Постанова

Іменем України

26 червня 2019 року

м. Київ

справа № 143/1269/17

провадження № 61-19714св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Крата В. І., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

відповідач за первісним позовом- фермерське господарство «Ланецького»,

відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги фермерського господарства «Ланецького» та ОСОБА_2 на рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 30 березня 2018 року в складі судді Бойка А. В. та постанову Апеляційного суду Вінницької області від 07 серпня 2018 року в складі колегії суддів: Марчук В. С.,

Берегового О. Ю., Голоти Л. О.,

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до фермерського господарства «Ланецького» (далі - ФГ «Ланецького»), ОСОБА_2 про стягнення боргу.

Позовна заява мотивована тим, що 01 листопада 2015 року між ним та

ОСОБА_2 укладено договір позики, відповідно до умов якого останній отримав у позику 290 000,00 доларів США.

На забезпечення виконання даного зобов`язання у цей же день між позивачем та ФГ «Ланецького» укладено договір поруки № 2, відповідно до умов якого, ФГ «Ланецького» поручилося за виконання ОСОБА_2 указаного договору позики і взяло на себе зобов`язання повернути суму позики, якщо її не поверне позичальник.

30 січня 2017 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ФГ «Ланецького» укладено додаткову угоду про внесення змін до договорів позики та поруки від 01 листопада 2015 року, відповідно до умов якої пункт 3.1 договору позики викладено у наступній редакції: «Позичальник повинен повернути зазначену у пункті 2.1 цього договору позику позикодавцю до 01 серпня 2017 року»; пункт 5.2 договору позики - «у разі неповернення позичальником у строк суми позики передбаченої цим договором позичальник сплачує позикодавцю пеню в розмірі 1 (один) відсоток від неповернутої або невчасно повернутої суми позики за кожен день прострочення і до моменту повного повернення позики»; пункт 6.1 договору позики - «Цей договір набуває чинності з моменту підписання його сторонами, а саме з 01 листопада 2015 року і діє до моменту його повного виконання»; пункт 1.5 договору поруки - «Термін виконання основного зобов`язання за договором позики: до 01 вересня 2017 року»; пункт 5.1 договору поруки - «У разі якщо поручитель не виконає свої зобов`язання за цим договором у повному обсязі, позикодавець має право стягнути з поручителя пеню у розмірі 1 (один) відсоток від неповернутої або невчасно повернутої суми позики за кожен день прострочення і до моменту повного повернення позики»; розділ 6 договору поруки - «Цей договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань». Свої зобов`язання за вказаними договорами відповідачі не виконали.

З урахуванням викладеного та уточнень позовних вимог, ОСОБА_1 просив суд стягнути на його користь з відповідачів у солідарному порядку 17 916 489,42 грн, із яких: 7 869 353,00 грн, що еквівалентно 290 000,00 доларів США - борг за договором позики та 10 047 136,42 грн - пеня за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання.

У жовтні 2017 року ФГ «Ланецького» звернулося до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору поруки, який за заявою представника ФГ «Ланецького» - Захарченка О. В. ухвалою суду від 30 березня

2018 року залишено без розгляду.

У січні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , про визнання додаткової угоди від 30 січня 2017 року недійсною.

Позовна заява мотивована тим, що він не підписував додаткової угоди до договорів позики та поруки.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_2 просив суд визнати недійсною додаткову угоду від 30 січня 2017 року, укладену між ОСОБА_1 ,

ОСОБА_2 та ФГ «Ланецького».

Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 30 березня

2018 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Вінницької області від 07 серпня 2018 року, позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ФГ «Ланецького» на користь ОСОБА_1 17 916 489,42 грн боргу.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання додаткової угоди від 30 січня 2017 року про внесення змін до договору позики від 01 листопада 2015 року та договору поруки від 01 листопада 2015 року № 2 недійсним, відмовлено.

Задовольняючи первісний позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що у зв`язку із порушенням боржником грошового зобов`язання, яке забезпечене порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог, суд виходив із того, що відсутні належні та допустимі докази обставин на які посилався позивач.

Короткий зміст вимог касаційних скарг

У серпні 2018 рокуФГ «Ланецького» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права,просило скасувати рішення судів попередніх інстанцій та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

У вересні 2018 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення судів попередніх інстанцій та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Аргументи учасників справи

Доводи осіб, які подали касаційні скарги

Касаційні скарги ФГ «Ланецького» та ОСОБА_2 мотивовані тим, що

ОСОБА_2 не міг підписувати оскаржувану додаткову угоду, оскільки перебував у період її укладення за кордоном, що підтверджується відміткою у його паспорті. Також, не є належним доказом висновок експерта, оскільки експертиза була проведена з порушенням норм законодавства про експертизу, зокрема експертами не досліджувалися ні вільні, ні умовно-вільні, ні експериментальні зразки підпису ОСОБА_2 , а досліджувалися надані представником ОСОБА_1 - ОСОБА_3 два документи, зокрема оригінал зустрічного позову від 15 вересня 2017 року та оригінал апеляційної скарги від 15 вересня 2017 року на ухвалу Погребищенського районного суду Вінницької області про забезпечення позову від 12 вересня 2017 року з яким не можна встановити, що вони виконані достовірно ОСОБА_2 . Разом з тим, заявники вважали, що порука у відповідності до вимог частини четвертої статті 559 ЦК України є припиненою, оскільки позивач з вимогою до поручителя звернувся після спливу шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, а саме 12 вересня 2017 року, який встановлено у договорі позики від 01 листопада 2015 року. Таким чином, вважали, що судами попередніх інстанцій неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неналежним чином досліджено надані докази у їх сукупності.

Відзив інших учасників справи на касаційні скарги не подано

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судом установлено, що 01 листопада 2015 року між ОСОБА_1 та

ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до умов якого останній отримав 290 000,00 доларів США, строком до 01 листопада 2016 року. На підтвердження чого складено розписку.

На забезпечення виконання вказаного зобов`язання між ОСОБА_1 та

ФГ «Ланецького» укладено договір поруки № 2, відповідно до умов якого,

ФГ «Ланецького» взяло на себе зобов`язання у разі невиконання ОСОБА_2 умов договору позики відшкодувати ОСОБА_1 шкоду, завдану невиконанням чи неналежним виконанням основного зобов`язання, а також сплатити неустойку та пеню за порушення основного зобов`язання.

30 січня 2017 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ФГ «Ланецького» укладено додаткову угоду про внесення змін до договору позики від 01 листопада 2015 року та договору поруки від 01 листопада 2015 року № 2.

Відповідно до пункту 3.1 договору позики із змінами, внесеними додатковою угодою від 30 січня 2017 року, позичальник повинен повернути зазначену у пункті 2.1 цього договору позику позикодавцю до 01 серпня 2017 року.

Пунктом 5.2 договору позики, зі змінами, визначено, що у разі неповернення позичальником у строк суми позики передбаченої цим договором позичальник сплачує позикодавцю пеню в розмірі 1 (один) відсоток від неповернутої або невчасно повернутої суми позики за кожен день прострочення і до моменту повного повернення позики.

Пунктом 1.5 договору поруки визначено термін виконання основного зобов`язання за договором позики до 01 серпня 2017 року.

У разі якщо поручитель не виконає свої зобов`язання за цим договором у повному обсязі, позикодавець має право стягнути з поручителя пеню в розмірі 1 (один) відсоток від неповернутої або невчасно повернутої суми позики за кожен день прострочення і до моменту повного повернення позики (пункт 5.1 договору поруки).

На підтвердження виконання підписів від імені ОСОБА_2 у оскаржуваних договорах, з боку позивача надано висновок експертів за результатами проведення судово-технічного та почеркознавчого дослідження від 01 березня 2018 року, який складено судовими експертами на підставі заяви ОСОБА_3 .

