Дата документу 06.02.2019 Справа № 334/480/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/952/19 Головуючий у 1-й інстанції: Турбіна Т.Ф.
Є.У.№ 334/480/18 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

Гончар М.С.,

секретар: Бєлова А..В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

за апеляційними скаргами ОСОБА_3, Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 05 листопада 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаним позовом, який в ході розгляду справи доповнювала і уточнювала. Зазначала, що з 01.08.2017 обіймала посаду заступника начальника відділу експертизи Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області (далі - Управління). Наказом № 135-к від 26.12.2017 «Про звільнення працівників» її звільнено із займаної посади на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України - у зв'язку із скороченням чисельності та штату працівників. Посилаючись на те, що розірвання трудового договору відбулося з порушенням вимог трудового законодавства, оскільки її не було попереджено про майбутнє вивільнення, їй не були запропоновані вакантні посади, не враховано її переважне право залишення на роботі, просила суд визнати незаконним та скасувати наказ про звільнення, поновити її на роботі та стягнути з відповідача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, відкоригований на коефіцієнт підвищення заробітної плати.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 05 листопада 2018 року позов задоволено частково.

Визнано незаконним і скасовано пункт 6 наказу Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України у Запорізькій області №135-к «Про звільнення працівників» від 26.12.2017 року про звільнення ОСОБА_3 з посади заступника начальника відділу експертизи тимчасової непрацездатності Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_3 на посаді заступника начальника відділу експертизи тимчасової непрацездатності Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області.

Стягнуто з Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України у Запорізькій області на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу станом на 05.11.2018 у сумі 125 692,70 грн. В іншій частині позову про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено.

Стягнуто з Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України у Запорізькій області судовий збір у розмірі 1961,73 грн. в дохід держави.

Рішення в частині поновлення ОСОБА_3 на роботі допущено до негайного виконання.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 зазначає, що судом неправильно визначений середній заробіток за час вимушеного прогулу, оскільки не враховано підвищення посадових окладів з 01.01.2018р і не застосовано коефіцієнт підвищення посадового окладу, як це передбачено п.10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Кабінетом Міністрів України від 08.02.1995р №100. Просить рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу змінити, стягнувши з відповідача 251 385,40 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 відповідач посилався на безпідставність застосуванням позивачем коригуючого коефіцієнту 2 до середнього заробітку, оскільки пункт 10 Порядку № 100 надає можливість організаціям здійснювати коригування зарплати з урахуванням їх фінансових можливостей, та на цій підставі управлінням Фонду було видано наказ № 276, яким визначено коефіцієнт підвищення посадових окладів у розмірі 1,000001. Вважає, що позивач не обіймала нову посаду заступника, оклад якого з 01.01.2018р. у новому штатному розкладі визначено в сумі 10 070 грн., а тому не може претендувати на розрахунок середнього заробітку із цього окладу. Крім того, постановою правління Фонду соціального страхування №52 від 10.10.2017 змінено структуру оплати праці та виключено щомісячну надбавку у розмірі до 50% за високі досягнення.

В апеляційній скарзі Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області вказує, що звільнення ОСОБА_3 відбулося з дотриманням норм трудового законодавства, оскільки про майбутнє вивільнення вона була попереджена завчасно, що підтверджується її підписом про ознайомлення із наказом №10-1550 від 24.10.2017. Вважає помилковими висновки суду першої інстанції про порушення переважного права позивачки на залишення на роботі, оскільки відбулося скорочення посади, яку остання обіймала, а вирішення питання про працевлаштування працівника на нову посаду відноситься до виключної компетенції адміністрації. В установі були відсутні вакантні посади, так як скороченню підлягали 105 штатних одиниць, а тому жодна посада не могла бути запропонована позивачці. На думку відповідача, суд мав змінити дату розірвання трудового договору, а не поновлювати ОСОБА_3 на посаді, яка відсутня в штатному розписі.

ОСОБА_3 у відзиві на апеляційну скаргу відповідача вказує на її необґрунтованість, оскільки суд, на її думку, правильно визнав наявність порушень з боку роботодавця при її звільненні: відсутність попередження про скорочення, неврахування її переважного права на залишення на роботі та не забезпечення її роботою шляхом пропозиції вакантних посад.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно статті 375 ЦПК України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що звільнення ОСОБА_3 відбулося із порушенням вимог трудового законодавства, оскільки вона не була попереджена про майбутнє вивільнення за два місяці до розірвання трудового договору. Попередження № 10-1550 від 26.10.2017, яким до відома працівника з посиланням на ст.32 КЗпП України доведено про майбутні зміни умов оплати та стимулювання праці, зміни в організації виробництва і про можливе звільнення, не є персональним попередженням останнього про майбутнє звільнення.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону і узгоджуються із зібраними у справі доказами.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 з 01.08.2017 була прийнята на посаду заступника начальника відділу експертизи Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області в порядку переведення відповідно до наказу від 31.07.2017 №25-к в результаті реорганізації фондів соціального страхування (а.с.12-15).

Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області є юридичною особою, підпорядковане та підзвітне виконавчій дирекції Фонду соціального страхування України. Чисельність працівників Управління, в межах граничної чисельності працівників Фонду затвердженої правлінням Фонду, затверджує директор виконавчої дирекції Фонду (а.с.95-99, п.п.1.2,1.8,6.3 Положення).

Постановами правління Фонду соціального страхування України від 12.09.2017 №47 , від 10.10.2017 №№50,51,52 з 01.01.2018 зменшено граничну чисельність працівників Фонду, змінено структури органів Фонду, затверджено нові схеми посадових окладів працівників виконавчої дирекції та змінено умови оплати та стимулювання праці (а.с.47-49).

На виконання Постанови №50 наказом виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 23.10.2017 №562 «Про затвердження граничної чисельності працівників робочих органів виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у Запорізькій області» (надалі - Наказ №562) затверджено граничну чисельність працівників Управління та його відділень у кількості 212 штатних одиниць. Пунктом 2 зазначеного наказу зобов'язано начальника управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області провести до 01.11.2017 року передбачені чинним законодавством заходи щодо попередження працівників управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області та його відділень про зміни в організації виробництва і праці та про зміни істотних умов праці (а.с.50).

На виконання п.п. 2.1.2 постанови №50 директором виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України Пожидаєвим І.В. 31.10.2017 року затверджено новий штатний розпис управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області у кількості 65 штатних одиниць та погоджено штатні розписи 10 відділень управління у кількості 147 штатних одиниць, які вводяться в дію з 01.01.2018 року (а.с.52-57).

Внаслідок вищевказаних змін у структурі органів Фонду загальна штатна чисельність працівників Управління та його відділень у Запорізькій області з 01.01.2018 року була зменшена з 317 до 212 штатних одиниць, в новому штатному розписі не передбачений та відсутній відділ експертизи тимчасової непрацездатності, в якому позивач займала посаду начальника до її звільнення.

26.10.2017 ОСОБА_3 вручено попередження №10-1550 від 24.10.2017 року, в якому зазначено, що відповідно до вимог ст.32 КЗпП України на виконання Постанов правління Фонду від 12.09.2017 №47, від 10.10.2017 №50-52 з 01.01.2018 змінюються умови оплати та стимулювання праці працівників виконавчої дирекції Фонду та її робочих органів. Працівника повідомлено про зміни в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці, зокрема про зміну системи оплати та стимулювання праці, розміру посадового окладу, зміну найменування посад, які вступлять в дію 01.01.2018, а також про можливе майбутнє звільнення (а.с.20).

Пунктом 6 Наказу Управління виконавчої дирекції Фонду у Запорізькій області від 26.12.2017 №135-к «Про звільнення працівників» ОСОБА_3 звільнено із займаної посади у зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників, на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України. Підстава - штатний розпис, який вступає в дію з 01.01.2018 року, попередження від 24.10.2017 року № 10-1550 ( а.с.16-19).

Відповідно до п. 1 ч. 1ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

У пункті 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 №9 роз'яснено, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1ст. 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Згідно ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Як вбачається із попередження №10-1550 від 24.10.2017, ОСОБА_3 з посиланням на ст.32 КЗпП України повідомлено про зміни з 01.01.2018 в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці, зокрема про зміну системи оплати та стимулювання праці, розміру посадового окладу, зміну найменування посади, а також про можливе майбутнє звільнення.

За змістом ст.32 КЗпП про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Оскільки вручене позивачці попередження від 24.10.2017 з посиланням на ст.32 КЗпП України повідомляло останню про зміну істотних умов праці і про можливе звільнення, проте в ньому не йшлося про те, що посада, яку обіймала ОСОБА_3, підлягає скороченню, а вона - звільненню, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недотримання роботодавцем вимог ч.1 ст. 49-2 КЗпП України.

Доводи Управління про належне виконання підприємством вимог ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України щодо попередження позивача про наступне звільнення є неприйнятним.

По-перше, зазначена в попередженні норма права (ст.32 КЗпП України) регламентує питання, пов'язані з переведенням працівника у зв'язку із зміною істотних умов праці, а не звільненням у зв'язку із скороченням чисельності або штату працівників; по-друге, попередження про звільнення за обставинами, передбаченими ст.32 КЗпП України, відбувається в разі відмови працівника від подальшої роботи в нових умовах; по-третє, попередження про наступне звільнення на підставі п.1. ч.1. ст.40 КЗпП України (на яку підприємство не посилалось) вказує на майбутнє звільнення та не містить посилань на «можливе майбутнє звільнення».

Висновки суду першої інстанції про те, що роботодавцем не враховано переважне право залишення на роботі позивачки, є помилковими, оскільки переважне право залишення працівника на роботі враховується лише в разі скорочення однорідних професій. У даному випадку мало місце скорочення відділу експертизи тимчасової непрацездатності, в якому позивач займала посаду заступника начальника, а отже і скорочення посади заступника начальника.

Переважне право на залишення працівника на роботі не тотожне переважному праву його працевлаштуванню на нову посаду. Перше право за більш кваліфікованими працівниками визначається ст.42 КЗпП України, а друге - ні.

Проте, вказаний помилковий висновок суду першої інстанції не призвів до неправильного вирішення спору.

Відповідно до ч. 2 ст. 40 КЗпП України, звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Частиною 3 ст. 49-2 КЗпП України встановлено, що одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Як зазначалося відповідачем у судовому засіданні, на момент проведення процедури скорочення інших посад, які могли б бути запропоновані позивачці, в Управлінні не було, а тому їй не було запропоновано жодної посади.

Установивши, що роботодавцем був порушений встановлений ст.49-2 КЗпП України порядок вивільнення працівника, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про скасування наказу про звільнення і про поновлення останнього на роботі.

Відповідно до ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір та одночасно приймається рішення про виплату працівникові середнього заробітку за увесь час вимушеного прогулу. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Як роз'яснено у п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» та п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи із заробітку за останні два календарні місяці роботи відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок № 100).

Згідно з пунктом 1 Порядку цей Порядок застосовується, у тому числі, у випадку вимушеного прогулу. Відповідно до пункту 5 Порядку №100, основою для обчислення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.

З урахуванням норм абз. 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Ураховуючи, що звільнення ОСОБА_3 відбулося у грудні 2017 року, суд першої інстанції, застосовуючи норми Порядку, дійшов обґрунтованого висновку про те, що середня заробітна плата позивача повинна обчислюватися з виплат, отриманих ним за попередні два місяці роботи, що передували звільненню, тобто за жовтень і листопад 2017 року.

Відповідно до п. 5 Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку).

Згідно матеріалів справи, у жовтні 2017 року позивачу нараховано заробітну плату у розмірі 12 335,75 грн. за 21 робочий день, у листопаді 2017 року - у розмірі 13279,19 грн. за 22 робочих дні, тобто 25614,94 грн. за 43 робочих дні. Таким чином, середньоденна заробітна плата становить 595,70 грн. (25614,94 грн. / 43 дні = 595,70 грн.). Розрахунок здійснений у відповідності до п. 8 Порядку, відповідачем не заперечується і не спростовується.

Період, протягом якого за позивачем зберігається середній заробіток, з наступного дня після звільнення по день прийняття судом рішення, тобто з 30.12.2017 по 05.11.2018, що становить 211 робочих днів. Таким чином, сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу ОСОБА_3 становить 125692,70 грн. (595,70 грн. х 211 днів = 125692,70 грн.).

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що при обчисленні середнього заробітку за час вимушеного прогулу положення пункту 10 Порядку щодо коригування заробітної плати, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, на коефіцієнт підвищення, застосуванню не підлягають.

За змістом пункту 10 Порядку, обчислення середньої заробітної плати у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення.

В обґрунтування цієї вимоги позивач вказує, що її середня заробітна підлягала корегуванню на коефіцієнт підвищення посадових окладів, встановлених новим штатним розписом управління Фонду з 01.01.2018 для п'яти посад заступників начальників Управління.

Разом з тим, як вбачається із штатного розпису, який вступив у дію з 01.01.2018, посада, яку обіймала позивачки до звільнення, не передбачена. Постановою правління Фонду №52 від 10.10.2017 змінено структуру оплати праці, встановлено нові розміри посадових окладів, виключено щомісячну надбавку за високі досягнення у праці. Вказані зміни в структурі оплати праці унеможливлюють застосування корегую чого коефіцієнту, обчисленого позивачкою шляхом ділення розміру нового посадового окладу на розмір її окладу.

Таким чином, посадові оклади зазначених у новому штатному розписі посад, які позивач не займала, не підлягають для розрахунку коефіцієнта підвищення окладів при обчисленні середньої заробітної плати позивача за час вимушеного прогулу.

Позивачем помилково застосовано коефіцієнт підвищення посадових окладів у зв'язку з тим, що з 01.01.2018 набрала чинності Постанова правління Фонду соціального страхування України №52 від 10.10.2017 «Про внесення змін до Положення про умови оплати праці та стимулювання праці працівників Фонду соціального страхування України». Вказаною Постановою змінено структуру оплати праці, зокрема, встановлено нові розміри посадових окладів, проте зі структури фонду оплати праці виключено щомісячну надбавку за високі досягнення у праці, яка встановлювалась працівникам у розмірі до 50% посадового окладу. Таким чином, підсумковий рівень оплати праці майже не змінився, при цьому

змінився розподіл складових частин оплати праці: збільшилась гарантована

частина у вигляді окладу, проте зменшилась частина, яка залежить від

продуктивності праці.

Вказані зміни в структурі оплати праці не дають змогу порівнювати оклади старого штатного розпису (діяв до 01.01.2018) та нового штатного розпису (вступив в силу з 01.01.2018), оскільки внаслідок змін в організації виробництва і праці, змін істотних умов праці відбулось зменшення складових заробітної плати, зокрема, виключення зі структури заробітної плати 50% надбавки за високі досягнення у праці.

Враховуючи викладені обставини, позивачем безпідставно взято в якості бази для порівняння розмір окладу за старим та новим штатним розписом, оскільки структура оплати праці в них відрізняється, що унеможливлює їх порівняння.

Відповідно до абз. 1 п. 10 Порядку №100, на який посилається

ОСОБА_3, на госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» Фонд є некомерційною самоврядною організацією, що діє на підставі статуту, який затверджується його правлінням.

Враховуючи вимоги законодавства та матеріальне становище Фонду, 29.12.2017 управлінням Фонду було видано наказ №276 «Про застосування пункту 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати». Вказаним наказом, з 01.01.2018 передбачено, що при обчисленні середньої заробітної плати відповідно до Порядку №100 по всіх працівниках управління та його відділень застосовувати коефіцієнт підвищення посадових окладів 1,000001.

Таким чином, коефіцієнт підвищення посадових окладів (1,000001) в управлінні Фонду встановлено у передбачений Порядком №100 спосіб, тому позивачем безпідставно застосовано коефіцієнт в розмірі 2.

Доводи ОСОБА_3 про те, що начальник управління Фонду не наділений повноваженнями видавати наказ про застосування пункту 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, є неспроможними.

Відповідно до п. 5.6.5 Положення про управління Фонду соціального страхування України у Запорізькій області, начальник управління здійснює оперативне управління коштами в межах затвердженого кошторису.

Підвищення посадових окладів на коефіцієнт підвищення здійснювалось в межах затвердженого кошторису, тому начальник Управління діяв в рамках своїх повноважень.

Окрім того, п. 6.2. Положення про управління Фонду встановлено вичерпний перелік складових заробітної плати, які затверджуються правлінням Фонду, серед таких складових відсутній коефіцієнт підвищення посадових окладів, що свідчить про те, що його встановлення здійснюється самим управлінням, шляхом видання наказу начальником управління.

Посилання позивача в обґрунтування своїх доводів щодо необхідності коригування заробітної плати на рішення Верховного Суду України від 21.01.2015 №6-203-цс14 є некоректним, оскільки у справі, по якій було висловлено відповідну правову позицію, мало місце підвищення тарифних ставок та розмірів посадових окладів, проте структура заробітної плати не змінювалась.

По даній справі з 01.01.2018 фактично відбулася зміна структури заробітної плат, розмір заробітної плати не змінився, а відбувся перерозподіл співвідношення основної частини щомісячної заробітної плати (посадового окладу) до додаткової заробітної плати (надбавки, премії).

Також суд першої інстанції правомірно відхилив доводи відповідача, що при присудженні оплати за час вимушеного прогулу з суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу має бути вирахувана сума отриманої позивачем допомоги по безробіттю, яку позивач отримувала у вказаний період, та сума виплаченої при звільненні вихідної допомоги.

Виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу, при цьому законодавством України не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин, в тому числі у зв'язку з отриманням допомоги по безробіттю.

Посилання відповідача в обґрунтування заперечень проти позову щодо зменшення розміру компенсації за час вимушеного прогулу на пункт 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» є помилковим, оскільки викладені в цій постанові роз'яснення були зроблені з урахуванням вимог закону, зокрема частини третьої статті 117 КЗпП України, яку виключено на підставі Закону України № 3248-15 від 20 грудня 2005 року «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України». Указана правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 25.05.2016 (№ 6-511цс16), постанові від 22.11.2017 (№6-1660цс16), постанові Верховного Суду від 20.06.2018 (справа №826/808/16, провадження № 11-134ас18).

Докази та обставини, на які посилаються сторони в апеляційних скаргах, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

За вказаних обставин доводи апеляційних скарг про невідповідність висновків суду першої інстанції вимогам закону є безпідставними.

Отже, апеляційний суд вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляції, не вбачається.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст. ст.374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 і Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 05 листопада 2018 року по цій справі залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено і підписано 07 лютого 2019 року.

Головуючий

Судді: