ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 лютого 2019 року м. Київ

справа № 755/30461/14

провадження № 22-ц/824/6/19

Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Іванової І.В.

суддів - Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.

при секретарі - Аверковій А.І.

сторони :

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 19 листопада 2018 року у складі судді Галагана В.І.,

встановив:

У жовтні 2018 року відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, яка мотивована тим, що 26 лютого 2018 року Дніпровським районним судом м. Києва видано виконавчий лист на виконання рішення суду у справі про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Однак, станом на день звернення з даною заявою до суду, дитина проживає разом із заявником, знаходиться на його утриманні, при цьому заявник у добровільному порядку сплачує аліменти ОСОБА_1 Крім того, Шевченківським районним судом м. Києва розглядається цивільна справа щодо оспорення місця проживання дитини ОСОБА_3

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 19 листопада 2018 року заяву ОСОБА_2 задоволено частково.

Зупинено стягнення за виконавчим листом № 755/30461/14, виданим Дніпровським районним судом м. Києва від 26 лютого 2018 року до набрання законної сили рішенням Шевченківського районного суду м. Києва у цивільній справі № 761/35543/17.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, через порушення судом норм процесуального права, та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_2

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що їй було видано виконавчий документ на підставі рішення суду, яке набрало законної сили та є чинним на момент постановлення оскаржуваної ухвали, при цьому ОСОБА_2 не надав суду доказів, які б підтверджували відсутність обов'язку заявника щодо сплати аліментів на утримання дитини. Більш того, приймаючи рішення про зупинення стягнення за виконавчим документом, суд першої інстанції фактично вийшов за межі вимог заяви ОСОБА_2, в якій питання про зупинення стягнення за виконавчим листом не ставилось. Крім того, наявність спору в іншій судовій справі про відібрання дитини не є достатньою правовою підставою для постановлення ухвали про зупинення стягнення за виконавчим документом.

Апелянт вказує, що оскільки обов'язок ОСОБА_2 сплачувати аліменти на даний час жодним рішенням або правозастосовним актом не скасований, існування оскаржуваної ухвали такий його обов'язок фактично зупиняє незаконно, та обмежує право дитини на отримання грошових коштів.

У відзиві на апеляційну скаргу заявник зазначає, що дитина проживає з ним, а отже, у нього відсутній обов'язок сплачувати аліменти на її утримання.

Представник відповідача в суді апеляційної інстанції заперечувала проти апеляційної скарги, просила залишити ухвалу без змін.

Позивач належним чином повідомлялася про день, місце та час розгляду справи, проте в судове засідання не з'явилась, клопотань не заявляла, тому у відповідності до положень ч.2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, щоїї неявка не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 16.01.2015 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини, стягнення аліментів, - задоволено. Шлюб, зареєстрований 17 листопада 2012 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 1814, між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 - розірвано. Визначено місце проживання дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом із ОСОБА_1. Стягнуто з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, зареєстрованої у АДРЕСА_2, на утримання дитини - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, аліменти у розмірі 1/4 усіх видів його заробітку (доходу), проте, не менше 30% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з 17.11 .2014 року до досягнення дитиною повноліття (а.с. 64-65).

26.02.2018 року Дніпровським районним судом м. Києва видано виконавчий лист № 755/30461/14-ц щодо примусового виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16.01.2015 року в частині стягнення аліментів (а.с. 117).

03.10.2018 року постановою державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві відкрито виконавче провадження ВП № 57310597 з примусового виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16.01.2015 року в частині стягнення аліментів (а.с. 118).

Частково задовольняючи заяву ОСОБА_2 та зупиняючи стягнення за виконавчим листом до набрання законної сили рішенням Шевченківського районного суду м. Києва по іншій цивільній справі, яка розглядається в іншому провадженні, суд виходив з того, що у зазначеній цивільній справі, розглядається позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відібрання дитини та повернення її матері.

Судова колегія не погоджується з висновком суду, з наступних підстав.

Згідно ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Звертаючись до суду з заявою ОСОБА_2 просив визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.

Суд першої інстанції, вирішуючи заяву встановив відсутність будь-яких підстав виключення обов'язку заявника виконання рішення суду щодо аліментних зобов'язань зазначивши, що невиконання рішення суду в частині визначення місця проживання дитини разом із матір'ю, не є підставою для виключення встановленого рішенням суду обов'язку щодо сплати аліментів, у зв'язку з чим відмовив заявнику у визнанні виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню.

Цей висновок фактично сторонами не оскаржується і з таким висновком погоджується колегія суддів.

Проте, зупиняючи стягнення за виконавчим листом, суд першої інстанції фактично вийшов за межі вимог заявника ОСОБА_2, оскільки відповідач звернувся з заявою про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню.

Крім того, судова колегія вважає, що заявник ОСОБА_2 не позбавлений можливості звернутись з відповідною заявою про зупинення стягнення за виконавчим листом до набрання законної сили рішенням Шевченківського районного суду м. Києва в рамках цивільної справи, яка розглядається Шевченківським районним судом м. Києва за позовом ОСОБА_1

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що ухвала Дніпровського районного суду міста Києва від 19 листопада 2018 року підлягає скасуванню із прийняттям нового судового рішення про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_2 про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381 ЦПК України, Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

постановив :

Апеляційну скаргуОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 19 листопада 2018 року скасувати та прийняти нове судове рішення про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_2.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді :