Апеляційне провадження №22-ц/824/3869/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 травня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Таргоній Д.О., Приходька К.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Печерського районного суду міста Києва від 28 вересня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості із заробітної плати, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку та середнього заробітку за час затримки,

В С Т А Н О В И В:

В травні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вищезазначеним позовом.

Свій позов мотивувала тим, що 08 липня 2016 року була прийнята на посаду бухгалтера у виробничий підрозділ «Донецька дистанція зв`язку» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця». 12 квітня 2017 року була звільнена із займаної посади на підставі п.1 ст.36 КЗпП України за угодою сторін. На день звільнення позивачу була нарахована але не виплачена заробітна плата за період з березня 2017 року по 12 квітня 2017 року, а також грошова компенсація за невикористану щорічну відпустку у сумі 4 582 грн. 57 коп. У зв`язку з тим, що кошти на момент звернення до суду не виплачені, у відповідності до ч.1 ст.117 КЗпП України підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто з 13 квітня 2017 року по 03 травня 2018 року, що по її розрахунку становить - 73 282 грн.10 коп.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 28 вересня 2018 року вищезазначений позов задоволений частково. Вирішено стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість із заробітної плати та грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку в загальному розмірі 4 582 грн. 57 коп. Також вирішено стягнути з публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 13 квітня 2017 року по 03 травня 2018 року без утримання податків, зборів та інших обов`язкових платежів у розмірі 49 740 грн. 70 коп. Вирішене питання судового збору.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального права, та з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи. Просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Свою скаргу обґрунтував тим, що у відповідності до Указу Президента № 62/2017 від 15 березня 2017 року було припинено переміщення вантажів через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей. З цієї ж дати відповідачем було припинене нарахування заробітної плати працівникам відповідних виробничих підрозділів, зокрема й позивачу. З 16.05.2017 року до дирекції не надходили первинні документи від підприємства, на якому працювала позивач. Тобто вважається, що вказана інформація та документи відсутні на підконтрольній території України, а не є втраченими.

Окремо апелянт зазначає, що вина відповідача у нездійсненні виплат на користь позивача відсутня, оскільки після 20.03.2017 року це є наслідком злочинних дій третіх осіб, що підтверджується Науково-правовим висновком Торгово-промислової палати України №126/2/21-10.2 від 16.01.2018 року, та підпадає під визначення форс-мажорних обставин. В той же час такі обставини судом першої інстанції не в повній мірі з`ясовані, що призвело до неправильного вирішення спору.

У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що оскаржуване судове рішення відповідає вказаним вимогам, підстави для його зміни чи скасування при апеляційному перегляді справи відсутні.

В ході розгляду справи встановлено, що позивач працювала на посаді бухгалтера 2 категорії у виробничому підрозділі «Донецька дистанція зв`язку» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця». 12 квітня 2017 року була звільнена із займаної посади на підставі п.1 ст.36 КЗпП України за угодою сторін, що підтверджуються копією трудової книжки позивача та копією наказу (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту) від 12 квітня 2017 року № 15/ОС. Дані обставини як визнавалися обома сторонами по справі, так і були підтверджені відповідними доказами по справі.

Позивач в своєму позові стверджувала про невиплату належної їй заробітної плати за березень - квітень 2017 року, зокрема: за березень 2017 року сума до виплати з врахуванням виплаченого авансу складає 1 618 грн. 71 коп., за квітень 2017 року - сума до виплати становить 2 963 грн. 86 коп. (складається із заробітної плати за квітень та грошової компенсації за 11 днів невикористаної щорічної відпустки). Відповідач в ході розгляду справи у суді першої інстанції не спростував зазначеної суми заборгованості перед позивачем із заробітної плати та грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, доказів того, що заборгованість була погашена повністю чи частково не надав, свого розрахунку заборгованості не навів. За таких умов суд першої інстанції в повній відповідності до вимог процесуального закону прийняв розрахунок позивача.

В апеляційній скарзі апелянт з посиланням на вказує, що з 16.03.2017 року у зв`язку з відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення господарської діяльності структурного підрозділу та виробничих підрозділів ПАТ «Українська залізниця» нарахування заробітної плати було припинено. Наслідком такого рішення є відсутність зв`язку з підрозділами, а також передачі з непідконтрольної території первинних документів, тому нарахування заробітної плати позивачу здійснити неможливо. З таким доводом колегія суддів апеляційного суду погодитись не може, оскільки таке твердження не відповідає вимогам закону.

Статтею 43 Конституції України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. (ст. 22 Закону України «Про оплату праці»)

Приписами ч.1 ст.47 КЗпП України зазначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме: якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Як встановлено в ході розгляду справи і не спростовано відповідачем, останній як роботодавець до теперішнього часу, порушуючи вимоги ст. 116 КЗпП України, не виплатив позивачу заборгованість по заробітній платі з березня 2017 року по квітень 2017 року та грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку в загальному розмірі 4 582 грн. 57 коп. За таких умов вказані обставини були належним чином прийняті та відповідно оцінені судом першої інстанції при вирішенні справи. Вказаним обставинам суд першої інстанції дав належну правову оцінку, за результатами якої прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог в цій частині та порушень вимог закону відповідачем.

Крім того оскільки дані обставини встановлені вірно, відповідач на підставі ст.117 КЗпП України має сплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Апелянт в якості доводу правомірності своїх дій посилається на положення Указу Президента № 62/2017 від 15 березня 2017 року. В той же час колегія суддів не може прийняти таку позицію відповідача, оскільки вказаним указом було припинено переміщення вантажів через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, в той же час жодним чином не встановлено право роботодавця припинити виплату заробітної плати працівникам.

Окремо апелянт посилається й на те, що невиконання свого обов`язку перед працівниками було обумовлено форс-мажорними обставинами, наявність яких підтверджується висновком торгово-промислової палати України №126/2/21-10.2 від 16.01.2018 року. Даним посиланням відповідача судом першої інстанції була дана належна та ґрунтована правова оцінка, з якою в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду. Фактично доводи апеляційної скарги в цій частині є повторенням позиції, висловленої в ході розгляду справи, яка вже була належним чином оцінена, без наявності нових обставин чи доводів , які б спростовували таку оцінку суду.

Погоджується колегія суддів апеляційного суду й з позицією суду першої інстанції й щодо порядку та розрахунку середньої заробітної плати позивача. Із зазначеним розрахунком середньої заробітної плати фактично погодився і відповідач, зазначаючи про це в своєму відзиві на позов. За таких умов, виходячи з розміру середнього заробітку позивача та періоду затримки виплати заробітної плати, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України була встановлена судом першої інстанції вірно.

З урахуванням викладеного колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов до правильного висновку по суті позовних вимог.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 28 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених п. 2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий С.О. Журба

Судді: Д.О. Таргоній

К.П. Приходько