П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 липня 2019 року місто Київ

Єдиний унікальний номер справи 753/19905/17

Номер провадження 22-ц/824/5056/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Вербової І.М., суддів Саліхова В. В., Шахової О.В.,

за участю секретаря судового засідання - Якушко Т. А.,

вивчивши апеляційну скаргу Бондара Вячеслава Миколайовича в інтересах ОСОБА_2 на заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 05 вересня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Вовка Є.І., у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Єврокар Україна», ОСОБА_3 про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення грошових коштів,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Єврокар Україна», ОСОБА_3 про визнання недійсним договору фінансового лізингу від 24 лютого 2017 року №568, укладеного між ТОВ «Лізингова компанія «Єврокар Україна» та ОСОБА_3 , стягнення з ТОВ «Лізингова компанія «Єврокар Україна» на користь ОСОБА_2 сплачені за договором фінансового лізингу грошові кошти в сумі 24 493 грн. 00 коп. та стягнення з відповідача-1 на користь позивача судового збору.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 24 лютого 2017 року між її чоловіком ОСОБА_3 та ТОВ «Лізингова компанія «Єврокар Україна» укладено договір фінансового лізингу № 568, відповідно до умов якого ТОВ «Лізингова компанія «Єврокар Україна» взяло на себе зобов`язання придбати предмет лізингу - автомобіль марки Chevrolet Niva, вартістю 12 911,44 доларів США, та передати предмет лізингу у користування ОСОБА_3 .

Останнім у день укладення оспорюваного правочину сплачено 24 493 грн., що підтверджується квитанцією від 24 лютого 2017 року № 0.0.714067465.1.

У подальшому ТОВ «Лізингова компанія «Єврокар Україна» повідомило ОСОБА_3 , що сплачений платіж є комісією за організацію та проведення договору, не враховуються в авансовий платіж за автомобіль і не підлягає поверненню в разі одностороннього розірвання договору. Крім того, останній має сплатити авансовий платіж у розмірі 50 % вартості автомобіля, а також комісію за передачу предмету лізингу у розмірі 3%.

17 травня 2017 року ОСОБА_3 надіслав на адресу ТОВ «Лізингова компанія «Єврокар Україна» заяву про розірвання укладеного договору та вимогу повернути сплачені кошти у розмірі 24 493 грн. Однак, кошти не були повернуті.

Позивач зазначає, що не давала згоду на укладання оспорюваного договору, а тому діями ТОВ «Лізингова компанія «Єврокар Україна» порушено її права.

Відповідно до присів чинного законодавства для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна необхідна письмова згода другого з подружжя.

Крім того, оспорюваний договір фінансового лізингу містить ряд несправедливих умов, зокрема щодо штрафних санкцій у разі розірвання договору, необґрунтованих платежів на користь лізингодавця, а саме 7% комісії за організацію угоди, 3 % комісії за супроводження договору, 3% комісії за передачу предмета лізингу. До того ж позивач зазначає про відсутність у відповідача-1 ліцензії на провадження діяльності із залучення фінансових коштів фізичних осіб та нотаріального посвідчення оспорюваного договору.

Заочним рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 05 вересня 2018 року (а.с.70) відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Єврокар Україна», ОСОБА_3 про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення грошових коштів.

Не погодившись із вищевказаним судовим рішенням, 14 лютого 2019 року Бондар В.М. в інтересах ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 05 вересня 2018 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що судом першої інстанції не в повній мірі встановлені обставини справи, оскільки в матеріалах справи містяться докази, які мають істотне значення, серед яких є банківські квитанції, які підтверджують банківські операції, напряму пов`язані з сумою заборгованості. Такі відомості не були досліджені судом першої інстанції.

Крім того, суду було надано копію свідоцтва про укладення шлюбу, яке підтверджує, що майно, набуте за час шлюбу є спільною сумісною власністю подружжя.

Також, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач не вказала джерел надходження коштів, але відповідач проти позову не заперечував, а тим більше не посилався на те, що це його особисті кошті, тобто фактично визнав позовні вимоги.

Є не підтвердженою позиція суду щодо того, що автомобіль не відноситься до цінного майна.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 20 лютого 2019 року поновлено скаржнику строк на апеляційне оскарження рішення суду, відкрито апеляційне провадження за поданою апеляційною скаргою, надано строк для подачі відзиву.

Відзиву подано не було.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 18 березня 2019 року закінчено проведення підготовчих дій, призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

Позивач, її представник, представник відповідача-1 ТОВ «Лізингова компанія «Єврокар Україна», відповідач-2 ОСОБА_3 до суду апеляційної інстанції не з`явились, повідомлені про дату, час та місце розгляду справи належним чином. Так, належне повідомлення представника позивача - адвоката Бондара В. М. підтверджується розпискою, від відповідача-2 ОСОБА_3 повернулось зворотне повідомлення, що також підтверджує належне повідомлення про розгляд справи. Відповідач-2 ТОВ «Лізингова компанія «Єврокар Україна» повідомлялось про розгляд справи шляхом розміщення на офіційному веб-сайті судової влади України оголошення про виклик до суду.

Враховуючи вищенаведене, керуючись ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважала за можливе розглядати справу та завершити її розгляд за відсутності учасників.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши доводи та заперечення представників позивача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 24 лютого 2017 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Лізингова компанія «Єврокар Україна» укладено договір фінансового лізингу № 568, відповідно до умов якого ТОВ «Лізингова компанія «Єврокар Україна» взяло на себе зобов`язання придбати предмет лізингу - автомобіль марки Chevrolet Niva у власність та передати предмет лізингу у користування ОСОБА_3 на строк та на умовах, передбачених договором (а.с. 12 - 19)

Пунктом 8.2 вищевказаного договору встановлено, що укладаючий даний договір сторони погоджують, що вартість предмета лізингу на момент укладання договору становить 12 911,44 доларів США.

Відповідно до квитанції № 0.0.714067465.1 ОСОБА_3 сплачено комісію за організацію по Договору фінансового лізингу № 568 від 24 лютого 2017 року у розмірі 24 490 грн. (а.с. 9).

16 червня 2017 року у відповідь на заяву ОСОБА_3 від 17 травня 2017 року ТОВ «Лізингова компанія «Єврокар Україна» надіслало лист, у якому повідомило про неможливість повернення коштів у сумі 24 493 грн., які згідно п 9.6 Договору зараховані як комісія за організацію договору (а.с. 10).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено, що кошти, витрачені ОСОБА_3 на виконання умов оспорюваного договору є спільною сумісною власністю подружжя. Крім того, не надано суду доказів, що предмет договору лізингу є цінним майном.

Виходячи зі змісту частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, окрім недоведеності позивачем, що предмет лізингу є цінним майном. Разом з тим, це не впливає на висновки щодо необґрунтованості позовних вимог.

Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Приписами ч. 1 ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

З матеріалів справи вбачається, що 24 лютого 2017 року між відповідачем-1 та відповідачем-2 було укладено договір фінансового лізингу № 568, яким визначено істотні умови даного договору, зокрема і щодо сплати всіх планових платежів, визначених у Додатку №1 та Додатку № 3 до даного Договору.

Таким чином, відповідно до приписів цивільного законодавства умови, визначені в оспорюваному договорі є обов`язковими до виконання сторонами.

Так, з аналізу норм чинного законодавства вбачається, що відсутні норми, що передбачали б обов`язковість згоди другого з подружжя на укладення договору фінансового лізингу щодо автомобіля. А позивачем не вказано норму матеріального права, яка б містила заборону на укладання одним із подружжя оспорюваного договору.

Враховуючи вищенаведене колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог, враховуючи відсутність у даному випадку порушеного права позивача.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення залишити без змін, як таке, що ухвалене з вірним застосуванням норм процесуального права, є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Бондара Вячеслава Миколайовича в інтересах ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 05 вересня 2018 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною та не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Повне судове рішення складено 05 липня 2019 року.

Суддя-доповідач: І.М. Вербова

Судді: В. В. Саліхов

О. В. Шахова