Справа № 466/3666/17 Головуючий у 1 інстанції: Свірідова В.В.
Провадження № 22-ц/811/2309/18 Доповідач в 2-й інстанції: Струс Л. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2019 року м. Львів

Справа № 466/3666/17

Провадження № 22-ц/811/2309/18

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів з розгляду цивільних справ:

головуючого Струс Л.Б.,

суддів Левика Я.А., Шандри М.М.

секретар Симець В.І.

за участі ОСОБА_2, представника ОСОБА_3, ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_5

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах якого діє ОСОБА_6

на рішення Шевченківського районного суду м Львова від 18 вересня 2018 рокуу складі судді Свірідової В.В.

у справі

за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 та до ОСОБА_7 про відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

24.05.2017 року ОСОБА_4звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 та ОСОБА_7 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

В обґрунтування своїх уточнених позовних вимог позивач покликався на те, що 23.11.2015 року приблизно о 17 годині 50 хвилин на 146 км+850 м автодороги сполученням Жовква - Червоноград, у с. Боянець на вул. Чорновола, біля будинку АДРЕСА_1, відбулась ДТП (наїзд) за участю вантажного автомобіля «ІVЕСО-75 Е17», реєстраційний номер НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_2, що є відповідачем у даній справі та пішохода ОСОБА_8. Внаслідок зазначеного ДТП пішохід ОСОБА_8 від отриманих тілесних ушкоджень помер на місці пригоди. Загиблий пішохід ОСОБА_8 являвся сином позивача - ОСОБА_4

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_4 просила постановити рішення, яким стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 моральну шкоду в розмірі 400 000,00 гривень.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 18 вересня 2018 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4, моральну шкоду в розмірі 100 000,00 гривень (Сто тисяч гривень) 00 коп. У задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_7 моральної шкоди - відмовлено.

Вищевказане рішення Шевченківського районного суду м. Львова оскаржив ОСОБА_2 в інтересах якого діє ОСОБА_6, подавши апеляційну скаргу.

У доводах апеляційної скарги зазначає, що з рішенням не погоджується, вважає його незаконним, винесеним з порушенням норм матеріального права.

Вказує, що суд першої інстанції, прийшовши до висновку про те, що ДТП внаслідок якого загинув ОСОБА_8 було спричинено протиправними діями ОСОБА_2, не надав належної оцінки матеріалам кримінального провадження № 0000563, яке було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань від ІНФОРМАЦІЯ_1. Кримінальне провадження по даній справі було закрито за відсутністю в діях ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення.

Апелянт просить звернути увагу суд на те, що судом першої інстанції не надано належної оцінки висновку експерта за № 11/2015 року судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_8, в якому є посилання на судово-токологічну експертизу, згідно із якою в крові потерпілого виявлено 2,81 проміле етилового спирту, а в його сечі - виявлено 3,32 проміле етилового спирту, концентрація якого в крові на момент смерті могла відповідати сильній степені алкогольного сп'яніння, висновок судово-токологічної експертизи від 01.12.-02.12.2015 року за №3665/20/5 Т. та зазначає, що причиною настання ДТП є факт виходу пішохода ОСОБА_8 на смугу вантажного автомобіля "Івеко - 75 Е 17", реєстраційний номер НОМЕР_1, що власне і відображається в постанові про закриття кримінального провадження в якій слідчий прийшов до висновку про те, що встановлено, що в діях водія ОСОБА_2 не встановлено порушень вимог Правил безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, які б перебували у безпосередньому причинно-наслідковому зв'язку із настанням ДТП на її наслідком у вигляді смерті ОСОБА_8, сина позивача ОСОБА_4.

Поряд із цим, у апеляційній скарзі зазначено, що судом першої інстанції неправильно було застосовано норму матеріального права, а саме ч. 5 ст. 1187 ЦК України, відповідно до якої особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Суд не взяв до уваги, той факт, що матеріалами кримінального провадження № 0000563 доведено, що пішохід ОСОБА_8 загинув через свої дії, які проявляли у грубому порушенні Правил безпеки дорожнього руху та вказує, що важливим, є той факт, що позивач вже скористалася своїм правом на відшкодування моральної шкоди страховою компанією у розмірі 60 000 гривень. При цьому апелянт допомагав у проведенні поховання покійного ОСОБА_8 Водночас, суд першої інстанції у своєму рішення не врахував скрутного становища ОСОБА_2, який не працює та здійснює догляд за важкохворою матір'ю своєї дружини.

Просить рішення Шевченківського районного суду м Львова від 18 вересня 2018 рокускасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 зазначила, що апелянт вказує неправдиві відомості про те, що причиною зазначеного ДТП були винні дії саме загиблого ОСОБА_8, оскільки такі твердження жодним чином не підтвердженні ніякими доказами. Поряд із цим, у відзиві на апеляційну скаргу наголошується на тому, що ОСОБА_2 було притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення Правил дорожнього руху, що підтверджується матеріалами справи та останнім не заперечується та отримана позивачем сума страхового відшкодування була витрачена на влаштування пам'ятника на могилі померлого внаслідок ДТП сина, що є матеріальними витратами. Водночас, отриманих коштів від страхової компанії не вистачило останній для покриття понесених витрат, пов'язаних із похованням сина, а відтак ОСОБА_4 звернулась із позовом про стягнення коштів із ПрАТ «Українська пожежна страхова компанія» до суду.

Позивач ОСОБА_4 вважає, що судом першої інстанції повно та всебічно досліджено усі наявні в матеріалах справи докази, об'єктивно надано оцінку обставинам справи, а отже оскаржуване рішення є таким, що ґрунтується на нормах чинного законодавства України та не підлягає скасуванню.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Пунктом 8 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) визначено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до Указу Президента України № 452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий - Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

За частиною 6 статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, вивчивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Колегія суддів вважає що оскаржуване судове рішення Шевченківського районного суду м. Львова відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди апелянта з рішенням суду першої інстанції лише в частині стягнення з ОСОБА_2 моральної шкоди в розмірі 100 000,00 гривень (Сто тисяч гривень) 00 коп, у частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_7 моральної шкоди вказане рішення не оскаржується, тому судом апеляційної інстанції в тій частині не переглядається.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається із матеріалів справи, 23.11.2015 року приблизно о 17 годині 50 хвилин на 146 км+850 м автодороги сполученням Жовква - Червоноград, у с. Боянець на вул. Чорновола, біля будинку АДРЕСА_1, відбулась ДТП (наїзд) за участю вантажного автомобіля «ІVЕСО-75 Е17», реєстраційний номер НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_2, що є відповідачем у даній справі та пішохода ОСОБА_8 Внаслідок зазначеного ДТП пішохід ОСОБА_8 від отриманих тілесних ушкоджень помер на місці пригоди.

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3, виданого 26.11.2015 року, ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 29 років, про що Купичвільською сільською радою Жовківського району Львівської області складено відповідний актовий запис №15. Позивач являється матір'ю загиблого ОСОБА_8, що підтверджується копією свідоцтва про народження ОСОБА_8, згідно якого батьками останнього є ОСОБА_9 та ОСОБА_4

Відомості про вищевказану дорожньо-транспортну пригоду внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 23.11.2015 року за № 0000563 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Надалі, постановою старшого слідчого СУ ГУ НП у Львівській області Горбаль М.М. від 30.03.2017 року, кримінальне провадження № 0000563 від 23.11.2015 року закрито у зв'язку з відсутністю складу кримінальної правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України. Вказана постанова про закриття кримінального провадження була скасована ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова, проте після того неодноразово повторно кримінальне провадження № 0000563 від 23.11.2015 року було закрито, зокрема останній раз 30 грудня 2017 року постановою слідчого СУ ГУ НП у Львівській області Вольського О.М. кримінальне провадження № 0000563 від ІНФОРМАЦІЯ_1 закрито у зв'язку з відсутністю складу кримінальної правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Проте, відносно ОСОБА_2 винесено постанову, якою притягнуто ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП за порушення п. 12.4 ПДР України.

Із висновку №3959 від 01.03.2017 року судово-автотехнічної експертизи по дослідженню обставин ДТП по кримінальному провадженні №0000563 вбачається, що навіть якщо б водій ОСОБА_2 вів свій автомобіль марки «ІVЕСО-75 Е17», реєстраційний номер НОМЕР_2 із допустимою швидкістю у населеному пункті (60 км/год) та своєчасно застосував екстрене гальмування із завданого моменту виникнення небезпеки для руху, пішохід ОСОБА_8 при завданих вихідних даних не встигав би вийти за межі небезпечної зони, тобто навіть при русі із допустимою швидкістю 60 км/год. водій ОСОБА_2 не мав технічної можливості уникнути скоєння даної ДТП шляхом своєчасного застосування екстренного гальмування. При завданих вихідних даних перевищення водієм ОСОБА_2 допустимої швидкості руху у населеному пункті (60 км/год.) не перебуває у причинно-наслідковому зв'язку з фактом даної ДТП.

При цьому, у вищевказаному висновку зазначено, що у заданій дорожній ситуації водій ОСОБА_2 повинен був з технічної точки зору керуватися вимогами п.п. 1.5;1.10 (небезпека для руху); 2.3 (п.п. «б» та «д»); 12.2; 12.3 та 12.4 ПДР України, у відповідності до яких вказаний водій повинен був рухатись зі швидкістю не більше 60 км/год. та своєчасно застосувати екстренне гальмування із заданого слідчим моменту виникнення небезпеки для руху. При заданих вихідних даних причиною настання даної ДТП, з технічної точки зору є факт виходу пішохода ОСОБА_8 на смугу руху вантажного автомобіля марки «ІVЕСО-75 Е17», реєстраційний номер НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_2, на такій віддалі до останнього, яка вже була недостатньою для уникнення наїзду.

Поряд із цим, суд першої інстанції, аналізуючи положення Цивільного кодексу України, дійшов до висновку, що моральна шкода, яка завдана внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку незалежно від вини такої особи.

При цьому, судом встановлено, що позивач, як мати загиблого ОСОБА_8 має право у відповідності до вимог ст. 1168 ЦК України, на відшкодування завданої їй моральної шкоди, і саме внаслідок вищевказаного ДТП, під керуванням відповідача ОСОБА_2 позивач ОСОБА_4 отримала та зазнала сильних душевних та моральних страждань у зв'язку з смертю сина.

Таким чином, оскільки відповідачем ОСОБА_2 не надано суду доказів щодо звільнення останнього від обов'язку відшкодувати моральну шкоду позивачу, а також не доведено, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, як це передбачено ст. ст. 1167, 1187 ЦК України, а тому суд першої інстанції прийшов до висновку, що саме ОСОБА_2 є відповідальним за відшкодування спричиненої моральної шкоди у зв'язку із вищезазначеною ДТП.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_7, на користь ОСОБА_4 дійшов до вірного висновку з врахуванням обставин справи, зокрема, висновок №3 959 від 01.03.2017 року судово-автотехнічної експертизи по дослідженню обставин ДТП по кримінальному провадженні № 0000563, те, що правопорушення вчинено ОСОБА_2, а не ОСОБА_7, ступінь вини самого ОСОБА_8 та його поведінку, ступінь вини відповідача, часткове відшкодування ОСОБА_7 витрат на поховання ОСОБА_8, майновий стан останнього і його можливості, а також вимоги розумності та справедливості.

На підставі встановлених обставин та дослідження наявних матеріалів справи,, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, Шевченківський районний суд м. Львова дійшов до висновку, що позов підставний та підлягає до часткового задоволення.

Колегія суддів погоджується із зазначеними висновками суду першої інстанції виходячи із наступного.

Так, Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

За загальними правилом частини другої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела.

Згідно із п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Пунктом 9 постанови Пленум Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Відповідно до ч. 1 ст. 1188 Цивільного кодексу України, у разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки їх власникам (володільцям) питання про відшкодування шкоди вирішується за принципом вини. У випадках завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки іншим особам застосовується положення ч. 2 ст. 1188 Цивільного кодексу України.

Згідно з нормою ч. 1 ст. 1172 Цивільного кодексу України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

З аналізу змісту глави 82 ЦК України убачається, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду». За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі частини першої статті 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування. Така конструкція цивільно-правової відповідальності надає потерпілому можливість більш ефективно та оперативно захистити свої права та інтереси.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 Цивільного кодексу України встановлено відповідальність за моральну шкоду, завдану фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю покладається на особу, яка її завдала, за загальним правилом за наявності її вини.

Тобто, частина перша статті 1167 Цивільного кодексу України визначає: по-перше, відповідальну за моральну шкоду особу, а саме, особу, яка її завдала; та по-друге, загальні умови відшкодування моральної шкоди - і серед інших, - наявність вини заподіювача, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно із ч. 2 ст. 1167 Цивільного кодексу України передбачені спеціальні випадки відшкодування моральної шкоди, коли на відміну від загальних правил, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала, серед яких - і випадок відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

У відповідності до п. 2 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» зазначено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 440 і 450 ЦК шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Таким чином, ч. 2 ст. 1167 Цивільного кодексу України передбачає підстави відшкодування моральної шкоди незалежно від вини заподіювача, проте не змінює відповідальну за відшкодування моральної шкоди особу, якою за змістом статті 1167 ЦК України залишається особа, яка безпосередньо завдала моральну шкоду, а саме - винний водій.

До аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 20 червня 2018 року у справі № 426/5409/15-ц.

Відповідно до ч. 4 п.4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01 березня 2013 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» відсутність складу злочину, наприклад, у разі відмови у порушенні кримінальної справи, закриття кримінальної справи за правилами Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року чи закриття кримінального провадження за правилами Кримінального процесуального кодексу України 2012 року не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова (ухвала) слідчого, прокурора, суду про відмову в порушенні кримінальної справи або її закриття, закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК.

Відтак, закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_2 у зв'язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення не звільняє останнього, як володільця джерела підвищеної небезпеки, від цивільно-правової відповідальності за шкоду, завдану смертю ОСОБА_8, внаслідок дії цього джерела підвищеної небезпеки та він повинен нести цю цивільно-правову відповідальність.

Аналогічні висновки підтримав Верховний Суд у постанові від 23 січня 2019 року у справі № 674/1666/14-ц.

Із матеріалів справи вбачається та підтверджується відповідними доказами, що ОСОБА_4 отримала від ПрАТ «Українська пожежна страхова компанія» 60 000 (Шістдесят) тисяч 00 коп, з яких 18 000 (Вісімнадцять тисяч) гривень 00 коп. витрачено на оплату наданої правової допомоги у даній справі, а 40 594 (Сорок тисяч п'ятсот дев'яносто чотири) гривні 00 коп. на виготовлення пам'ятника загиблому ОСОБА_8

Таким чином, майже вся отримана позивачем сума страхового відшкодування була витрачена на правову допомогу та виготовлення пам'ятника на могилі померлого внаслідок ДТП сина, що є матеріальними витратами, а не відшкодуванням моральної шкоди.

При цьому, у матеріалах справи відсутні докази, які підтверджують факт та розмір витрат апелянта на придбання одягу для покійного на похорон, труни, вінка тощо, а також оплату послуг священника, участь церковного хору у похоронному обряді, транспортних послуг, послуг мед. експерта щодо огляду трупа ОСОБА_8, про які зазначає ОСОБА_2 у апеляційній скарзі.

Разом з тим, вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, завданої ОСОБА_2 унаслідок дорожньо-транспортної пригоди, слід враховувати, що статтею 26-1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено відшкодування моральної шкоди у розмірі 5 % від страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров'ю, а не від ліміту відповідальності страховика за шкоду, заподіяну здоров'ю.

При цьому згідно зі статтею 1194 Цивільного кодексу України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 07 березня 2018 року у справі № 157/353/16-ц та у постанові Верховного Суду від 05 березня 2018 року у справі № 687/1585/16-ц.

З огляду на викладене, та той факт, що отриманих коштів від страхової компанії не вистачило ОСОБА_4 для покриття понесених витрат, пов'язаних із похованням сина, ОСОБА_4 звернулась із позовом про відшкодування матеріальної шкоди завданої дорожньо-транспортною пригодою із ПрАТ «Українська пожежна страхова компанія» до суду.

Так, як вбачається із Єдиного державного реєстру судових рішень, 19 травня 2017 року Жовківським районним судом Львівської області відкрито провадження у справі № 444/1136/17 за позовом ОСОБА_4 до ПрАТ «Українська пожежна страхова компанія» про відшкодування матеріальної шкоди завданої дорожньо-транспортною пригодою.

Надалі, ухвалою Жовківському районному суді Львівської області від 26 червня 2017 року справу № 444/1136/17 направлено за підсудністю до Подільського районного суду м. Києва, у якому на даний час здійснюється судовий розгляд вказаної справи.

З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджується із висновками суду першої інстанції, що саме ОСОБА_2 є відповідальним за відшкодування спричиненої моральної шкоди у зв'язку із вищезазначеною ДТП, а відтак підставне та обґрунтоване рішення суду щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4, моральної шкоди в розмірі 100 000 гривень (Сто тисяч гривень) 00 коп., що прийняте із врахуванням вимог розумності і справедливості.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід відхилити.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції. Підстави для скасування рішення Шевченківського районного суду м. Львова відсутні.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 18 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 5 лютого 2019 року.

Головуючий

Судді