Справа № 761/9667/18
Провадження № 2/761/1110/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2019 року Шевченківський районний суд м.Києва

в складі:

головуючого судді: Осаулова А.А.

за участю секретаря: Вольда М.А.

за участю учасників та представників: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в загальному позовному провадженні в залі суду в місті Києві цивільну справу за позовом Органу опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 до ОСОБА_2, третя особа: служба у справах дітей Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, Київська міська прокуратура №10 про відібрання дитини без позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, -

ВСТАНОВИВ:

В березні 2018 року до Шевченківського районного суду м.Києва надійшла позовна заява Органу опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 до ОСОБА_2, третя особа: служба у справах дітей Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, Київська міська прокуратура №10, де позивач просив суд відібрати неповнолітню ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, від матері ОСОБА_2 без позбавлення її батьківських прав та стягувати аліменти з громадянки ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 для утримання дитини у розмірі ј частини, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину в місяць, починаючи з часу подання позовної заяви та досягнення нею 18-річного віку.

Позовні вимоги вмотивовані тим, що до Служби у справах дітей Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації надійшов лист від Шевченківського управління поліції Головного управління національної поліції у м.Києві про те, що в спеціалізованій школі №82 ім.Т.Шевченка, з поглибленим вивченням англійської мови, учениця 7-Б класу ОСОБА_5 з 17.10.2017 року по 09.11.2017 року не відвідувала навчальний заклад, відповідних пояснень стосовно пропусків занять батьками до школи не надано. Після того, як комісія органу опіки відвідала родину ОСОБА_5, було встановлено, що в квартирі проживають: мати, бабуся та неповнолітня ОСОБА_5. Санітарно-побутові умови перебування дитини в помешкані несприятливі, мати недбало відноситься до виконання батьківських обов'язків та існує реальна загроза життю та здоров'ю дитини (вага дитини складає 35 кг, зріст 166). В квартирі не прибрано, приміщення не провітрюється, у дівчинки відсутнє ліжко для сну, холодильник не працює, їжа відсутня. Під час обстеження житлово-побутових умов проживання родини, мати поводила себе агресивно та відмовлялась від будь-яких пояснень, вимогу працівників з'явитись до Служби у справах дітей проігнорувала. Сусіди, які проживають поряд, охарактеризували сім'ю з негативної сторони, мати та бабуся зловживають спиртними напоями, в присутності дитини вчиняють сварки.

Орган опіки та піклування зазначив, що дівчинка часто хворіє распіраторними захворюваннями, перебуває на диспансерному обліку у педіатра з приводу деформації грудної клітини, правостороннього грудно-поперекового сколіозу ІІ ступеню, вальгусної установки стоп, має дефіцит маси тіла, затримку фізичного розвитку. Дівчинка неодноразово направлялась на обстеження до лікарів-спеціалістів, проте мати категорично відмовлялась, написавши відмову від госпіталізації та оздоровлення.

З 04.12.2017 року неповнолітня ОСОБА_5 перебуває на обліку Служби у справах дітей Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, як дитина, що опинилася в складних життєвих обставинах.

У березні 2018 року неповнолітню ОСОБА_5 було відібрано у матері громадянки ОСОБА_2 на підставі розпорядження Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 01.03.2018 року №115 та влаштовано до Дитячої клінічної лікарні №8 м.Києва з метою вирішення подальшої долі дитини.

Позивач в своєму позові наголошує на тому, що неодноразово було зафіксовано факт недбалого ставлення матері до дитини та реальну загрозу її життю та здоров'ю. За таких обставин, у відповідності до вимог ч.2 ст.170 СК України позивач після безпосереднього відібрання дитини звернувся із цим позовом до суду з метою захисту інтересів неповнолітної дитини.

В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені вимоги та просив суд задовольнити з підстав визначених в позові. Додатково пояснив, що проживання з матір'ю та бабусею у одній квартирі загрожувало здоров'ю та життю дитини, дитина в поганому фізичному та психологічному стані, в школу пішла тільки у 8 років. На даний час, психологічний стан дитини важкий, вона закрита для спілкування з іншими дітьми, присутній високий рівень тривожності, дитина не має навиків до самообслуговування.

Відповідач заперечувала щодо задоволення позовних вимог в повному обсязі. Пояснила суду, що лікування не проводилось в стаціонарних умовах, тому що дитина не хотіла перебувати в лікарні. В школу вона ходить та відповідачка регулярно допомагає їй робити шкільні завдання. Квартира, в якій вони проживають не приватизована, але влітку вони зробили ремонт та покращили свої умови проживання. Відповідачка вважає, що дитині буде краще вдома та вона дуже хоче повернути її додому, тому просить її не відбирати.

Представник третьої особи 1 в судовому засіданні підтримала позовні вимоги в повному обсязі.

Представник третьої особи 2 в судове засідання не з»явився, про причини неявки суд не повідомив.

Ухвалою суду від 21.03.2018 року у цій справі було відкрито провадження із призначенням підготовчого судового засідання.

Ухвалою судді від 27.04.2018 року було долучено виписку з лікарні та закрито підготовче судове засідання.

Протокольною ухвалою суду від 31.08.2018 року до справи було долучено фотокартки неповнолітньої дитини та обстановки у квартирі і висновок служби у справах дітей від 10.05.2018 року.

Вислухавши пояснення присутніх учасників учасників процесу, дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Встановлено і не заперечується сторонами, що у відповідачки ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 року народилася дитина - ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про народження.

В той же час, розпорядженням Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації №115 від 01.03.2018 року, де зазначено, що у зв»язку з безпосередньою загрозою для життя та здоров»я дитини Службі у справах дітей Шевченківської районної в місті Києві державній адміністрації спільно з сектором ювенальної превенції Шевченківського УП ГУ НП в м.Києві та управління охорони здоров»я Шевченківського районної в м.Києві державної адміністрації здійснити заходи щодо негайного відібрання неповнолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 від матері ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4 та влаштувати її до Дитячої клінічної лікарні №8 у зв'язку з стійким дефіцитом маси тіла дитини.

За приписами ст.170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров'я і морального виховання.

Відповідно до ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Пленум Верховного Суду України у своїй постанові № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» у п. 16 роз'яснив, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Як вбачається з матеріалів справи, то на підтвердження своїх вимог сторона позивача посилається на існування загрози життю та здоров'ю дитини у разі її проживання з матір'ю в квартирі АДРЕСА_1.

Поданими доказами по справі у зв'язку з цим є акти обстеження житлово-побутових умов сім'ї від листопада 2017 - січня 2018 року, де комісія зазначала, що в квартирі постійно стояв сильний запах тютюнового диму, не прибрано, на кухні стояли пусті пляшки від алкоголю, дівчинка постійно хворіє вдома та не ходить до школи, маса тіла дівчинки була мала - всього 35,2 кг, але дитина має окрему кімнату, яку ділить з матір»ю і спить з нею на ліжку, має стіл для навчання,, комп»ютер, шафу для одягу, є шкільна канцелярія (а.с. 6-10, 17).

З наданих до справи медичних висновків (а.с.11-13, 35) вбачається, що загальний стан дитини задовільний, скарг немає, але відмічається сколіотична осанка, гострий дефіцит маси тіла і дитина на час огляду хворіє на ГРВІ, тому було призначено лікування.

Згідно довідок (а.с.15) і характеристик зі школи вбачається, що дівчинка загальмована і багато пропускає навчальних занять та потребує підвищеної уваги та термінової допомоги з боку дорослих (а.с.14).

04.12.2017 року згідно наказу Служби у справах дітей Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації неповнолітню ОСОБА_5 поставлено на облік по категорії дітей, які зазнали насилля.

У висновку органу опіки та піклування №109/05/40-4427 від 10.05.2018 року вказано, що дитина переведена до Центру соціально-психологічної реабілітації з метою покращення психоемоційного стану дитини, а оскільки батьки не створили належні умови для проживання та виховання дитини, необхідно відібрати у громадянки ОСОБА_2 її дитину - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 без позбавлення її батьківських прав.

Положеннями ст.81 ЦПК України встановлено обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Як свідчать матеріали справи, докази надані представником позивача не є достатніми та такими, що дають суду можливість зробити достовірний висновок про те, що матір неповнолітньої ОСОБА_5 ухиляється від виконання своїх материнських обов'язків в розумінні вимог чинного законодавства, та відібрання дитини від матері буде доцільним та відповідатиме інтересам неповнолітньої.

При цьому, під час неодноразових судових засідань мати дитини була присутня та бажала повернути дитину, що вказує на усвідомлення необхідності виконання нею своїх материнських обов»язків, а з наданих нею фотоматеріалів та пояснень в суді вбачається, що на даний час ОСОБА_2 веде активну роботу над усуненням можливих недоліків у вихованні дитини та тих обставин, які призвели до відібрання у неї дитини.

Більше того, як встановлено судом та не заперечується сторонами, то за місцем проживання родини ОСОБА_2 було проведено ремонт, створено належні умови для проживання та виховання дитини, що підтверджується фотокартками, які містяться в матеріалах справи. Мати неповнолітньої ОСОБА_5, постійно відвідувала доньку та цікавилась станом її здоров'я, до дитини проявляє ніжні материнські почуття.

Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, згідно до положень ст. 7 СК України.

