Справа № 237/1776/17
Провадження № 2/237/699/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.12.19 року м. Курахове

Мар`їнський районний суд Донецької області у складі:

головуючого судді: Ліпчанського С.М.,

при секретарі: Бахтіяровій Н. В.,

за участю:

представника позивача: ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , заінтересована особа: ОСОБА_5 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу одного з батьків, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернулась до Мар`їнського районного суду Донецької області з позовною заявою про надання дозволу на виїзд дитини - ОСОБА_6 за кордон без згоди та супроводу батька дитини ОСОБА_4 . Просить суд надати дозвіл без згоди батька на отримання візи та на тимчасовий виїзд неповнолітнього ОСОБА_6 за межі України, в тому числі до окупованої території Донецької та Луганської області, крім того на його виїзд та в`їзд до всіх країн світу до повноліття, у супроводі його матері або бабусі.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що дитина народжена від шлюбу з відповідачем, проживає разом з нею. Відповідач участі у вихованні дитини не приймає, не цікавиться її життям, не переймається проблемами. Позивач має можливість відвести дитину на відпочинок за межі України, у зв`язку з чим зверталась до відповідача з проханням надати довіреність на перетин дитиною державного кордону, однак відповідач вказує на неможливість надати довіреність, оскільки перебуває на тимчасово окупованій території.

Заочним рішенням Мар`їнського районного суду Донецької області від 11.05.2017 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про надання дозволу на виїзд з України громадянина, який не досяг шістнадцятирічного віку задоволено.

07.02.2019 року до суду надійшла заява ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення.

Ухвалою Мар`їнського районного суду Донецької області від 12.03.2019 року заяву ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення задоволено. Скасовано заочне рішення Мар`їнського районного суду Донецької області та призначено справу до розгляду в загальному порядку.

У судове засідання призначене на 06.12.2019 року з`явився представник позивача та представник відповідача.

Представник позивача підтримав заявлений позив з підстав викладених у позовній заяві, просив його задовольнити.

Представник відповідача оголосив відзив на позовну заяву, просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Суд, вислухавши представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, встановив наступне.

Відповідно до копії свідоцтва про народження ОСОБА_6 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що відділом ДРАЦС Кіровського РУЮ м. Донецька складено відповідний актовий запис за № 465. Батьками вказано: ОСОБА_4 , ОСОБА_3 .

У позовній заяві позивач просить надати дозвіл дитини на виїзд за кордон без дозволу та супроводу батька до досягнення ним 18 років.

При цьому, відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», які набрали чинності з 01 жовтня 2016 року, вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.

З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Однак при цьому йдеться про відсутність спору між батьками з цього питання.

Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється:

за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску;

без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Таким чином, тимчасовий виїзд дитини за кордон передбачений на підставі рішення суду та має відповідати найкращим інтересам дитини.

Наведене узгоджуються з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18).

Сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки істотне значення має країна поїздки, мета такої поїздки та період поїздки.

Надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості, про що зазначено у постанові Верховного Суду від 03.07.2019 року по справі № 643/1090/17.

Надання дозволу на необмежений виїзд дитини за кордон без дозволу одного з батьків за рішенням суду законодавством не передбачено та суперечить положенням цього Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» та статтей 141, 153, 157 СК України.

Виходячи з положень зазначених норм матеріального права дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення.

Надання дозволу на необмежений виїзд дитини за кордон чинним законодавством не передбачено.

Суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог закону, дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в частині надання дозволу на виїзд дитини за кордон без дозволу батька, оскільки не зазначення позивачем конкретної адреси місця перебування дитини, період поїздки та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України виключає можливість встановити обов`язкові обставини, а саме: чи буде такий дозвіл відповідати найкращим інтересам дитини.

Що стосується позовної вимоги про надання дозволу на виготовлення закордонного паспорту дитини без дозволу батька, то підстави для задоволення позову в цій частині також відсутні, оскільки суду не було надано доказів звернення позивача до відповідного органу із заявою про виготовлення закордонного паспорту дитини та отримання відмови у його видачі.

При цьому, згідно Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон» із відповідними змінами, особі, яка не досягла шістнадцятирічного віку оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін та видача паспорта для виїзду за кордон здійснюються на підставі заяви-анкети того з батьків, з ким проживає особа, якщо батьки не перебувають у шлюбі.

Таким чином, підстави для задоволення позову відсутні.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судовий збір з відповідача на користь позивача не стягуються.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 7,141, 150,153,155,157 СК України, ст.ст. 4, 7, 12, 13, 263-265, 268 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволені позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа: ОСОБА_5 про надання дозволу на виїзд з України громадянина, який не досяг шістнадцятирічного віку відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана в судову палату по цивільним справам Донецького апеляційного суду через Мар`їнський районний суд протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення суду, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення складено 06.12.2019 року.

Суддя С. М. Ліпчанський

Дата документу 06.12.19 року