Валки Харківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Валківська міська рада Харківської області про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням,
09.11.2018 року позивач звернувся до суду із позовною заявою, в якій просить визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що на підставі Договору купівлі-продажу є власником квартири АДРЕСА_1, в якій зареєстрований відповідач, але тривалий час не проживає. Його місцезнаходження на даний час позивачу невідоме.
Вказав, що реєстрація відповідача в квартирі звужує його права, передбачені ст.ст.317,383,391 ЦК України, ускладнює оформлення субсидії та створює інші негативні обставини, в зв'язку з чим змушений звернутися до суду з даним позовом, оскільки відповідач не бажає знятися з реєстрації в добровільному порядку.
Після виконання вимог ст.187 ЦПК України на підставі ухвали суду від 05.12.2018 року відкрито провадження у цивільній справі, з урахуванням вимог ст.274 ЦПК України судовий розгляд вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження та роз'яснено сторонам про порядок та строки виконання ними вимог цього Кодексу.
Клопотання сторін про розгляд справи в судовому засіданні з їх повідомленням у відповідності до ч.5 ст.279 ЦПК України до суду не надходило.
Копію позовної заяви та доданих до неї документів надіслано відповідачу рекомендованим повідомленням, згідно довідки Укрпошти повернуто до суду за закінченням строку зберігання.
Разом з тим, за повідомленням Валківської міської ради Харківської області № 07-09/279 від 21.11.2018 року відповідач зареєстрований за вказаною адресою, в зв'язку з чим у відповідності до ч.1 ст.131 ЦПК України вважається належним чином повідомленим про дату, час та місце судового розгляду справи.
Крім того, у відповідності до ч.10 ст.187 ЦПК України виклик ОСОБА_2, як відповідача у справі, здійснено через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України.
Відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Враховуючи, що відповідач, будучи належним чином повідомленим про судовий розгляд справи, будь-яких клопотань та відзив на позовну заяву не подав, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів в порядку, передбаченому ст.ст.279,280 ЦПК України.
Будь-які заяви чи клопотання щодо проведення інших процесуальних дій, в тому числі забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження у справі, учасниками справи не заявлялися.
Дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що позивачу на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1, що підтверджується даними Договору купівлі-продажу квартири від 09.10.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Валківського районного нотаріального округу Харківської області Демяненко В.О., зареєстрованого в реєстрі за № 720.
Як вбачається з акту обстеження матеріально-побутових умов домогосподарства від 12.10.2018 року, ОСОБА_2 не проживає за адресою: АДРЕСА_1, власних речей немає, кореспонденцію не отримує.
Отже, в даному випадку відповідач вибув на інше постійне місце проживання.
Ст. 41 Конституції України гарантує кожному право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю, придбаною в установленому законом порядку. Право приватної власності непорушне.
За змістом ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Ч.1 ст.319 ЦК України встановлює, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
Крім того, ст.150 ЖК України передбачає, що громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сім'ї і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.
Власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.322 ЦК України).
Відповідно до ст.156 ЖК України члени сім'ї зобов'язані приймати участь у витратах по утриманню і проведенню ремонту.
До членів сім'ї власника відповідно до ч.2 ст.64 ЖК України належать дружина, їх діти і батьки, або інші особи, які постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Ст.162 ЖК України встановлено, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.
Ст. 98 ЖК України встановлює, що наймач жилого приміщення та члени його сім'ї, які проживають разом з ним, можуть за взаємною згодою дозволити тимчасове проживання в жилому приміщенні, що є в їх користуванні, інших осіб без стягнення плати за користування приміщенням (тимчасових жильців), в тому числі опікуна чи піклувальника, який не є членом сім'ї наймача.
Тимчасові жильці на вимогу наймача або членів сім'ї, які проживають разом з ним, зобов'язані негайно звільнити приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.
Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли у практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12.04.1985 року у справах щодо визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право на користування жилим приміщенням, необхідно з'ясувати причини його відсутності понад встановлені строки.
Законодавство не містить переліку підстав, які вважаються поважними причинами відсутності за місцем мешкання понад шість місяців, і за наявністю яких особа не може бути визнана такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Поважність причин відсутності особи за місцем мешкання, визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. При цьому, встановлення причин відсутності понад встановленні законом строки має відбуватися тільки після встановлення факту відсутності відповідача в зазначені строки.
У відповідності до п.11 Постанови наймач або член його сім'ї втрачає право користування жилим приміщенням якщо він вибув на інше постійне місце проживання. Доказами вибуття можуть бути будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення іншого договору на невизначений строк, тощо).
Згідно п.33 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальний справ від 07.02.2014 року №5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" застосовуючи положення ст.391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.
Відповідно до положень ст.ст.391,396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.
У відповідності до вимог ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.
Згідно висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 04.07.2018 року у справі № 653/1096/16-ц негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення. А тому негаторний позов може бути пред'явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення.
У постанові Верховного Суду України від 05.11.2014 року у справі № 6-158цс14 зроблено висновок, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 15.08.2018 року у справі № 595/1271/16-ц.
Ст.15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна сторона відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Наведені докази свідчать, що позивач має право власності на житловий будинок, а отже має всі передбачені законом права власника житлового приміщення. Доказів, які б свідчили про незаконність набуття позивачем права власності на житловий будинок, суду не надано.
Аналізуючи статті 322 ЦК України та 156 ЖК України, суд вбачає, що відповідач не проживає в будинку за місцем реєстрації понад 4 роки, не приймає участі у витратах на його утримання, не надав доказів щодо домовленості з власником про порядок користування даним приміщенням.
Суд вважає слушними посилання позивача, що реєстрація місця проживання відповідача в будинку суттєво впливає на розмір комунальних витрат та можливість оформити субсидію.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що відповідач втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 Позивач, як власник квартири, має право вимагати усунути перешкоду у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, тому позов підлягає задоволенню.
Понесені позивачем судові витрати у справі відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, як документально підтверджені, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.
Керуючись ст.ст.259-261, 280 ЦПК України суд, -
Позов ОСОБА_1 - задовольнити повністю.
Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 704,80 грн.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення може бути оскаржене до Харківського апеляційного суду через Валківський районний суд Харківської області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя А.П. Токмакова