Постанова
Іменем України

19 лютого 2019 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/4361/2018

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Махлай Л.Д., Кравець В.А.,

за участю секретаря: Синявського Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва

в складі судді Фролової І.В.

від 25 травня 2015 року

по справі №761/4826/15-ц Шевченківського районного суду м. Києва

за позовом Квартирно-експлуатаційної частини (місто Київ)

до ОСОБА_1

про виселення без надання іншого житла,

В С Т А Н О В И В:

В лютому 2015 року Квартирно-експлуатаційна частина (м. Київ) (далі КЕЧ м. Києва) звернулася до суду з позовом про виселення без надання іншого жилого приміщення ОСОБА_1 із займаної нею кімнати №412 у будівлі №15 військового містечка № НОМЕР_1 АДРЕСА_1 .

Позов мотивовано тим, що 01 січня 2007 року між позивачем та ОСОБА_2 (колишнім чоловіком відповідачки) укладено договір №128 строкового користування спірним жилим приміщенням, згідно з умовами якого останньому надано жиле приміщення для проживання, як військовослужбовцю військової частини НОМЕР_2 , у складі сім`ї із трьох осіб. Договір автоматично пролонговано на один календарний рік, строк його дії закінчився 31 грудня 2008 року, після чого займане приміщення не було звільнено. На письмове попередження про звільнення займаного спірного приміщення відповідачка не реагує. На час звернення до суду у спірній кімнаті проживає одна.

Вказував також, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 13.09.2010 шлюб ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано, а тому на підставі пункту 6.11. Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 30.11.2011 №737 (далі - Інструкція №737), відповідач підлягає виселенню. У спірному жилому приміщенні відповідач не зареєстрована, доказів, того, що вона працює у структурних управліннях Міністерства оборони України не надано.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 25 травня 2015 року позов задоволено.

Виселено ОСОБА_1 із займаного нею приміщення, а саме: кімнати №412, у будівлі № НОМЕР_3 військового містечка № НОМЕР_1 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2015 року в задоволенні заяви відповідача про перегляд заочного рішення відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідачка звернулася до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного та всебічного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

В обґрунтування апеляційної скарги вказувала, що суд першої інстанції застосував положення ст. 109, 116, 128, 129 ЖК Української РСР, які не підлягали застосуванню до правовідносин, що виникли між сторонами, не врахувавши, що на вселення у спірне приміщення її чоловіку ОСОБА_2 видавався спеціальний ордер.

Вказувала, що не відповідають дійсності доводи позивача про те, що приміщення є казармою і мешканці самовільно переобладнали житло.

Судом не враховано, що у спірній кімнаті вона проживає понад 15 років, вчасно сплачує комунальні послуги та здає кошти на ремонтні роботи поверху та житлового приміщення, оскільки не має іншого житла. Вважала, що оскільки 15 років несе витрати на утримання житла, то набула законне право користуватися таким майном.

Зазначала, що згідно з ст. 104 ЖК Української РСР має право на укладання окремого договору найму жилого приміщення.

Також, зазначала, що за тривалий час проживання в гуртожитку жодних скарг чи нарікань з боку військової частини чи мешканців гуртожитку не було.

За вказаних обставин, просила скасувати заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 травня 2015 року та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Позивач своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористався.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 27 січня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 12 грудня 2018 року скасовано ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 27.01.2016, передано справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Скасовуючи ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 27.01.2016 Верховний Суд вказав на те, що відповідачем на спростування доводів позивача про її безпідставне проживання у гуртожитку апеляційному суду надано копію спеціального ордеру від 08 вересня 2000 року №55, який було видано ОСОБА_2 , його дружині ОСОБА_1 та сину ОСОБА_3 на право займати у гуртожитку військової частини НОМЕР_4 у АДРЕСА_2 , довідку від 22 січня 2016 року №36; довідку про те, що вона працює позаштатним кореспондентом відділу радіопрограм Центральної телерадіостудії Міністерства оборони України, копію трудової книжки.

Погоджуючись з рішенням суду першої інстанції про задоволення позову, судом апеляційної інстанції не надано належної оцінки зазначеним доводам апеляційної скарги та не викладено мотиви на їх спростування, не викладено мотиви, чи взяв до уваги апеляційний суд надані відповідачем докази, чи відхилив, і з яких підстав, не зясовано, в якій кімнаті проживає відповідач та з ким, з якої кімнати її просить виселити позивач, чи припинив чинність договір строкового користування жилим приміщенням, статус приміщення, в якому проживає відповідач, чи підлягає вона виселенню без надання іншого жилого приміщення, не зясовано мету, яку переслідував позивач, подавши позов про виселення відповідача без надання їй іншого жилого приміщення після її проживання у спірному жилому приміщенні протягом тривалого часу, тобто існування тривалих звязків із спірним місцем проживання, співрозмірність між виселенням відповідача та метою позивача, пропорційність балансу інтересів сторін.

Апеляційним судом не взято до уваги, що після розірвання шлюбу у 2010 році ОСОБА_1 постійно протягом тривалого часу проживає у спірному жилому приміщенні, оскільки іншого житла не має, питання про її виселення у двомісячний строк з дня розірвання шлюбу позивачем не порушувалося.

Відповідачка в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала та просила задовольнити з підстав, наведених у ній.

Представник позивача Кушніренко Т.Ф. в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, просила залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення відповідача та представника позивача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається та визнано відповідачем у справі ОСОБА_1 , що вона проживає у кімнаті АДРЕСА_3 .

Військове містечко це майновий комплекс будівель, споруд, іншого нерухомого військового майна разом з казарменним фондом, житловим фондом, об`єктами соціально-культурного призначення, комунальними спорудами та інженерними мережами, які використовуються для його обслуговування, розміщений на відокремленій земельній ділянці, яка належить до категорії земель оборони.

У спірну кімнату ОСОБА_1 вселилася в 2007 році на підставі строкового договору найму житлового приміщення, укладеного з її колишнім чоловіком ОСОБА_2 .

Судом вірно встановлено, що 01 січня 2007 року між Дніпровською квартирно-експлуатаційною частиною району (власник) в особі начальника Дніпровської квартирно-експлуатаційної частини району, з одного боку, та військовослужбовцем військової частини НОМЕР_2 ОСОБА_2 , з іншого боку, укладено Договір №128 строкового користування житловим приміщенням (а.с. 20).

Пунктом 1.1. вказаного Договору передбачено, що власник надає, а користувач на визначений у п. 5.1. цього Договору строк, приймає в платне строкове користування жиле приміщення з характеристикою, викладеною у п. 1.2. Договору, з оплатою, визначеною у п. 2.1.1. Договору, для проживання військовослужбовця ОСОБА_2 зі складом сімї із 3 осіб.

Згідно пункту 1.2. Договору надається жиле приміщення: кімната № НОМЕР_5 в будинку АДРЕСА_4 , жила площа 17,4 кв.м., загальна площа 24,36 кв.м.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 13 вересня 2010 року розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с. 22 на звороті). Даним судовим рішенням встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 від шлюбу мають сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає з батьком.

Листом від 22.09.2014 тимчасово виконуючого обов`язки начальника 1 служби 5 департаменту військової частини НОМЕР_2 підполковника ОСОБА_5 , адресованого директору 5 департаменту військової частини НОМЕР_2 , запропоновано начальнику Дніпровської квартирно-експлуатаційної частини (району), яке перейменовано в КЕЧ м. Києва, встановленим порядком вжити заходів щодо виселення ОСОБА_1 з кімнати №412 (а.с. 21).

На підставі листа №751 від 23.09.2014 про проведення аналізу законності проживання осіб у будівлі спеціального призначення військового містечка № НОМЕР_1 , будівля № НОМЕР_3 , КЕЧ м. Києва стали відомі обставини про те, що у даному приміщенні проживає колишня дружина військовослужбовця ОСОБА_2 ОСОБА_1 одна.

Листом №763 від 08.10.2014 КЕЧ м. Києва повідомлено ОСОБА_1 про звільнення займаного жилого приміщення кімнати №412 (а.с. 23). Повідомлення отримано ОСОБА_1 15.10.2014 (а.с. 23 на звороті).

Звертаючись до суду з позовом, позивач вказував на те, що ОСОБА_1 , отримавши письмове попередження про звільнення кімнати №412, даної вимоги так і не виконала та приміщення не звільнила, у зв`язку з чим в лютому 2015 року було і подано до суду позов у даній справі.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки строк дії Договору найму житлового приміщення №128 від 01 січня 2007 року, укладеного між КЕЧ (м. Київ) та колишнім чоловіком ОСОБА_1 військовослужбовцем ОСОБА_2 закінчився 31 грудня 2008 року і не продовжувався, відповідач є колишнім членом сім`ї військовослужбовця, спеціальний дозвіл на проживання в спеціально пристосованій казармі їй та її колишньому чоловіку не видавався, то у відповідача відсутні правові підстави для подальшого проживання на спірній жилій площі.

Колегія суддів погоджується з висновком суду, що у відповідача відсутні правові підстави для подальшого проживання на спірній жилій площі.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що суд дійшов помилкового висновку, що спірне житлове приміщення знаходиться в спеціально пристосованій казармі.

Дійсно, будівля, в якій розташоване спірне жиле приміщення, є військовим майном та відноситься до казарменно-житловий фонду.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних силах України» від 21.091999 за № 1075-ХIV, військове майно це державне майно, закріплене за військовими частинами. До військового майна належать будинки, споруди тощо.

На підставі Директиви міністра оборони України від 05.11.1999 №115/1/0426 та згідно Акту приймання (передачі) будинків, споруд і території військового містечка від 10 червня 2000 року казарменно-житловий фонд: військове містечко №40 (будівля №15) за адресою: АДРЕСА_1 передано на баланс Дніпровської квартирно-експлуатаційної частини (району) (а.с. 16-17).

Згідно наказу начальника Головного управління розвідки Міністерства оборони України від 23.10.2014 №123 ДСК «Про перейменування Дніпровської квартирно-експлуатаційної частини (району)» зі змінами Дніпровську квартирно-експлуатаційну частину (район) перейменовано у Квартирно-експлуатаційну частину (місто Київ).

Згідно довідки №72/14 з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України, Свідоцтва про реєстрацію військової частини як суб`єкта господарської діяльності у Збройних силах від 22.09.2009, витягу з положення про Квартирно-експлуатаційну частину (місто Київ) КЕЧ м. Києва є юридичною особою, установою Міністерства оборони України та фінансується з державного бюджету по кошторису Міністерства оборони України.

Відповідно до Положення про організацію квартирно-експлуатаційного забезпечення Збройних Сил України, організація квартирно-експлуатаційного забезпечення ЗС України (далі - квартирно-експлуатаційне забезпечення) - це комплекс заходів, спрямованих на безпечну експлуатацію, утримання казармено-житлового фонду, об`єктів соціально-культурного призначення, комунальних споруд та інженерних мереж військових містечок, забезпечення військових частин квартирним майном.

Згідно інвентарної картки обліку основних засобів в бюджетних установах будинок АДРЕСА_5 у військовому містечку АДРЕСА_6 є гуртожитком (а.с. 19).

Згідно копії витягу з Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо державного майна від 21.03.2016 КЕЧ м. Києва є балансоутримувачем гуртожитку за адресою: військове містечко № НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 (а.с. 159).

Витяг з Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо державного майна від 21.03.2016 позивачем було надано до суду касаційної інстанції під час перегляду справи судом касаційної інстанції із обґрунтуванням неможливості подання такого доказу під час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій (а.с. 158).

Отже, КЕЧ м. Києва є балансоутримувачем будівлі №15 за адресою: військове містечко № НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 , в якій проживає відповідачка, та дана будівля за своїм статусом є гуртожитком, що відноситься до казарменно-житлового фону.

Оскільки судом неповно з`ясовано обставин, які мають значення для справи, а саме щодо правового статусу будівлі, в якій розташовано спірне жиле приміщення, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що рішення ухвалено з порушенням норм процесуального права.

Відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що вище зазначене порушення судом норм процесуального права не може бути підставою для скасування або зміни рішення, тому, що таке порушення не призвело до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо наявності правових підстав для виселення, не врахувавши спеціального ордеру від 08.09.2000 на вселення.

Так, як вбачається з матеріалів справи, 08 вересня 2000 року військовою частиною НОМЕР_4 ОСОБА_6 із сім`єю, що складає: дружина ОСОБА_1 , син ОСОБА_3 , було видано спеціальний ордер №55 на право зайняття в гуртожитку кімнати №415 військової частини НОМЕР_6 в АДРЕСА_1 (а.с. 86).

Отже, ОСОБА_1 , як член сім`ї військовослужбовця, на підставі спеціального ордеру була вселена до кімнати №415, тобто до кімнати, яка є відмінною від кімнати №412, в яку згідно Договору оренди від 01.01.2007 вселився ОСОБА_2 разом з членами сім`ї, і з якої КЕЧ м. Києва просить виселити відповідачку.

Крім цього, з вищевказаного спеціального ордеру вбачається, що він є строковим та був дійсним до 01.08.2003.

Матеріали справи не містять доказів, що ОСОБА_2 , як військовослужбовцю чи членам сім`ї військовослужбовця видавався спеціальний ордер на вселення в кімнату АДРЕСА_7 , яка є спірним жилим приміщенням.

Колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції безпідставно задовольнив позовні вимоги, не врахувавши інтереси неповнолітньої дитини ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який як зазначає відповідачка проживає разом з нею, оскільки як вбачається з позовної заяви позивачем зазначено відповідачем у справі лише ОСОБА_1 та заявлено вимоги тільки щодо ОСОБА_1 .

Крім того з матеріалів справи вбачається, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 13 вересня 2010 року, яким розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , встановлено, що син ОСОБА_2 та ОСОБА_1 проживає разом з батьком (а.с. 22 на звороті).

Факт проживання у спірній кімнаті лише ОСОБА_1 також встановлено Актом комісії, який знаходиться в матеріалах справи.

На спростування наданих позивачем письмових доказів, позивачкою не надано до суду належних, достовірних та допустимих доказів, що у спірній кімнаті вона проживає разом із сином.

Матеріали справи не містять доказів, що ОСОБА_8 проживає разом з відповідачкою в кімнаті №412.

Також, в заяві про перегляд заочного рішення ОСОБА_1 зазначала, що проживає одна.

Як пояснила представник позивача в судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_9 , що КЕЧ м. Києва до моменту направлення відповідачці листа в жовтні 2014 року про звільнення спірного приміщення вважало, що в даному приміщенні проживає військовослужбовець ОСОБА_2 разом з членами своєї родини. Однак, в подальшому було з`ясовано, що ОСОБА_2 розлучився з відповідачкою, виїхав з кімнати №412 разом із сином, має у власності житло. Після з`ясування таких обставин і було ініційовано даний позов.

Матеріали справи не містять доказів, що ОСОБА_1 зареєстрована в кімнаті АДРЕСА_3 . Згідно довідки адресно-довідкового підрозділу ГУДМС, УДМС України м. Києва ОСОБА_1 зареєстрована у АДРЕСА_8 (а.с. 27).

Таким чином, наведені фактичні обставини свідчать про те, що ОСОБА_1 , як член сім`ї військовослужбовця, у вересні 2000 року на підставі спеціального строкового ордеру була вселена в кімнату № НОМЕР_7 в гуртожитку військової частини НОМЕР_6 в АДРЕСА_1 , яка є відмінною від спірного жилого приміщення.

Матеріали справи не містять доказів, що ОСОБА_1 або її колишньому чоловіку ОСОБА_2 видавався Спеціальний ордер на проживання в кімнаті №412.
Як вбачається з матеріалів справи, в пункті 3.2.7. Договору строкового користування житловим приміщенням від 01.01.2007 сторони погодили звільнити жиле приміщення, в якому мешкає користувач, після закінчення обумовленого в Договорі строку проживання.

У відповідності до п. 5.1. Договору цей Договір діє з 01.01.2007 до 31 грудня 2007 року.

У разі відсутності письмової заяви однієї зі сторін про припинення Договору за місяць до закінчення терміну його дії, Договір вважається продовженим на той самий строк і на умовах, які передбачені в цьому Договорі (п. 5.2. Договору).

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що строк дії договору оренди, згідно умов цього ж договору, пролонговувався кожного року на той самий строк, на який його було укладено.

Однак, як зазначалось вище, в жовтні 2014 року позивач письмово звернувся до ОСОБА_1 з вимогою про звільнення займаної нею кімнати №412, тобто фактично звернувся із заявою про припинення договору оренди в обумовлений договором строк, та після невиконання такої вимоги відповідачкою, в лютому 2015 року звернувся до суду з даним позовом, що свідчить про припинення строкового договору оренди спірного приміщення кімнати №412 та відсутність пролонгації такого договору на 2015 рік.

Отже, відповідачка вселилася в спірне жиле приміщення на підставі строкового договору найму, на підставі чого і проживала до кінця 2014 року. Разом з цим, у звязку з вимогою позивача про звільнення спірного жилого приміщення, на 2015 рік договір не пролонговано.

Оскільки відповідачка була вселена до спірного приміщення на підставі строкового договору найму, то правовідносини, які виникли між сторонами, випливають із цивільно-правової угоди (договірні відносини).

За обставин, коли між сторонами виникли договірні відносини відсутні правові підстави для застосування положень ст. 125 ЖК Української РСР, на яку в апеляційній скарзі посилається відповідачка як підставу для скасування рішення суду.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідачка на підставі ст. 104 ЖК Української РСР має право на укладення окремого договору найму з позивачем також не є підставою для скасування рішення.

Не мають правового значення і доводи апеляційної скарги, що відповідачка працює позаштатним кореспондентом в Збройних Силах України, а також на даний час знову пов`язала свою трудову професійну діяльність зі Збройними Силами України, оскільки пройшла конкурс та буде прийнята на посаду прес-секретаря Державного космічного агентства України Національного центру управління та випробувань космічних засобів, оскільки в спірне жиле приміщення ОСОБА_1 вселена на підставі строкового договору найму, як член сімї військовослужбовця, а не як службова особа.

Разом з цим, ухвалення судом першої інстанції рішення про задоволення позову про виселення не позбавляє відповідачку права звернення до позивача із заявою про укладення окремого договору найму, за нових обставин, коли вона пов`язала свою трудову професійну діяльність зі Збройними Силами України.

Також не мають правового значення і доводи апеляційної скарги, що у спірному жилому приміщення вона проживає понад 15 років та вчасно несе витрати на утримання даного приміщення, оскільки як зазначалось вище відповідачка вселена на підставі строкового договору найму, дія якого фактично припинена з 01.01.2015, а тому тривалість проживання не є безумовною підставою для залишення за відповідачкою права проживання та користування приміщенням.

Щодо наданого відповідачкою висновку науково-правової експертизи, який був виконаний на запит ОСОБА_1 , у відповідності до Закону України «Про наукову і науково-технічну експертизу», Інститутом держави і права ім. В.М. Корецького Національної Академії наук України, та в якому зазначено що вселення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в спірне жиле приміщення є законним, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з даного висновку його здійснено лише на підставі оскаржуваного рішення; спеціального ордеру від 08.09.2000, строк дії якого закінчився в 2003, і який видавався на інше жиле приміщення, і яке не є спірним приміщенням; свідоцтва про народження ОСОБА_3 , 2000 року народження та довідки від 22.01.2016 про те, що ОСОБА_1 працює позаштатним кореспондентом в Центральній телестудії Міністерства оборони України, а також на підставі аналізу норм матеріального права, яке регулює правовідносини сторін у даній справі.

Тобто висновок стосувався законності вселення ОСОБА_1 на підставі спеціального ордеру у інше жиле приміщення, яке не було предметом розгляду, та є відмінним від спірного жилого приміщення

Предметом спору у справі яка переглядається, є правовідносини з приводу проживання відповідача у іншій кімнаті, а саме № НОМЕР_5 .