Відповідно до висновку експертів Вінницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 01 березня 2018 року

№ 1408/1409/18-21 підписи від імені ОСОБА_2 у наступних документах: у договорі позики від 01 листопада 2015 року в графі «позичальник»; розписці текст якої викладено на останній сторінці договору позики від 01 листопада 2015 року після проставленої дати «01 листопада 2016 року»; договорі поруки від 01 листопада 2015 року № 2 в графі «поручитель» в рядку « Керівник ОСОБА_2»; додатковій угоді від 30 січня 2017 року про внесення змін до договору позики від 01 листопада 2015 року та договору поруки від 01 листопада 2015 року № 2 у графі « ОСОБА_2 від свого імені та від імені ФГ «Ланецького»; зустрічному позові про визнання додаткової угоди від 30 січня 2017 року про внесення змін до договору позики від 01 листопада 2015 року та договору від 01 листопада 2015 року

№ 2 недійсною від 29 січня 2018 року на останній сторінці після проставленої дати «29 січня 2018 року» перед словами «ОСОБА_2»; апеляційній скарзі

від 15 вересня 2017 року на ухвалу Погребищенського районного суду Вінницької області про забезпечення позову від 12 вересня 2017 року на останній сторінці після слів « Директор ФГ «Ланецького» перед словами «ОСОБА_2» виконані рукописним текстом без попередньої технічної підготовки і технічних засобів однією особою.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Отже, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, обґрунтовано виходив із того, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику. Суд встановив, що наявність між сторонами позикових відносин підтверджується договором позики, який підтверджує як факт отримання боржником коштів за договором позики, так і зобов`язання повернути ці кошти ОСОБА_2 , з урахуванням змін, внесених додатковою угодою від 30 січня 2017 року, до 01 серпня 2017 року. Оскільки у визначений у договорі строк кошти позивачу повернуті не були, у позивача були підстави для звернення до суду з цим позовом. Таким чином, суди встановили справжню правову природу укладеного між сторонами договору та дійшли правильного висновку про стягнення заборгованості у солідарному порядку з відповідачів. Крім того, враховуючи те, що пунктом 5.2 договору позики від 01 листопада 2015 року, зі змінами, внесеними додатковою угодою від 30 січня 2017 року, встановлено пеню в розмірі 1 % від неповернутої або невчасно повернутої суми позики за кожен день прострочення і до моменту повного повернення позики, з урахуванням встановленого статтею 13 ЦПК України принципу диспозитивності обґрунтовано стягнув з відповідачів пеню за кожен день прострочення виконання грошового зобов`язання починаючи з 01 серпня 2017 року.

Твердження заявника про те, що він не підписував договір позики та додаткову угоду від 30 січня 2017 року, якою внесено зміни до договору позики та договору поруки, а суди не мали права обґрунтовувати своє рішення висновком експертизи, проведеним у справі позивачем, є безпідставними, оскільки статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

Окрім того, звертаючись до суду із зустрічним позовом про визнання додаткової угоди від 30 січня 2017 року про внесення змін до договору позики від 01 листопада 2015 року та договору поруки від 01 листопада 2015 року № 2 недійсною, на обґрунтування зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 посилався на те, що додаткової угоди до договорів позики та поруки він не підписував, проте правом подання відповідного клопотання про призначення експертизи на підтвердження позовних вимог не скористався, а тому відсутні підстави вважати про порушення судами норм процесуального права.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Відповідно до частини 3 статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Враховуючи те, що ухвалою Верховного Суду від 22 листопада 2018 року зупинено виконання рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 30 березня 2018 року, залишеного без змін постановою Апеляційного суду Вінницької області від 07 серпня 2018 року до закінчення касаційного провадження, тому виконання рішення на підставі частини 3 статті 436 ЦПК України підлягає поновленню.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, немає.

Керуючись статтями 400, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційні скарги фермерського господарства «Ланецького» та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 30 березня 2018 року та постанову Апеляційного суду Вінницької області від 07 серпня 2018 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 30 березня 2018 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. М. Коротун

В. І. Крат

В. П. Курило