Дніпровський районний суд м.Дніпродзержинська
Справа № 209/1796/18
Провадження № 2/209/149/19
РІШЕННЯ

іменем України

"15" лютого 2019 р. Дніпровський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Лобарчук О.О.

при секретарі Золотих Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області цивільну справу № 209/1796/18 (номер провадження 2/209/149/19) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл майна подружжя, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить поділити між ним, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_2 спільне майно подружжя, що було придбане в період шлюбу наступним чином: визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 право власності 1/2 частину квартири № 14, яка знаходиться в будинку № 16 по проспекту Наддніпрянському в місті Камянське Дніпропетровської області, загальною площею 35,7 кв.метра, житловою площею 16,8 кв.метра; визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 право власності 1/2 частину квартири № 14, яка знаходиться в будинку № 16 по проспекту Наддніпрянському в місті Камянське Дніпропетровської області, загальною площею 35,7кв.метра, житловою площею 16,8 кв.метра.

В обґрунтування свого позову вказав, що 28 вересня 2012 року він з ОСОБА_2 уклали шлюб. Від спільного життя мають з відповідачем малолітніх дітей : ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_5. Після шлюбу сімейне життя між ними поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. Рішенням Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська від 13 травня 2016 року шлюб між ними було розірвано. За період шлюбу ними згідно договору купівлі-продажу від 04.06.2013 року було придбано квартиру № 14, яка знаходиться в будинку під номером 16 по проспекту Наддніпрянському в місті Камянському. Вважає, що майно належить їм на праві спільної сумісної власності та він може прости суд визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири. Згоди про добровільний поділ майна між ними не досягнуто. Згідно звіту про оцінку майна № РВ-180606-002 від 21.03.2017 року ринкова вартість 1/1 частки обєкту оцінки квартири загальної площею 35,7 кв.м, розташованої за адресою:

АДРЕСА_1 складає - 95259,00 грн. Частка кожного з подружжя складає - 47629,50 гривень. Вважає, що має право просити суд виконати справедливий розподіл спільного майна подружжя

30.08.2018 року представником відповідача ОСОБА_5 надано відзив на позовну заяву про розподіл майна подружжя, в якому зазначено, що в своєму позові Позивач просить розділити квартиру АДРЕСА_2 порівну між ним та відповідачкою та визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири та за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири. В обгрунтування своєї позиції Позивач посилається на положення ст.ст. 60.68, 69, 70, 71 , та вважає, що оскільки квартира придбана за час перебування Позивача та Відповідачки ушлюбі, вона автоматично стає спільною власністю подружжя.

З даним розумінням спільної власності подружжя Відповідачка не погоджується

виходячи з наступного, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття

майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України

вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти

одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності

подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно

придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовні підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя. Враховуючи вищевикладене в позові просить відмовити.(а.с.42)

06.09.2018 року представником ОСОБА_2 - ОСОБА_5 подано зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю.(а.с.46-47)

В обґрунтування зустрічного позову вказав, що у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, суд зобов'язаний зясувати, чи це майно може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, чи є особистою приватною власністю того з подружжя, особисті кошти якого воно придбане. Зазначає, що її матір, ОСОБА_6

Олексіївна, мала в ПАТ КБ Приватбанк депозит. Станом на 2013 рік вона перебувала

декретній відпустці та окрім соціальних виплат в розмірі 960,00 грн. на місяць, іншого доходу вона не мала. Її чоловік, на той момент, також не мав доходу, щоб придбати квартиру. 28 травня 2013 року її матір в односторонньому порядку розірвала депозитну угоду та отримані кошти надала їй на придбання квартири. Після того як вона знайшла квартиру, яка їй найбільше сподобалася, 4 червня 2013 року квартира № 14 за адресою проспект 50 років СРСР в будинку 16 була придбана нею у ОСОБА_7. Тож оскільки квартира придбана нею за її особисті кошти, які їй передала її матір, факт передачі коштів зафіксовано розпискою від 04 червня 2013 року, тому вважає, що дана квартира є її особистою власністю у відповідності до ч. 1 ст. 57 СКУ.