Статтею 9 Конвенції про права дитини (редакція зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН 21.12.2995 р., визначено, що Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до статті 150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Згідно з статтею 155 цього ж Закону здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності, батьківські права/ не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства, ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до статті 9 Конституції України та статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» - Конвенція є частиною національного законодавства України, а судова практика ЄСПЛ визнається джерелом права.

Відтак, суд знаходить за можливе застосувати відповідну судову практику у розгляді вказаної справи, а саме у справі «Савіни проти України» (заява №39948/06), рішення від 18 грудня 2008 року (набуло статусу остаточного від 18 березня 2009року), п.п. 47-52 47. Суд повторює, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 (див., зокрема, рішення у справі «МакМайкл проти Сполученого Королівства» (McMichael v. the United Kingdom) від 24 лютого 1995 року, п. 86, серія A, № 307-B). Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не «згідно із законом», не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися «необхідним у демократичному суспільстві» (див. згадане вище рішення у справі МакМайкла, п. 87). Визначаючи, чи було конкретне втручання «необхідним у демократичному суспільстві», Суд повинен оцінити - у контексті всієї справи загалом - чи були мотиви, наведені на виправдання втручання, доречними і достатніми для цілей пункту 2 статті 8 Конвенції і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як цього вимагає стаття 8 (див., наприклад, справи 9 «Кутцнер проти Німеччини» (Kutzner v. Germany), № 46544/99, п. 65, ЄСПЛ 2002-I, та «Зоммерфельд проти Німеччини» (Sommerfeld v. Germany), [GC], № 31871/96, п. 66, ЄСПЛ 2003-VIII). Суд також повторює, що, хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (див., наприклад, справу «Ньяоре проти Франції» (Gnahore v. France), № 40031/98, п. 59, ECHR 2000-IX). Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава-відповідач повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини (див., наприклад, справу «Скоццарі та Дж'юнта проти Італії» (Scozzari & Giunta v. Italy), [GC], №№ 39221/98 і 41963/98, п. 148, ЄСПЛ 2000-VIII). 50. Зокрема, якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує (див., mutatis mutandis, справу «Хазе проти Німеччини» (Haase v. Germany), № 11057/02, п. 99, ЄСПЛ 2004-III (витяги)). При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Можливо, потрібно буде з'ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров'я (див. справи «Валлова і Валла проти Чеської Республіки» (Wallova and Walla v. the Czech Republic), № 23848/04, п. 72, від 26 жовтня 2006 року; і «Гавелка та інші проти Чеської Республіки» (Havelka and Others v. the Czech Republic), № 23499/06, п. 57, від 21 червня 2007 року). З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків (див., наприклад, справу «К. А. проти Фінляндії» (K. A. v. Finland), № 27751/95, п. 92, ЄСПЛ 2003-I). Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз'єднання сім'ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (див., наприклад, справу «Мозер проти Австрії» (Moser v. Austria), № 12643/02, п. 68, від 21 вересня 2006 року.

Отже, право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя. Позивачем не доведено реальної небезпеки, що загрожує життю та здоров'ю дитини, а такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз'єднання сім'ї.

Відтак, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог, оскільки належних та допустимих доказів саме ухилення батьків від виконання своїх обов'язків, або ж існування інших обставин, які б давали суду підстави вважати, що залишення дитини у матері є небезпечним для її життя, здоров'я і морального виховання, а такий радикальний захід як відібрання дитини у матері в даному випадку не є доцільним, зважаючи на існування можливості виправлення ситуації з виховання дитини у менш суворий та інший альтернативний захід, зважаючи на повноваження позивача у даній сфері діяльності. Мотиви, наведені на виправдання втручання у права дитини бути із матір»ю не є доречними і достатніми для її відібрання і позбавлення материнського піклування.

Зважаючи на відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині відібрання неповнолітньої дитини, підстав для задоволення супутніх вимог про стягнення з матері аліментів на її утримання, де буде перебувати дитина, також не вбачається.

За таких обставин, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Виходячи з наведеного, керуючись ст.ст. 3,11,57,60,88,212-215 ЦПК України, ст.ст. 7,164,170 СК України, Конвенцією про права дитини, суд -

В и р і ш и в:

Відмовити в повному обсязі в задоволенні позову Органу опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 до ОСОБА_2, третя особа: служба у справах дітей Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, Київська міська прокуратура №10 про відібрання дитини без позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги до або через Шевченківський районний суд м.Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Реквізити сторін:

Позивач:Орган опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, , адреса: м.Київ, вул.Богдана Хмельницького, 24.

Відповідач:ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, адреса проживання: АДРЕСА_1.

Суддя: А.А.Осаулов