Дата документу 10.09.2019 Справа № 331/1075/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 331/1075/19
Провадження №22-ц/807/2777/19
Головуючий в 1-й інстанції - Жукова О.Є.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2019 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.,
суддів:Крилової О.В., Онищенка Е.А.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 02 липня 2019 року, ухвалене в м. Запоріжжі (повний текст рішення складено 03 липня 2019 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок злочину,-

В С Т А Н О В И В:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив стягнути з відповідача в відшкодування шкоди, заподіяної злочином у розмірі 57030,00 гривень. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя в кримінальному провадженні № 1-кп/332/123/17 від 20.10.2017 року ОСОБА_2 було звільнено від кримінальної відповідальності за ч.1 ст. 175 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження було закрито. В межах кримінального провадження №0002786 ним був поданий цивільний позов про відшкодування майнової та моральної шкоди, однак, його цивільний позов, як потерпілого у справі, було залишено без розгляду. Оскільки ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя в кримінальному провадженні №1-кп/332/123/17 від 20.10.2017 року встановлено умисну, безпідставну невиплату заробітної плати більше ніж за один місяць, а також встановлена реальна можливість відповідача провести належні йому виплати сум заборгованості по заробітній платі, позивач вважає, що йому злочинними діями ОСОБА_3 завдано майнової шкоди у розмірі 57030,00 гривень.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 02 липня 2019 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок вчинення злочину відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що наявність рішення суду у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по заробітній платі, яким на користь останнього стягнуто 57030,00 грн. жодним чином не обмежує позивача у праві відшкодування йому майнової шкоди, завданої внаслідок скоєння відповідачем злочину передбаченого ч. 1 ст. 175 КК України.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вказує, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок винесено обґрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В силу вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. Апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1, ч. 2 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя в кримінальному провадженні № 1-кп/332/123/17 від 20.10.2017 року ОСОБА_2 було звільнено від кримінальної відповідальності за ч.1 ст. 175 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження закрите.

Вказаною ухвалою суду встановлено, що ОСОБА_2 , перебуваючи на посаді генерального директора ТОВ «Варт», являючись керівником вказаного підприємства та узявши таким чином на себе зобов`язання дотримуватись трудового законодавства та прав громадян на своєчасне отримання винагороди за працю, діючи умисно, в порушення вищевказаних норм законодавства, всупереч встановленого законом порядку першочергового використання грошових коштів на оплату праці, маючи реальну фактичну можливість виплачувати заробітну плату працівнику підприємства ОСОБА_1 при наявності достатніх грошових коштів у ТОВ «Варт», приймаючи рішення про витрачання у період з 18.11.2011 по 31.05.2014 р. грошових коштів на різноманітні господарські цілі товариства не пов`язані із виплатою заробітної плати у загальній сумі 4121 977,35 грн., безпідставно не виплатив заробітну плату за період з 18.11.2011 по 31.05.2014 р.р. у сумі 57030,00 грн., тобто більш як за один місяць.

13.10.2014 Жовтневим районним судом м. Запоріжжя задоволено позов працівника ТОВ «Варт» ОСОБА_1 до ТОВ «Варт» про стягнення заборгованості по заробітній платі та вирішено стягнути з вказаного підприємства на користь позивача заборгованість по заробітній платі за період з 18.11.2011 по 31.05.2014 р.р. в розмірі 57030,00 грн.

Постановою старшого державного виконавця Заводського ВДВС м. Запоріжжя Микитюк Т.І. від 13.06.2017 року було відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа у справі №2/331/1456/14 від 15.12.2014 року про стягнення з ТОВ "ВАРТ" заборгованості по заробітній платні на користь ОСОБА_1 у сумі 57 030 грн. 00 коп.

Згідно постанови головного державного виконавця Заводського ВДВС м. Запоріжжя Кеніх О.Й від 07.09.2018 року про повернення виконавчого документа стягувачу (ВП №54104857), виконавчий лист у справі №2/331/1456/14 від 15.12.2014 року, відповідно до п.2.ч.1 ст.37 Закону України "Про виконавче провадження" був повернений позивачу.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем заявлені вимоги про відшкодування шкоди завданої злочином, однак трудові спори з питань оплати праці розглядаються і вирішуються згідно із законодавством про трудові спори, а заборгованість по заробітній платі стягнута на користь позивача за наслідками розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Варт» про стягнення заборгованості по заробітній платі.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційного суду виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом.

Отже, цивільно-правова деліктна відповідальність - це забезпечений державним примусом обов`язок відповідальної особи відшкодувати потерпілому заподіяну шкоду.

Аналіз положень ст. 1166 ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що загальною підставою деліктної відповідальності є протиправне, винне діяння заподіювача шкоди (цивільне правопорушення), яке містить такі складові: протиправна поведінка особи, настання шкоди, причинний зв`язок між ними та вина заподіювача шкоди.

Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.

Під шкодою розуміється майнова шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права.

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стає об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за вини заподіювача шкоди (умислу або необережності).

Відсутність будь-якої з цих умов є підставою для звільнення особи від відповідальності, якщо інше не встановлено законом.

Слід зазначити, що ОСОБА_2 вчинив кримінальне правопорушення, перебуваючи на посаді генерального директора ТОВ «Варт» і позивачем реалізоване право на стягнення заборгованості по заробітній платі у цивільному судочинстві з ТОВ «Варт». Наявність іншої шкоди завданої позивачу саме відповідачем не доведена належними та допустимими доказами, як і не обґрунтована сума заявлена до стягнення.

Як вірно вказав суд першої інстанції, неможливе стягнення заборгованості із заробітної плати із засудженого за ст. 175 КК України керівника юридичної особи. Оскільки заробітна плата виплачується з коштів підприємства, установи, організації, то і заборгованість із заробітної плати та шкода завдана її невиплатою може стягуватись лише з цих юридичних осіб.

Зважаючи на те, що трудові спори не можуть розглядатись у кримінальному процесі і що об`єктом злочину, склад якого передбачений ст.175 КК, є трудові, а не майнові права особи, позови про стягнення заборгованості із заробітної плати та компенсації у зв`язку з порушенням строків її виплати мають розглядатися в порядку цивільного судочинства, і відповідачем за такими позовами має бути підприємство, установа чи організація, а не керівник, який притягується до кримінальної відповідальності за ст.175 КК України.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 02 липня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повна постанова складена 10 вересня 2019 року.

Судді: С. В. Кухар

О. В. Крилова

Е. А. Онищенко