Провадження № 2/752/3327/19
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

14.05.2019 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі

головуючого судді Шевченко Т.М.

з участю секретаря Павлюк В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "ОТП Банк" про визнання недійсним пункту договору про надання споживчого кредиту та стягнення суми, -

в с т а н о в и в:

у грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся у суд з позовом до ПАТ "ОТП Банк" про визнання недійсним пункту договору про надання споживчого кредиту та стягнення суми.

В обгрунтування своїх позовних вимог зазначає, що 24 липня 2013 року між позивачем та ПАТ "ОТП Банк" було укладено договір про надання споживчого кредиту № , пунктом 1.4.4 якого було встановлено щомісячну комісію в розмірі 1,5% від суми кредиту щомісячно, а саме 1 638 грн., що підтверджується додатком № 1 до договору - графіком платежів. По даному договору у вигляді комісії позивачем було сплачено на користь банку суму комісії в повному обсязі, а саме грошові кошти в загальній сумі 37 674 грн. за 23 місяці дії договору, що підтверджується листом банку № 77-77-68-3/3185 від 23 липня 2015 року. Позивач звернувся до банку листом від 12 лютого 2018 року проповернення йому грошових коштів у сумі 37 674 грн., які було сплачено на коисть банку як комісія за вказаним договором, проте листом № 77-77-68-3/1388 від 14.03.2018 р. банк не надав інформації щодо повернення вказаних коштів. Враховуючи правову позицію Верховного Суду України, викладену в постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16, встановлення у пункті 1.4.4 договору про надання споживчого кредиту № від 24 липня 2013 року обов"язку позичальника сплачувати комісію в розмірі 1,5% від суми кредиту щомісячно - є незаконним.

За таких підстав, позивач просить визнати недійсним пункт 1.4.4 договору про надання споживчого кредиту № від 24 липня 2013 року, укладеного між ПАТ "ОТП Банк" і ОСОБА_1 , а також стягнути з АТ "ОТП Банк" на користь позивача 37 674 грн.

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 18 грудня 2018 року відкрито загальне позовне провадження у справі. (а.с. 18)

Відповідач відзив на позовну заяву не надіслав.

Позивач в судове засідання не з"явився, надіслав клопотання про розгляд справи без його участі.

Відповідач в судове засідання не забезпечив явку свого представника, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст.1011 ЦК України за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов`язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента.

Згідно ст.1013 ЦК України комітент повинен виплатити комісіонерові плату в розмірі та порядку, встановлених у договорі комісії.

Відповідно до ч.1 ст.1022 ЦК України після вчинення правочину за дорученням комітента комісіонер повинен надати комітентові звіт і передати йому все одержане за договором комісії.

Відповідно до ч.2 ст.628 ЦК України сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Судом встановлено, що 24 липня 2013 року між ОСОБА_1 та АТ "ОТП Банк" було укладений Договір про надання споживчого кредиту № , за умовами якого банк надав йому кредит на споживчі цілі та придбання послуг продавця в сумі 109 200 грн. зі сплатою 15% річних за користування кредитом та строком повернення до 24 липня 2018 року.

Згідно пункту 1.4.4 вказаного договору за обслуговування кредиту позичальник щоміся, одночасно з погашенням суми отриманого кредиту і процентами, сплачує комісію, розмір якої зазначений в графіку платежів, що є невід"ємною частиною даного договору, а саме в розмірі 1,5 % від суми кредиту щомісячно. (а.с. 9)

Посилаючись на правову позицію Верховного Суду України, викладену в постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16, позивач вважає встановлення у пункті 1.4.4 договору про надання споживчого кредиту № від 24 липня 2013 року обов"язку позичальника сплачувати комісію в розмірі 1,5% від суми кредиту щомісячно незаконним, у зв"язку з чим просить визнати недійсним пункт 1.4.4 договору про надання споживчого кредиту № від 24 липня 2013 року, укладеного між АТ "ОТП Банк" і ОСОБА_1 , а також стягнути з АТ "ОТП Банк" на користь позивача 37 674 грн.

Згідно із частинами першою, третьою статті 1054 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник повернути кр едит та сплатити відсотки.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Оскільки відповідно до умов кредитного договору від 24 липня 2013 року, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями' частини пятої статті 11 ', частин першої, другої, пятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в оговорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач зді йснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Встановивши в кредитному договорі обов`язок позичальника, щодо сплати щомісячної комісії за обслуговування кредиту, відповідачем не було зазначено про те, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому нарахування комісії було проведено відповідачем та сплачено позивачем за послуги, що супроводжують кредит, а саме, компенсація сукупних послуг банку, за рахунок позивача, що є незаконним.

Відповідачем не надано доказів того, які саме правочини були ним укладені за рахунок позивача, як це передбачає ст.1011 ЦК України. Суду не надані акти виконаних робіт (послуг), що підтверджують надання відповідачем таких послуг позивачу. Крім того, відповідно із абз.3 ч.4 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону.

Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України є обов`язком банку, відповідно, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника.

Також, слід зазначити, що оскільки надання кредиту є виконання зобов`язання банка за кредитним правочином, то така дія не є самостійною послугою, що підлягає сплаті позичальником.

Крім того, оскільки відкриття та введення позичкового рахунку у зв`язку із наданням кредиту відповідає економічним потребам і публічно - правовим обов`язком самої кредитної установи (банку), то такі дії жодним чином не можуть розглядатися як послуги, що надаються клієнту -позичальнику.

Суд вважає, що комісію банку за обслуговування кредиту не можна вважати витратами позивача за оформлення кредиту, оскільки такі витрати передбачені кредитним договором.

У відповідності до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1 ст.203 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За таких обставин суд вважає, що умови кредитного договору, за якими позивач повинен сплатити відповідачу крім відсотків за користування кредитом, ще й додаткову щомісячну комісію, є несправедливими умовами договору та відповідно до ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів"ці умови договору є недійсними.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

За таких підстав, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню у повному обсязі.

На підставі ст. 141 ЦПК України стягнути з ПАТ "ОТП Банк" в дохід держави 1409,60 грн. судового збору.

Керуючись статтями 203, 215, 216, 628, 1011, 1013, 1022 та 1054 ЦК України, статтями 4, 5, 12, 13, 76-81, 141, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "ОТП Банк" про визнання недійсним пункту договору про надання споживчого кредиту та стягнення суми - задовольнити.

Визнати недійсним пункт 1.4.4 договору про надання споживчого кредиту № від 24 липня 2013 року, укладеного між Публічним акціонерним банком "ОТП Банк" і ОСОБА_1 .

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "ОТП Банк" на користь ОСОБА_1 37 674 грн.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "ОТП Банк" в дохід держави 1 609,80 грн. судового збору.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: