ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2019 року

м. Харків

Справа № 643/11774/18 (категорія: трудові)

Провадження № 22-ц/818/1013/19

Харківський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача: Кіся П.В.,

суддів:Хорошевського О.М., Яцини В.Б.,

за участю секретаря Пузікової Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м.Харкові справу заапеляційною скаргою комунального підприємства «Благоустрій» м. Харкова»

на рішення Московського районного суду м. Харкова від 05 листопада 2018 року (суддя - Сиротников Р.Є.)

у цивільній справі (№ 643/11774/18) за позовом ОСОБА_1 до комунального підприємства «Благоустрій» м. Харкова, третя особа - виконуючий обов`язки директора комунального підприємства «Благоустрій» м. Харкова» ОСОБА_3

про поновлення на роботі і стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, -

встановив:

22.08.2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в якому просив скасувати наказ КП «Благоустрій» м. Харкова» за № 238/к від 03.07.2018 року про звільнення за скороченням штатів працівників; поновити його на посаді інженера з безпеки руху КП «Благоустрій» м. Харкова», стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та відшкодувати завдану моральну шкоду в розмір 10 000 грн.; допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі і стягнення заробітної плати.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказував, що він з 02.06.2017 року працював в КП «Благоустрій» м. Харкова водієм, потім інспектором, а з 01.02.2018 відповідно до наказу №59/к на посаді інженера з безпеки руху. Однак наказом №238/к від 03.07.2018 року, виданого в.о. директора КП «Благоустрій» м. Харкова» ОСОБА_3 , його звільнено за п.1 ст. 40 КЗпП України.

ОСОБА_1 вважав його звільнення з посади інженера з безпеки руху незаконним, вважаючи, що на підприємстві під час його звільнення не проводилось скорочення штату або чисельності працівників і підстави для його звільнення не було.

Крім того, попри вимоги ст.49-2 КЗпП України та ст.48 Закону України «Про зайнятість населення», а також попри положення ст.ст.20,21 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» відповідач його не попередив у передбаченому законом порядку і строки про майбутнє звільнення, не врахував його статус учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС другої категорії, статус ветерана органів внутрішніх справ, не запропонував йому всі вільні посади з метою працевлаштування. Вказував, що внаслідок незаконних дій відповідача йому завдано моральну шкоду, яка полягала в тому, що внаслідок незаконного звільнення він страждав від несправедливого позбавлення можливості працею заробляти на утримання своєї родини, перебував у роздратованому стані, зазнав через це душевних страждань.

У відзиві на позовну заяву виконуючий обов`язки директора КП «Благоустрій» ОСОБА_3 позов не визнав і просив відмовити у його задоволенні, вказуючи, що підставою для звільнення була та обставина, що на підприємстві відпала потреба в штатній одиниці «інженер з безпеки руху, оскільки завдання та обов`язки, які передбачені посадовою інструкцією інженера з безпеки руху, або втратила свою актуальність, або виконувалися іншими працівниками підприємства. Інженером фактично не виконувалася профілактична робота, а саме: ним не заведено жодного журналу з інструктажів, кабінет з безпеки руху не оснащувався, облік та звітність з безпеки руху не велися. Робота з контролю за технічним станом автотранспортних засобів виконувалася головним інженером, контроль за станом здоров`я водіїв фактично виконувалася медичною сестрою, комісія з розгляду адміністративних матеріалів про порушення, допущені водіями, взагалі відсутня. Тому, з метою забезпечення економного та раціонального використання коштів підприємства, згідно частини 3 статті 64 ГК України, наказом №74 від 02.05.2018 року було внесено зміни до штатного розпису, яким була скорочена одна штатна одиниця - «інженер з безпеки руху» з 04.07.2018 року.

В той же день, 02.05.2018 року, видано наказ №18/к «Про скорочення штату працівників», яким передбачено скорочення посади інженера з безпеки руху, в той же день 02.05.2018 року позивач був повідомлений про скорочення штату та можливе вивільнення і в той же день позивачеві було запропоновано посади робітника з комплексного прибирання та інспектора, однак ОСОБА_1 від них відмовився. Про запропоновані позивачу посади та відмову від них було складено відповідний акт, з яким під підпис ознайомили позивача.

Відповідач також вказував, що 03.07.2018 року ОСОБА_1 відмовився від підписання наказу №238/К від 03.07.2018 про звільнення у зв`язку зі скороченням штату, а також відмовився від отримання трудової книжки та копії наказу, про що також був складений акт.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 05 листопада 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково. Суд скасував наказ КП «Благоустрій» м. Харкова» за №238/к від 03.07.18 про звільнення ОСОБА_1 за скороченням штатів працівників, згідно п.1 ст. 40 КЗпП України, вирішив поновити ОСОБА_1 на посаді інженера з безпеки руху КП «Благоустрій» м. Харкова»., стягнути з КП «Благустрій» м. Харкова» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 5000 грн. та вирішив питання про розподіл судових витрат. У задоволенні інших позовних вимог суд відмовив.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні інших позовних вимог позивачем ОСОБА_1 не оскаржене.

В апеляційній скарзі КП «Благоустрій», просить рішення суду скасувати та постановити нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на допущене судом порушення норм процесуального права і зазначає, що підприємством було додержано всіх вимог законодавства щодо звільнення позивача у зв`язку зі скороченням штату.

Вказує, що суд першої інстанції безпідставно вважав встановленим факт того, що відповідач не підписував акт №01 від 02.05.2018 року, оскільки відповідачем не надано доказів підтвердження цього факту. У порушення ч. 1 ст. 233 КЗпП України ОСОБА_1 пропустив строк звернення до суду з позовом та суд першої інстанції, суд не взявши до уваги те, що від отримання трудової книжки та копії наказу про звільнення позивач відмовився 03.07.2018 року, а отримав трудову книжку 05.07.2018 року.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 вказував, що суд першої інстанції ухвалив законне рішення та посилався на те, щовін не бачив та ні в якому разі не підписував акт №01 від 02.05.2018 року та вважає, що посадові особи відповідача після отримання копії позовної заяви його сфабрикували, бо якихось інших доказів на підтвердження нібито зроблених ними законних дій вони не мали та й не мають до теперішнього часу.

Справа була призначена апеляційним судом до розгляду у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, однак у подальшому, зважуючи на суперечливість висловлених учасниками справи позицій та необхідністю перевірки доводів апелянта та позивача, колегія суддів призначила розгляд справи у відкритому судовому засіданні з викликом (повідомленням) сторін.

В судовому засіданні представники КП «Благоустрій» та третя особа ОСОБА_3 апеляційну скарги підтримали і просили задовольнити, посилаючись на викладені в ній доводи, надали додатково письмові докази, стверджуючи, що на підприємстві дійсно відбулося скорочення штату у зв`язку з реорганізацією, здійсненою за ініціативою власника.

Позивач ОСОБА_1 проти задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на викладені у відзиві доводи, наполягав на невідповідності фактичним обставинам справи доводів апелянта про здійснення йому пропозицій працевлаштування на інші посад.

Не погоджуючись з доводами представників відповідача та третьої особи про дотримання ними вимог ст.49-2 КЗпП України в частині положень щодо пропозицій інших посад та їх посиланнями на складений підлеглими третьої особи ОСОБА_3 акт про те, що йому, начебто, крім прибиральника, пропонували ще й посаду інспектора від яких він відмовився, наполягав на невідповідності цих доводів фактичним обставинам справи.

На підтвердження своїх доводів ОСОБА_1 надав письмові докази щодо введення його в оману відповідачем та третьою особою шляхом пропозицій 02.05.2018 року посади механіка, якої в дійсності на підприємстві на той час існувало.

Представник відповідача проти цих доводів не заперечував, однак вважаи їх такими, що не мають юридичної сили та не спростовують їх доводи про відмову ОСОБА_1 від запропонованих йому посад прибиральника та інспектора.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що з`явилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу свої вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Судом першої інстанції встановлено на підставі доказів та пояснень учасників, а також не заперечується ними в суді апеляційної інстанції, що 6 червня 2017 року ОСОБА_1 , який має вищу освіту, спеціальність інженера-механіка, має статус учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС (друга категорія), був прийнятий на посаду інспектора до КП «Благоустрій» м. Харкова». 01.11.2017 року його було переведено на посаду водія автотранспортних засобів, а 01.02.2018 року ОСОБА_1 переведено на посаду інженера з безпеки руху.

02 травня 2018 року виконуючим обов`язки директора КП «Благоустрій» ОСОБА_3 видано наказ №74 «Про внесення змін до штатного розпису», яким передбачено скорочення штатної одиниці інженера безпеки руху з 04.07.2018 року та покладено на інспектора з кадрів попередити працівника не пізніше ніж за два місяці про можливе його звільнення та запропонувати переведення на інші вакантні посади, а у разі відмови - підготувати документи про скорочення працівника за п.1 ч.40 КЗпП України. (а.с.22)

Як на підставу постановлення такого наказу керівник підприємства посилався лише на рішення 32 сесії Харківської міської ради 6 скликання від 26.03.2014 року №1511/14, наказ Департаменту житлового господарства за №101 від 22.05.2014р. та мету впорядкування діяльності підприємства, в яких відсутнє вирішення питання щодо скорочення штату в КП «Благоустрій».

В цей же день 02 травня 2018 року виконуючим обов`язки директора КП «Благоустрій» ОСОБА_3 видано наказ № 181/к «Про скорочення штату працівників», яким вирішено: повідомити інженера з безпеки руху ОСОБА_1 про можливе звільнення в зв`язку зі скороченням штату працівників з 03 липня 2018 року; повідомити органи державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника у порядку, передбаченому ч.3 ст.49-2 КЗпП України і ст.50 Закону України «Про зайнятість населення»; запропонувати до 03 липня 2018 року інженеру з безпеки руху ОСОБА_1 переведення на іншу вакантну посаду, а у разі відмови провести його звільнення за п.1 ст.40 КЗпП України, головному бухгалтеру провести розрахунки в день звільнення. (а.с.23).

03 липня 2018 року виконуючим обов`язки директора КП «Благоустрій» ОСОБА_3 видано наказ № 238/к про звільнення у зв`язку зі скороченням штату ОСОБА_1 за п.1 ст.40 КЗпП України.

Заперечуючи проти апеляційної скарги та наполягаючи на незаконності звільнення, ОСОБА_1 стверджує, що його звільнення відбувалося виключно з метою позбутися його, що дії керівництва підприємства мають ознаки упередженого відношення до нього, що в ході розгляду справи відповідач надавав суду неправдиві відомості про фактичні обставини, що перед його відпусткою йому в дійсності повідомили лише про скорочення посади інженера з безпеки руху, яку він обіймав, та пропонували лише посаду механіка, надавши навіть для переконливості такого наміру відповідну копію наказу, хоча такої посади на той час вже не існувало.

ОСОБА_1 стверджує, що дійсно він підписував 02.05.2018 року акт про майбутнє вивільнення і отримав копію цього акту, однак жодного іншого акту про відмову від пропозиції інших посад, як це вказують представник відповідача і сам ОСОБА_3 , він не підписував і таких пропозицій про вакантні посади, на які вони посилаються, крім неіснуючої посади механіка, йому не пропонували.

Задовольняючи частково позовні вимоги про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, суд першої інстанції виходив з того, що при звільненні позивача відповідачем порушено ч. 2 ст. 40 КЗпП України, оскільки належних доказів щодо неможливості переведення останнього за його згодою на іншу роботу відповідачем до суду не надано; порушено ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України, оскільки одночасно з попередженням про звільнення відповідачем не запропоновано позивачу іншу роботу в КП «Благоустрій» м. Харкова». Належних доказів відмови позивача від переведення на іншу роботу на вказаному підприємстві, відповідач до суду не надав.

Колегія суддів погоджується з рішення суду першої інстанції, оскільки воно постановлено у відповідності із законом, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою, отже трудовий договір є основною, базовою формою виникнення трудових правовідносин.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Крім того, згідно з ч. 2 ст.40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Статтею 49-2 КЗпП України передбачено, що про наступне звільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Згідно з п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 №9, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють звільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне звільнення.

Відмова працівника від переходу на нову роботу або згода працівника має бути складена в письмовій формі. При скороченні персоналу роботодавець може пропонувати працівнику перехід на оплачувану нижче посаду, а вже працівник приймає рішення погодитися на неї чи ні. У разі порушення даних термінів, працівник має право подати до суду позов про незаконність проведення процедури.

Пропозиція роботодавця працівнику у зв`язку зі скороченням його посади про можливість переходу на інші вільні посади має бути реальною, здійсненою з дотриманням усіх вимог чинного законодавства, яким регулюються правовідносини, що виникають з трудового договору, та мати на меті дійсне, а не ілюзорне, вжиття заходів з метою працевлаштування працівника, посада якого скорочується у зв`язку зі скороченням штату, реорганізацією підприємства, тощо.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції надав належну правову оцінку усім обставинам справи, погодившись з доводами позивача та відхиливши доводи представників відповідача і третьої особи, діючи при цьому у відповідності до завдання та основних засад цивільного судочинства, передбачених ст. ст. 2, 5, 10 ЦПК України.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, зважуючи на таке.

Згідно частини 2 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

Зважуючи на особливості даної категорії справ, яка обумовлена тим, що переважна частина письмових доказів знаходиться саме у відповідача, і що саме він, з огляду на положення ч.2 ст.12 ЦПК України, зобов`язаний довести правомірність дій при звільненні працівника шляхом подання суду належних та допустимих доказів у передбаченому процесуальним законом порядку і строки, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про недоведеність відповідачем його посилань на правомірність звільнення ОСОБА_1 з дотриманням гарантій трудових прав працівника, передбачених ч.3 ст.49-2 КЗпП України.

Частиною 2 статті 43 ЦПК України передбачено, що учасники справи зобовязані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Аналіз перебігу розгляду справи та надання доказів учасниками свідчить, що відповідач недобросовісно здійснював процесуальні права та обов`язки, змінював доводи при обґрунтуванні заперечень на позов, проявляючи непослідовність, надавав письмові докази не у відповідності до вимог п.4 ч.2 ст.43, ч.3 ст.81, ч.3 ст.83, ст.95 ЦПК України та ухвали суду від 27.08.2018 року, а довільно.

Так, подаючи 18.09.2018 року письмові заперечення на позов, відповідач надав лише частину письмових доказів, що стосуються предмету спору та мають значення для справи, у виді копії неналежної якості, що ускладнює ознайомлення з їх змістом.

Згідно доводів представника позивача (він ж третя особа) і наданих ним одночасно з відзивом копій наказів від 02.05.2018 року, єдиною підставою скорочення посади інженера з безпеки руху, які обіймав ОСОБА_1 , вказувалось лише на незадовільне здійснення позивачем функцій інженера з безпеки руху та бажання керівника підприємства забезпечити таким шляхом економічне та раціональне використання коштів підприємства. (а.с.19-29).

Після подання позивачем 29.10.2018 року відповіді на відзив із зазначенням упередженого ставлення керівництва, як підстави звільнення, відповідач подав до суду додаткові пояснення та значний обсяг письмових доказів з посиланням на розпорядження Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради про передачу автомобілів іншому комунальному підприємству, як підставу скорочення посади інженера з безпеки руху, яку обіймав ОСОБА_1 .

Разом з тим, на стадії апеляційного перегляду з`ясувалося, що відповідач в один день 02.05.2018 року видав і наказ №74 про внесення змін до штатного розпису шляхом скорочення 1 (однієї) штатної одиниці на підприємстві - інженера з безпеки руху, і наказ №181/к про повідомлення ОСОБА_1 про наступне звільнення з наслідками у виді звільнення за п.1 ст.40 КЗпП України з 03.07.2018 року у разі відмови від переведення на іншу вакантну посаду.

Як на доказ здійснення пропозиції ОСОБА_1 вакантних посад прибиральника та інспектора на підприємстві, відповідач посилався на акт №1, також, начебто, складеного в цей же день та з підписом від імені ОСОБА_1 без дати та будь-яких інших записів, що ускладнює його ідентифікацію, свідомо таким чином переклавши на позивача тягар спростування його причетності до розміщення на бланку цього акту позначки невизначеного змісту, яку відповідач розцінює як доказ ознайомлення ОСОБА_1 зі змістом акту.

При цьому відповідачем не надано жодних інших доказів на підтвердження доводів про те, що позивачу в дійсності пропонувалися зазначені в акті вакантні посади на підприємстві.

Зважуючи на зазначені обставини, на непослідовність висловленої позиції та суперечливості доводів відповідача, які є свідченням його нещирості у викладенні обставин справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність відповідачем належного виконання ним приписів ч.3 ст.49-2 КЗпП України при звільненні ОСОБА_1 .

Також колегія суддів погоджується і з рішенням суду в частині відшкодування моральної шкоди, оскільки ці висновки суду відповідають вимогам ст.237-1 КЗпП України про відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику завданої внаслідок порушення його прав та ґрунтуються на встановлених обставинах справи.

Відповідно до положень п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 № 4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Судові витрати, понесені відповідачем, залишаються за ним, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу комунального підприємства «Благоустрій» м. Харкова» залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 05 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення лише за наявності підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 13 вересня 2019 року

Головуючий - П.В. Кісь

Судді: О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина