Постанова

Іменем України

26 червня 2019 року

м. Київ

справа №757/21050/16-ц

провадження № 61-17790св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:Сердюка В. В., Грушицького А. І., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Державна казначейська служба України,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Печерського районного суду м. Києва від 18 листопада 2016 року в складі судді Цокол Л. І. та рішення Апеляційного суду міста Києва від 22 березня 2017 року в складі колегії суддів: Вербової І. М., Шахової О. В., Поливач Л. Д.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

Утравні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України про стягнення збитків, понесених при відшкодуванні моральної шкоди, компенсації та інфляційних витрат за порушення встановленого законом строку перерахування коштів.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, щорішенням Апеляційного суду Житомирської області від 13 травня 2014 року на його користь з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду, стягнуто 300 000,00 грн. На виконання зазначеного рішення суду, 11 червня 2014 року Коростенським міськрайонним судом Житомирської області виданий виконавчий лист, проте судове рішення на підставі вказаного виконавчого документа виконане лише 18 квітня 2016 року.Перераховані Державною казначейською службою України кошти були зараховані на картковий рахунок ОСОБА_2 , який діяв на підставі довіреності, відкритий в ТВБВ 10026/0187 філії - Головне управління по м. Києву та Київській області АТ «Ощадбанк», після утримання комісійної винагороди згідно з тарифам - 0,5% від суми зарахування, а саме - 1500 грн.

Враховуючи наведене, позивач, з урахуванням збільшених позовних вимог, просив стягнути з відповідача на його користь за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку грошові кошти в сумі 515 054,79 грн, з яких: 14 054,79 грн - 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, 499 500,00 грн - інфляційні витрати, а також 1 500,00 грн - сума коштів, яка не сплачена відповідачем під час перерахування грошових коштів позивачу.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 18 листопада 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково, відшкодовано останньому збитки у розмірі 1 500,00 грн, 3% річних та прострочення перерахування коштів в розмірі 14 054,79 грн, інфляційних витрат в розмірі 199 500,00 грн за рахунок Державного бюджету, шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку. В решті вимог - відмовлено.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що відновлення порушеного права позивача (відшкодування завданої моральної шкоди) здійснено не в повному обсязі, витрати останнього у вигляді утримання з нього комісійної винагороди згідно з тарифами банку є фактично його збитками, а тому підлягають відшкодуванню. Крім того, суд дійшов висновку, що позивач правомірно ставив питання про відшкодування 3% річних за період невиконання судового рішення та інфляційних витрат, а тому задовольнив позовні вимоги також у цій частині, при цьому зазначив, що позивач помилково визначив суму в розмірі 499 500,00 грн, оскільки вказана сума включає розмір коштів стягнутих судом.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 22 березня 2017 року рішення суду першої інстанції в частині зобов`язання відшкодувати ОСОБА_1 збитки в розмірі 1 500,00 грн за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимоги в цій частині. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Частково скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що до повноважень Державної казначейської служби України не входить уточнювати наявність або відсутність комісії банку під час перерахування грошових коштів, а також її розмір під час отримання грошових коштів стягувачами. При цьому, колегія суддів погодилася з висновком суду першої інстанції в тій частині, що права та законні інтереси ОСОБА_1 щодо стягнення на його користь визначеної судом грошової суми на відшкодування завданої посадовими особами суб`єктів владних повноважень моральної шкоди дійсно були порушеними, а тому вимоги останнього в частині відшкодування на його користь 3% річних за невиконання рішення суду (прострочення перерахування коштів) та інфляційних витрат за рахунок Державного бюджету України є обґрунтованими, а отже підлягали задоволенню.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників

У травні 2017 року Державна казначейська служба України подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Печерського районного суду м. Києва від 18 листопада 2016 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 22 березня 2017 року, в якій проситьскасувати зазначенісудові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзізаявник вказуєна те, що норми законодавства, що гарантують право особи на відшкодування за рахунок держави майнової та моральної шкоди, не передбачають нарахування компенсації та моральної шкоди за порушення строків перерахування коштів за відповідними рішеннями. При виконанні судових рішень на відшкодування шкоди за рахунок держави, Казначейству не надано повноважень для нарахування компенсації за порушення строку перерахування коштів. Статтею 23 Бюджетного кодексу України передбачено, що будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення.

У серпні 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в якому просив касаційну скаргу відхилити.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, витребувано матеріали справи та надано строк для подання заперечень на касаційну скаргу.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів»), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки», у зазначеній справі призначено повторний автоматизований розподіл.

03 червня 2019 року справу розподілено судді-доповідачу.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції обмежений доводами касаційної скарги, а тому в цьому випадку Верховний Суд переглядає рішення судів в частині задоволення позову.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскількиїх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають вимогам ЦПК України (у редакції на час їхухвалення) щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, щопостановою слідчого відділу Коростенського МВ УМВС України в Житомирській області від 21 лютого 2013 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000350 від 20 грудня 2012 року - закрито, у зв`язку з відсутністю в діянні ОСОБА_1 складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 121 КК України.

Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 13 травня 2014 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до прокуратури Житомирської області, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду, відшкодування моральної шкоди,стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди суму в розмірі 300 000,00 грн.

На виконання зазначеного рішення суду, 11 червня 2014 року Коростенським міськрайонним судом Житомирської області виданий виконавчий лист у справі № 279/7431/13-ц. Відповідно до виконавчого документа судове рішення виконане 18 квітня 2016 року.

Перераховані Державною казначейською службою України кошти були зараховані на картковий рахунок ОСОБА_2 , діючого за довіреністю, відкритий в Територіальному відокремленому безбалансовому відділенні 10026/0187 філії - Головне управління по м. Києву та Київській області АТ «Ощадбанк», після утримання комісійної винагороди згідно з тарифам - 0,5% від суми зарахування, а саме - 1 500,00 грн.

Нормативно-правове обґрунтування

Рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (частина друга статті 6 Закону України «Про виконавче провадження»).

Постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 затверджений Порядок виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників (далі - Порядок).

Відповідно до пункту 3 Порядку рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Міністерства фінансів, про стягнення коштів боржників у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань).

Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Статтею 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», передбачено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно із частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу, відповідно до частини п`ятої якої у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

За змістом цієї норми правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана сплатити на користь другої сторони гроші, є грошовим зобов`язанням.

Стаття 625 ЦК України входить до розділу I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних витрат на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Тобто Верховний Суд не має права встановлювати обставини справи і оцінювати докази.

Враховуючи наведене, ухвалюючи оскаржувані рішення, суди, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням вказаних обставин і вимог, дійшли правильного висновку простягнення з відповідача на користь позивача інфляційних витрат та 3 % річних за несвоєчасне виконання рішення суду у визначених судами розмірах.

Доводи касаційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки відсутність коштів у державних органів не є підставою для невиконання грошового зобов`язання, позаяк Конституцією України передбачено, що держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку, при цьому невиконання судового рішення на користь заявника впродовж тривалого часу є порушенням його прав на справедливий судовий розгляд, закріплений в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Суди забезпечили повний та всебічний розгляд справи на основі наданих доказів, рішення судів відповідають нормам матеріального та процесуального права. Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального чи процесуального права, що може бути підставою для скасування судового рішення.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України.

Керуючись статтями 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргуДержавноїказначейськоїслужбиУкраїнизалишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 18 листопада 2016 року у нескасованій частині та рішення Апеляційного суду міста Києва від 22 березня 2017 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. В. Сердюк А. І. Грушицький
І. М. Фаловська