19 вересня 2018 року судом було прийнято зустрічний позов .(а.с.68)

04.10.2018 року позивачем за первісним позовом ОСОБА_1 надано відзив на позов, в якому він просить у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю - відмовити в повному обсязі. Зазначив, що він заперечує використання коштів матері ОСОБА_2 саме на придбання спірной квартири. Спірна квартира була придбана за рахунок їх батьків за 15000 доларів США, що складало на час купівлі 120000 грн. Половину коштів дала його мати, а іншу половину надала мати ОСОБА_2 Його мати брала кошти у борг, про що писала розписку 04.06.2013 року. Він особисто 04.06.2013 року привозив кошти нотаріусу для купівлі квартири, також надавав згоду на придбання квартири. В Договорі купівлі-продажу не зазначається, що квартира придбається за особисті кошти дружини. (а.с.72-73).

17.10.2018 року представником ОСОБА_2 - ОСОБА_5 до суду надано відповідь на відзив, в якій зазначено, що ОСОБА_2 не погоджується з міркуваннями Відповідача викладеними в Відзиві з наступних підстав: По-перше, в своєму відзиві Відповідач зазначає, що спірна квартира була придбана за кошти батьків, а саме її матір дала 60000,00 грн. та мати Відповідача дала 60000,00 грн., більше того, як зазначає Відповідач його матір взяла в борг у іншої особи кошти в розмірі 60000,00 грн., та надала їх йому для придбання квартири. Вона заперечує проти даної обставини, тому що факт наявності коштів у Відповідача на придбання квартири, в розмірі 60000,00 грн. нічим не підтверджується та жодного доказу Відповідачем з даного приводу не надається. По-друге, Відповідач зазначає, що він особисто привозив до нотаріуса кошти в розмірі 7500,00 доларів США, однак жодного доказу на підтвердження даної обставини, щодо наявності коштів та факту їх передачі, останній не надає.

Тож враховуючи вище наведене вважає, що Відповідачем не спростовано її доводів

викладених в зустрічному позові, а тому обставини викладені в відзиві не заслуговують на

увагу, оскільки вони нічим не підтверджені.

Позивач за первісним позовом ОСОБА_1 в судовому засіданні пояснив, що частина квартири належить йому, оскільки вона була придбана під час шлюбу. Батьки його, та батьки відповідачки збирали кошти та надали їх для купівлі квартири. Квартиру шукала його дружина та її мати. Договір оформили його дружина та її мати. Квартиру купили в 2013 році. В шлюбі перебували з 2012 року. Зустрічний позов не визнає повністю. Надалі, в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутністю, позовні вимоги про розподіл майна подружжя підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. (а.с.100)

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 в судовому засіданні пояснила, що спірна квартира була придбана за гроші, які надала їй її мати. Мати збирала кошти 3 роки. Батьки позивача кошти на квартиру не давали. 28 травня 2013 року її мати зняла гроші з рахунку- депозитний рахунок. Квартиру вона знайшла зі своєї матір'ю. Продавець квартири ще чекав поки її мати закриє депозитний рахунок. Розписку писала вона матері, що отримала від неї кошти, оскільки того вимагав рієлтор. Вони взагалі бажали оформити цю квартиру на її матір. Але мати хотіла, щоб квартира належала саме їй. Надалі відповідач та представник відповідача за первісним позовом ОСОБА_5 в судове засіданні не з'явилися, надали заяву про розгляд справи за їх відсутністю, позовні вимоги за зустрічною позовною заявою підтримують в повному обсязі. Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл майна подружжя, не підтримують та просять відмовити в його задоволенні.(а.с. 99).

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні поянила, що її донька- Рижко В. перебувала у шлюбі з ОСОБА_1 з 2012 року. У 2013 році вона дала донці гроші на придбання квартири. Гроші вона збирала напротязі 3-х років. На той час вона працювала, потім отримувала пенсію. Квартиру купували за 103000 грн. Гроші продавцю давали у гривнях.

Свідок ОСОБА_7 пояснила в судовому засіданні, що вона у 2013 році продавала свою квартиру за адресою: м. Кам'янське, пр. Наддніпрянський 16-14. Під час укладення договору була покупець ОСОБА_2 та її мати. Гроші за квартиру вона отримала від матері ОСОБА_8. Продала квартиру приблизно за 100000 грн. із кількома тисячами.

Враховуючи, що сторони по справі надалі в судове засідання не з'явилися, відповідно до ст. 247 ч 2 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, враховуючи думку позивача за первісним позовом, відповідача та представника відповідача за первісним позовом,заслухав свідків, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази у справі, вважає, що первісний позов не підлягає задоволенню, вимоги зустрічного позову підлягають повному задоволенню по наступним підставам.

Судом встановлено, що 28 вересня 2012 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб, який було зареєстровано у Заводському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції у Дніпропетровській області та зроблено актовий запис № 396.(а.с.12).

Від шлюбу мають неповнолітніх дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5, що підтверджується свідоцтвами про їх народження.(а.с.52, 53).

Рішенням Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська від 13 травня 2016року шлюб між сторонами - було розірвано.

Згідно договору купівлі-продажу від 04.06.2013 року ОСОБА_2 придбала у ОСОБА_7 квартиру №14, яка знаходиться в будинку №16 по пр. 50 років СРСР в м.Дніпродзержинську Дніпропетровської області.(а.с.54).

Згідно висновку про вартість об'єкта оцінки ринкова вартість квартири загальною площею 35,7 кв.м., розташована за адресою: АДРЕСА_3, складає 95259,00 гривень. (а.с.18-28).

Так, відповідно до вимог ст. 41 ч. 1 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до вимог ст. 2 ч. ч. 1, 3 та 4 Закону України «Про власність» право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Кожен громадянин в Україні має право володіти, користуватися і розпоряджатися майном особисто або спільно з іншими. Власність в Україні виступає в таких формах: приватна, колективна, державна. Всі форми власності є рівноправними.

Відповідно до вимог ст. 368 ч. 3 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до вимог ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Відповідно до вимог ст. 70 ч. 1 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до вимог ст. 57 ч. 1 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Відповідно до вимог ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Разом з тим у постановах від 3 червня, 16 грудня 2015 року та 18 травня 2016 року Верховний Суд України висловив правову позицію про те, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в шлюбі з 28.09.2012 року по 13.05.2016 року.

Згідно договору купівлі-продажу від 04.06.2013 року ОСОБА_2 придбала у ОСОБА_7 квартиру №14, яка знаходиться в будинку №16 по пр. 50 років СРСР в м.Дніпродзержинську Дніпропетровської області.(а.с.54).

Таким чином, спірна квартира була придбана під час шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Однак, судом не встановлено обставин спільної участі ОСОБА_1 у набутті спірної квартири.

Згідно довідки від 06.08.2018 року виданої ОСОБА_6, (яка згідно свідоцтва про народження є матір'ю відповідача за первісним позовом ОСОБА_2 (а.с.51), про те, що 30.12.1999 року у АТ КБ Приватбанк був відкритий депозитний рахунок № 4957. Гроші в сумі 103016,67 грн. були виплачені з рахунку 4957 в касі банку 28.05.2013 року. (а.с.59).

Згідно до розписки від 04.06.2013 року ОСОБА_2 отримала від своєї матері ОСОБА_6 кошти в розмірі 103000 грн. на придбання квартири за адресою: АДРЕСА_4. (а.к.64)

Згідно із ч.3 ст.65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і ( або ) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Відповідно до вимог ст. 12 ч. 3 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог ст. 13 ч. 2 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду.

Отже, відповідачем за первісним позовом ОСОБА_2 до суду надано достатньо доказів на підтвердження того, що квартира за адресою: АДРЕСА_5, придбана за власні кошти , надані їй матір'ю ОСОБА_6 .

Оцінюючи встановлене, суд приходить до висновку, що позовних вимогах ОСОБА_1 про розподіл майна подружжя слід відмовити повністю. Позовні вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю- задовольнити в повному обсязі та визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_6, право особистої приватної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_5, загальною площею 35,7 кв.м, житловою полощею - 16,8 кв.м.

Щодо вимог за зустрічним позовом ОСОБА_2 про стягнення на її користь витрат за надання правової допомоги, в цій частині суд також задовольняє вимоги повністю в сумі 5000 грн., оскільки вони підтверджені доказами, а саме Угодою про надання юридичних послуг від 13.08.2018 року, квитанціями № 08/18-1 та № 08/18-2 від 13 серпня 2018 року (а.с.60,61).

Керуючись ст.ст.57, 60, 68, 69, 70, 71 СК України, ст.ст.15, 316,317,319,321,392 ЦК України, ст.ст.10, 12, 13, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл майна подружжя - відмовити повністю.

Позовні вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю- задовольнити в повному обсязі.

Визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_6, право особистої приватної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_5, загальною площею 35,7 кв.м, житловою полощею - 16,8 кв.м.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН НОМЕР_1 на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_6, ІПН НОМЕР_2 витрати по сплаті судового збору в сумі 704 грн. 80 коп., витрати за надання правової допомоги в сумі 5000 грн.

Рішення може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду до або через Дніпровський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області шляхом подачі апеляційної скарги у тридцятиденний строк з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складення повного судового рішення - 25 лютого 2019 року.

Суддя О.О. Лобарчук