ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2553/19 Справа № 211/2123/18 Суддя у 1-й інстанції - Ніколенко Д. М. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

секретаря судового засідання - Євтодій К.С.

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 жовтня 2018 року, яке ухвалене суддею Ніколенко Д.М. в місті Кривому Розі Дніпропетровської області, повний текст судового рішення складено 22 жовтня 2018 року, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про припинення права спільної сумісної власності та визнання права власності на частину квартири.

В обґрунтування позову зазначив що він з відповідачами на підставі свідоцтва про право власності на житло є власниками ѕ частин квартири АДРЕСА_1. Інша ј частина належить ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину.

Він неодноразово звертався до відповідачів з пропозицією поділу ѕ часток і коли ОСОБА_3 не заперечувала щодо поділу ѕ часток в рівних частках, то ОСОБА_4 заперечувала. Остання після розірвання шлюбу 22.06.2016 р. фактично виїхала з квартири в невідомому напрямку, ніяким чином не приймає участі в утриманні та збереженні даної квартири не несе, в той час, як він з ОСОБА_3 змушені витрачати кошти на утримання не лише належних їм частин, але й частини ОСОБА_4

У зв'язку з відсутністю згоди ОСОБА_4 на поділ 3/4 часток неможливо здійснити в іншому порядку, ніж судовий, оскільки квартира є неподільною річчю, бо з неї неможливо виділити належні кожному зі співвласників ѕ часток квартири, по ј частці за кожним в натурі, спільне володіння та користування даною квартирою між ним та ОСОБА_4 є неможливим, остання не проживає в квартирі, не цікавиться її станом та не несе ніяких витрат по її утриманню, просив суд припинити право спільної сумісної власності його та відповідачів на 3/4 частки спірної квартири, визнавши за ним право власності на 1/2 частку квартири, а за ОСОБА_3 право власності на 1/4 частину квартири.

Рішенням Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 жовтня 2018 року ОСОБА_1, відмовлено в задоволенні позову.

Повернуто ОСОБА_1 з депозитного рахунку НОМЕР_1 ТУ ДСА України в Дніпропетровській області, , МФО 820172, сплачену 01.08.2018 р. внесену останнім в якості грошової компенсації частки майна ОСОБА_4 у справі №211/2123/18 суму 28490 (двадцять вісім тисяч чотириста дев'яносто) гривень 00 коп.

В апеляційній скарзі, позивач ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального і матеріального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове, яким у повному обсязі задовольнити його позовні вимоги, та на підставі ст.141 ЦПК України стягнути з ОСОБА_4 на його користь судовий збір в розмірі 3567,70 грн., а з ОСОБА_3 -704,80 грн.

ОСОБА_1 вказує, що в рішенні суд не обґрунтував відмови в частині його позовних вимог щодо припинення права спільної сумісної власності його і відповідачів на ѕ частки трикімнатної квартири, обмежившись неможливістю позбавити ОСОБА_4 права власності, вважає, що суд позбавив його права реалізувати своє право власності на частину спірної квартири, оскільки не визначив частки співвласників спірного житла.

Позивач зазначає, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні його позову не обґрунтував свій висновок про те, що позбавлення ОСОБА_4 права власності на квартиру завдасть їй істотної шкоди, тому вважає, що рішення суду у цій частині ґрунтується на недоведених обставинах, які суд помилково вважав доведеними.

Окрім того, позивач вважає, що суд порушив норми матеріального права, оскільки, застосувавши положення ст.365 ЦК України не врахував положень ч.1 ст.369 ЦК України і взагалі не застосував положення ст.372 ЦК України.

Також, позивач наголошує на тому, що суд порушив і норми процесуального права, а саме статей: 5,77,89, 265 ЦПК України, при цьому зазначає, що рішення суду не ґрунтується на доказах, наявних в матеріалах справи, а ґрунтується виключно на припущеннях суду у тій частині, що задоволення його позову може завдати істотної шкоди відповідачу ОСОБА_4, стверджує, що суд не надав оцінку усім доказам, зокрема залишив поза увагою акт про не проживання відповідача в спірній квартирі з 22 червня 2016 року.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Виходячи з вимог п.11 частини 3 статті 2 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги, а також зважаючи на вимоги ч.2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку відповідача ОСОБА_4 в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши позивача ОСОБА_1,який підтримав вимоги апеляційної скарги і просив їх задовольнити, думку відповідача ОСОБА_3, яка не заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.

Судом встановлено, що на на підставі свідоцтва Д-503 про право власності на житло, виданого 09 липня 1993 року Органом приватизації Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Криворізької міської Ради народних депутатів, квартира АДРЕСА_1, належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_1 та ОСОБА_7 (а.с.6).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 05 серпня 2000 р., ОСОБА_3 після смерті ОСОБА_5 успадкувала належну йому за життя 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 (а.с.8-10).

ОСОБА_7 та ОСОБА_1 змінили свої прізвища на «ОСОБА_1» (а.с.15,16).