Як зазначила ОСОБА_1 у доповненні до заяви про перегляд заочного рішення правовідносини, що стосуються проживання відповідача в кімнаті №412 розпочалися на підставі договору №128 , який укладено 01.01.2007 (а.с. 69-71).

Факт законного вселення відповідачки у спірне жиле приміщення кімнату №412 позивачем не оспорюється. Позивач, як на підставу виселення відповідача посилався на закінчення дії строкового договору найму.

Поряд з цим, для проведення вказаного вище висновку відповідачкою не було надано інші матеріали (договір строкового найму житлового приміщення на іншу кімнату, Акт), які містяться у справі та мають значення для вирішення спору, а тому даний висновок не може бути взятий до уваги колегії суддів.

Отже, оскільки, відповідачка вселилася в спірне приміщення на підставі строкового договору користування жилим приміщенням, дія якого припинилася, відсутні підстави стверджувати, що вона набула право безстрокового проживання у спірному жилому приміщені.

За змістом статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод втручання у право на повагу до житла «має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною легітимною метою…зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена належним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Обґрунтування пропорційності виселення Європейський суд з прав людини вважає обов`язковою умовою належного застосування статті 8 Конвенції (див. mutatis mutandis «Dakus v. Ukraine», № 19957/07, § 50-51, ЄСПЛ, від 14 грудня 2017 року).

Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач на обґрунтування обставин щодо співрозмірності виселення відповідача та мети позивача, пропорційність балансу інтересів сторін вказував на те, що у списках на поліпшення житлових умов у гарнізоні міста Києва перебуває велика кількість безквартирних військовослужбовців Головного управління розвідки Міністерства оборони України, які вимушені здійснювати піднайм житла за власні кошти, в тому числі й за межами Києва, що спричиняє затримку часу у випадку термінового виклику на службу, також непоодинокі випадки проживання військовослужбовців у службових кабінетах. Крім того, наявні непоодинокі випадки, коли сім`ї військовослужбовців проживають окремо, оскільки відсутня вільна житлова площа. В КЕЧ (місто Київ) існують кімнати, де проживає по 6 чоловік, а казарма, переобладнана для проживання, знаходиться за межами м. Києва. Зазначав, що даний факт підриває авторитет Збройних Сил України, впливає на обороноздатність та призводить до соціальної напруги в сфері житлового забезпечення військовослужбовців, порушує право військовослужбовців на соціальний і правовий захист, а згідно ч. 4 ст. 17 Конституції України встановлено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їх сімей. Збільшується кількість військовослужбовців - учасників АТО, які та члени їх сімей не забезпечені житловою площею.

Зазначав також, що в сучасних умовах пріоритетним завданням є захист конституційних прав та свобод людини і громадянина, в тому числі і право на соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України, а також членів їх сімей, а проживання відповідачки у спірному житловому приміщенні призводить до порушень соціальних інтересів держави та обмежень прав інших осіб, які проходять військову службу у лавах Збройних Силах України.

Вказані обставини, представник позивача ОСОБА_9 в судовому засіданні суду апеляційної інстанції підтвердила.

Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 1 статті 386 ЦК України визначено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (ч. 2 ст. 386 ЦК України).

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

Ураховуючи наведені обставини та положення закону, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції, що після закінчення строку дії цивільно-правової угоди, на підставі якої відповідачка вселилася до кімнати №412 будівлі № НОМЕР_3 у військовому містечку № НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 , вона втратила право користування таким приміщенням та проживання в ньому, а отже підлягає виселенню.

Інших доводів апеляційна скарга не містить.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалюючи рішення суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи та дав належну оцінку всім доказам, наданим учасниками справи, а в рішенні навів переконливі доводи на обґрунтування своїх висновків. Рішення суду ухвалено з дотримання норм матеріального та процесуального права.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду без змін, а скарги без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 травня 2015 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 21 лютого 2019 року.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді Л.Д. Махлай

В.А. Кравець