Відповідно до звіту про незалежну оцінку, проведену 13 лютого 2018 року суб'єктом оціночної діяльності ОСОБА_8, оціночна вартість об'єкта оцінки - трикімнатної квартири загальною площею 63,3 кв.м., житловою площею 43,7 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, станом на 13.02.2018 р. складає 113960,00 грн., в тому числі вартість ј частки складає 28490,00 грн. (а.с. 21).

Суд першої інстанції, відмовляючи позивачу у задоволенні позовних вимог, керувався статтями 317, 321, 322, 355, 365 ЦК України й виходив з того, що розмір часток ОСОБА_1 та ОСОБА_4 у спірній квартирі є рівним, що позивачем не доведено відсутність технічної можливості реального поділу об'єкта нерухомого майна, що відповідач ОСОБА_4 має у власності інше житло та наявність між сторонами неприязних стосунків, а отже відсутні обставини, за наявності яких можливе припинення права ОСОБА_4 на частку у спільному майні без завдання істотної шкоди її інтересам.

Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком першої інстанції.

Виходячи з норм статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Частинами першою, другою статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 322 ЦК України).

Разом із тим, відповідно до статті 365 ЦК України право особи на частку в спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласників та членам його сім'ї.

Аналіз положень статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласників на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умовами, що припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених п.п. 1-3 ч.1 ст.365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об'єкта, який є спільним майном.

Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку в спільному майні за вимогою інших співвласників. Правова позиції висловлена Верховним Судом України у постановах від 15 травня 2013 року в справі №6-37цс13, від 02 липня 2014 року в справі №6-68цс14, від 23 листопада 2016 року в справі №357/11232/14-ц. Від застосування норми ст.365 ЦК України у подібних правовідносинах не відступлено.

З матеріалів справи слідує, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 09 липня 1993 №Д-503 року позивач ОСОБА_1 та відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_1 в порядку приватизації набули право приватної, спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 (а.с.6).

Окрім того, матеріалами справи встановлено, що ј ч. спірного житла, що належала ОСОБА_5, згідно свідоцтва про спадщину, виданого 4-ю Криворізькою держнотконторою 05 серпня 2000 року за реєстром №1-3275 перейшла у власність ОСОБА_3 (а.с.7,8).

Наведені вище обставини свідчать про те, що у спільній сумісній власності на квартиру АДРЕСА_1 у позивача і відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_3 знаходиться ѕ ч. спірного житла, а у власності ОСОБА_3 знаходиться ще ј ч. квартири, яка перейшла їй у власність за заповітом, отже, виходячи з розрахунку ѕ ч.: на 3= ј, тобто у спільній сумісній власності у кожного з трьох власників знаходиться по ј ч. частині житла, а оскільки ОСОБА_3 має право власності ще на ј ч., то їй належить Ѕ ч. квартири, тоді, як інша Ѕ ч. квартири належить на праві спільної сумісної власності позивачу і відповідачу ОСОБА_4 в рівних частках.

Відповідно до положень ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників) належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Частиною 1 статті 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно частини 1 статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Посилання в апеляційній скарзі позивача на те, що висновком судової експертизи визначена дійсна ринкова вартість спірної квартири та її ј ч. частини, та на обставини попереднього внесення апелянтом вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, яку він вважає належною компенсацією відповідачу ОСОБА_4 вартості її ј ч., не змінюють висновків суду першої інстанції з огляду на вищевикладене про значну частку відповідача ОСОБА_4 та відсутність у неї іншого житла, а також на те, що буде порушений принцип рівності прав співвласників, а правовий режим спільної часткової власності враховує інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших.

Доводи позивача про те, що суд не визначив частки співвласників квартири в спільній сумісній власності на ѕ ч. квартири, не застосував положення ст.372 ЦК України, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки із позовної заяви видно, що апелянт не заявляв таких вимог, у позиві, його вимога стосувалася припинення спільної сумісної власності на цю частину квартири усіх трьох співвласників, при цьому просив визнати за ним право власності на Ѕ частину спірної квартири і визнати право власності на ј ч. за ОСОБА_3, без урахування інтересів третього співвласника ОСОБА_4

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч.1 ст.2 ЦПК України).

Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Положеннями ч.1 статі13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч.5 статті 81 ЦПК України).

Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що позивачем не доведено належними і допустимими доказами неможливість спільного володіння і користування житлом з відповідачем ОСОБА_4, а також те, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам останньої, як і не доведено той факт, що відповідач ОСОБА_4 має у власності інше житло.

Інші доводи апеляційної скарги стосуються незгоди з процесуальними діями судді першої інстанції під час розгляду справи, та не можуть бути підставою для скасування рішення суду та задоволення позову, оскільки відповідно до вимог ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Перевіривши справу у повному обсязі, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції у досить повному обсязі з'ясував права та обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи позивача та надав їм належну оцінку, порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, справа розглянута в межах позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим.

Отже, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому в силу ст.375 ЦПК України апеляційний суд залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374-375,381-384 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу від 22 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 05 лютого 2019 року.

Головуючий

Судді: