ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«10» вересня 2019 року

м. Харків

справа № 643/5121/18-ц

провадження 22ц/818/3794/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Бровченка І.О., Колтунової А.І.,

за участю секретаря - Колосовської А.Р.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 , представник відповідача - ОСОБА_4 ,

третя особа - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 23 травня 2019 року в складі судді Поліщук Т.В.

в с т а н о в и в:

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про розірвання шлюбу та усунення перешкод у вихованні та спілкуванні з дитиною, який в подальшому уточнив.

Позовна заява мотивована тим, що 13 квітня 2013 року між ним та ОСОБА_3 зареєстровано шлюб. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син, ОСОБА_5

Зазначив, що подружнє життя не склалось через несумісність характерів, різні погляди щодо життя та життєвих цінностей, що привели до втрати взаєморозуміння та довіри один до одного, постійні сварки та неможливість подальшого продовження шлюбних відносин.

Фактично з 01 лютого 2018 року вони разом не проживають, подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечить його інтересам та інтересам їхнього сина.

Вказав, що у позасудовому порядку між ними не досягнуто згоди щодо часу та способів спілкування з дитиною, що має наслідком недостатньої його участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею. Він прагне реалізувати свої права та обов`язки щодо їхнього сина, але відповідач перешкоджає у спілкуванні з сином.

Просив розірвати шлюб між ним та ОСОБА_3 , зареєстрований 13 квітня 2013 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 339; усунути перешкоди у вихованні та спілкуванні з дитиною шляхом встановлення наступного порядку його участі у вихованні та спілкуванні з сином, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 : кожного понеділка, середи, п`ятниці з 17-00 годин до 21-00 годин без присутності ОСОБА_3 з можливістю відвідувати місце проживання батька; кожної суботи з 10-00 годин до 19-00 годин без присутності ОСОБА_3 з можливістю відвідувати місце проживання батька; влітку строком на тридцять календарних днів, з 01 серпня по 30 серпня з можливістю виїзду дитини з батьком в цей період до місця оздоровлення та відпочинку в межах держави, а за її межі - за умови письмового дозволу матері; необмежене спілкування з сином засобами телефонного, поштового, електронного та іншого засобу зв`язку; стягнути з ОСОБА_3 на його користь судовий збір та витрати на правову допомогу.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 23 травня 2019 року позов ОСОБА_1 - задоволено частково; шлюб, зареєстрований 13 квітня 2013 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції за актовим записом № 339 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано; після розірвання шлюбу залишено ОСОБА_3 прізвище « ОСОБА_3 »; встановлено наступний порядок участі ОСОБА_1 у вихованні та спілкуванні з малолітнім сином ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме: кожного понеділка, середи, п`ятниці у період з 17-00 годин до 19-00 годин з урахуванням режиму дня дитини, без участі матері дитини ОСОБА_3 , з можливістю відвідувати місце проживання батька дитини ОСОБА_1 ; кожної суботи у період з 17-00 годин до 20-00 годин з урахуванням режиму дня дитини, без участі матері дитини ОСОБА_3 , з можливістю відвідувати місце проживання батька дитини ОСОБА_1 ; щорічно в літній період року строком на 14 календарних днів з можливістю виїзду дитини з батьком до місця оздоровлення та відпочинку в межах України, попередньо узгодивши дати виїзду з матір`ю дитини; у задоволенні інших позовних вимог - відмовлено; стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1057,20 грн. та витрати на поштові відправлення у розмірі 30,72 грн., а всього, 1087,92 грн.; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати на правничу допомогу у розмірі 7050,00 грн. та витрати на поштові відправлення у розмірі 122,00 грн., а всього, 7172,00 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу.

Ухвалою Харківського апеляційного суду м. Харкова від 01 липня 2019 року справу витребувано з суду першої інстанції.

Ухвалою Харківського апеляційного суду м. Харкова від 10 липня 2019 року заяву ОСОБА_3 про відкликання апеляційної скарги задоволено; апеляційну скаргу повернуто ОСОБА_3

10 липня 2019 року до суду апеляційної інстанції ОСОБА_3 подала другу апеляційну скаргу, яку вона зазначила як змінену.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 10 липня 2019 року відкрито апеляційне провадження та справу призначено до розгляду.

У другій апеляційній скарзі ОСОБА_3 просила рішення суду змінити в частині встановленого порядку участі ОСОБА_1 у вихованні та спілкуванні з малолітнім сином ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , встановивши участь батька у вихованні та спілкуванні з дитиною кожного понеділка та п`ятниці у період з 17-00 години до 19-00 години, кожної суботи у період з 17-00 години до 20-00 години під час прогулянок з урахуванням режиму дня дитини, у присутності матері дитини ОСОБА_3 ; стягнути з ОСОБА_1 на її користь понесені судові витрати на правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважала, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув уваги на те, що жодних перешкод у вихованні та спілкуванні з малолітнім сином у позивача не було та ним не надано до суду жодного доказу на підтвердження позовних вимог щодо створення перешкод у спілкуванні з дитиною та в її вихованні; що з травня 2018 року позивач перестав спілкуватися з сином, що призвело до погіршення психо - емоційного стану дитини та його настрою; що висновок Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради в частині проведення зустрічей позивача із сином у присутності матері дитини ґрунтувався виключно в інтересах малолітньої дитини; що, враховуючи майновий стан позивача та необхідність придбання для дитини безлактозних молочних продуктів, позивачем не доведено, що він спроможний забезпечити гідний відпочинок дитини влітку.

13 серпня 2019 року від ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він вважав рішення суду законним, а апеляційну скаргу необґрунтованою. При цьому вказав, що судом першої інстанції встановлено як існування між батьками дитини напружених відносин, так і про те, що відповідач чинить перешкоди позивачу у спілкуванні та вихованні дитини. Зазначив, що позивач за захистом своїх прав звертався і до Департаменту з заявою, в якій вказав, що відповідач чинить йому перешкоди у спілкуванні та вихованні дитини, про що було відомо і відповідачу.

03 вересня 2019 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_3 надійшли письмові пояснення, в яких вона підтримала свою апеляційну скаргу, та клопотання про залучення до матеріалів справи виписки з медичної карти дитини, медичних документів та копії фото, яке задоволено.

В суді апеляційної інстанції 10 вересня 2019 року представник позивача надав письмові заперечення на письмові пояснення та клопотання про долучення до матеріалів справи документів, в яких фактично підтримав доводи відзиву на апеляційну скаргу відповідача.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся осіб, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_3 необхідно залишити без задоволення, рішення суду в оскаржуваній частині - залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що особисті конфліктні відносини між батьками не повинні порушувати інтереси дитини, тому спосіб участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною без присутності матері дитини протягом двох годин кожного понеділка, середи, п`ятниці та трьох годин - кожної суботи з урахуванням режиму дня дитини, можливістю відвідувати місце проживання батька та в літній період - протягом 14 календарних днів з можливістю виїзду дитини з батьком до місця оздоровлення та відпочинку в межах України, враховуючи вік дитини, не суперечить інтересам дитини.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 13 квітня 2013 року ОСОБА_1 та ОСОБА_7 зареєстрували шлюб, від якого ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_5

Мати дитини, ОСОБА_3 працює в Комунальному закладі охорони здоров`я «Харківська міська поліклініка № 5» на посаді лікаря-акушера-гінеколога жіночої консультації з 09 вересня 2016 року по теперішній час. З 12 вересня 2016 року по 11 липня 2019 року знаходилася у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (а.с.157 том 1, а.с.2 том 2).

Проживає разом з малолітньою дитиною ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно з актом обстеження умов проживання житло знаходиться на тринадцятому поверсі шістнадцятиповерхового будинку, складається з трьох кімнат. Умови проживання задовільні. В помешканні є вся необхідна техніка для побуту та меблі, сучасний ремонт. У дитини є власна кімната, ліжко, шафа для речей, все необхідне для годування, іграшки, медикаменти, візочок зимовий та літній. Згідно з інформацією КЗОЗ «Харківська міська дитяча поліклініка № 12» від 31 травня 2018 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , знаходиться під наглядом фахівців поліклініки з одномісячного віку; на диспансерному обліку не перебував. Останній огляд дитини дільничним педіатром здійснювався вдома у віці 1 рік (12 липня 2017 року). На теперішній час дитина під наглядом фахівців поліклініки не перебуває, спостерігається фахівцями приватних клінік. При відвідуванні дільничним педіатром вдома двері не відчиняють, на телефонні дзвінки мати не відповідає.

Батько дитини, ОСОБА_1 , є фізичною особою-підприємцем, має постійний дохід. Приймає участь у матеріальному забезпеченні сина.

Із сертифікату про проходження профілактичного наркологічного огляду від 22 травня 2018 року та медичної довідки про проходження обов`язкового попереднього та періодичного психіатричних оглядів від 24 травня 2018 року вбачається, що у ОСОБА_1 , ознак наркологічних захворювань та не виявлено, психіатричних протипоказань до спілкування з дитиною не має.

ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 . Житло розміщено на другому поверсі чотириповерхового будинку, складається з трьох кімнат. Квартира з усіма зручностями та ремонтом. В наявності всі комунікації. Квартира облаштована меблями, побутовою технікою. Для дитини є місце для відпочинку, розвитку, ігор, зберігання особистих речей.

Матеріали справи свідчать про те, що починаючи з початку травня 2018 року ОСОБА_1 не міг спілкуватися з дитиною, оскільки мати дитини чинила перешкоди, (а. с. 98-149, 193-244 том 1, 150, 245 том 1).

Із змісту апеляційної скарги відповідача вбачається, що саме з травня 2018 року погіршився психо - емоційний стан дитини та його настрій, оскільки він не спілкувався з батьком, (а. с.159 том 1, а.с.4, 67-69 том 2).

За заявою ОСОБА_1 від 15 травня 2018 року питання щодо визначення порядку участі батька дитини у вихованні малолітнього сина розглянуто на засіданні Комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Харківської міської ради за присутності батьків дитини, ОСОБА_1 та ОСОБА_3

Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради встановив, що батько дитини ОСОБА_1 не може досягнути згоди із матір`ю дитини, ОСОБА_3 , щодо часу та способу його спілкування з дитиною, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Батько розуміє свій батьківський обов`язок, відчуваючи любов до сина, прагне реалізувати свої права та обов`язки з його виховання, але мати дитини, ОСОБА_3 , перешкоджає його спілкуванню з сином, тому батько вважає за необхідне захистити свої права шляхом встановлення наступного порядку спілкування з сином, а саме: кожної середи з 16-00 годин до 21-00 годин без присутності ОСОБА_3 з можливістю відвідувати місце проживання батька; з 16-00 годин суботи до 16-00 годин неділі щотижня без присутності ОСОБА_3 з можливістю відвідувати місце проживання батька; влітку строком на тридцять календарних днів, з 01 серпня по 30 серпня, з можливістю виїзду дитини з батьком в цей період до місця оздоровлення та відпочинку в межах держави, а за її межі - за умови письмового дозволу матері; необмежене спілкування з сином засобами телефонного, поштового, електронного та іншого засобу зв`язку.

Мати дитини, ОСОБА_3 , із запропонованим батьком, ОСОБА_1 , графіком зустрічей із сином не була згодна, виходячи з віку та розпорядку дня дитини, її психо-емоційного стану, черезмірної збудливості та рекомендацій невролога та психолога. Враховуючи розпорядок дня дитини, стан здоров`я, а також у зв`язку із наміром матері у близькому часі записати дитину до групи раннього розвитку дитини, мати пропонує встановити батьку наступний порядок зустрічей з сином: кожної п`ятниці з 17-30 годин до 19-30 години у її присутності.

Із висновку Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради № 429 від 04 липня 2018 року вбачається, що доцільне встановити наступний порядок зустрічей батька ОСОБА_1 із сином ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визначивши час: кожного понеділка, середи та п`ятниці з 17-00 годин до 19-00 годин, кожної суботи з 17-00 годин до 20-00 годин у присутності матері дитини ОСОБА_3 (а.с.40-42 том 1).

Будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.

Відповідно до частини сьомої статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частиною другою статті 1 Європейської конвенції про здійснення прав дітей предметом цієї Конвенції є - у найвищих інтересах дітей - підтримка їхніх прав, надання дітям процесуальних прав та сприяння здійсненню ними цих прав шляхом забезпечення становища, при якому діти особисто або через інших осіб чи органи поінформовані та допущені до участі в розгляді судовим органом справ, що їх стосуються.

На рівні внутрішнього законодавства України принцип урахування найкращих інтересів дитини викладено у пункті 8 статті 7 СК України та статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», згідно з положеннями яких регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Частиною першою статті 3 Конвенції визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно статті 9 Конвенції держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

У статті 7 Конвенції передбачено, що кожна дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування.

Згідно із статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Відповідно до статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

У статті 158 СК України передбачено, що за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї.

Частинами першою та другою статті 159 СК України передбачено, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема, якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі, стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що батько, який проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини.

Матеріали справи свідчать про те, що з травня 2018 року батьки, сторони у справі, не дійшли згоди щодо способу участі батька в спілкуванні з дитиною, яка проживає разом із матір`ю.

Суд першої інстанції правильно встановив наявність бажання ОСОБА_1 спілкуватися із дитиною, наявність перешкод з боку ОСОБА_3 у спілкуванні батька з сином, а також те, що між батьками склалися неприязні стосунки, які при їх спільної зустрічі в присутності сина загострюються.

Крім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками.

Статтею 15 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків, виходячи з інтересів дитини.

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78).

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його представник підтвердили, що дитина бажає спілкуватися з батьком, однак ОСОБА_3 з травня 2018 року чинила перешкоди у спілкуванні та вихованні дитини. Також ОСОБА_1 пояснив, що спілкування з дитиною у присутності ОСОБА_3 є недоцільним, оскільки ОСОБА_3 під час таких зустрічей провокує його на конфліктну ситуацію, що негативно впливає на стан дитини.

Встановлюючи спосіб участі батька у вихованні і спілкуванні дитини без присутності матері, суд першої інстанції виходив насамперед з інтересів дитини, того, що дитина має право на підтримання з батьком регулярних особистих стосунків і прямих контактів, а також того, що відповідачем не доведено, що спілкування позивача з сином неможливо без її присутності, оскільки дитина, відвідуючи дитячий садок, декілька годин перебуває без присутності матері, і це не впливає на психологічний стан дитини; що спілкування з батьком у присутності матері негативно впливає на емоційний стан дитини, так як під час таких зустрічей відбуваються конфліктні ситуації між батьками, які перешкоджають нормальному розвитку дитини.

До висновку Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради щодо участі батька у спілкуванні та вихованні дитини в присутності матері, судова колегія, як і суд першої інстанції, відноситься критично, оскільки в цьому висновку Департамент не довів, з яких причин побачення дитини з батьком повинно бути в присутності матері та не надав оцінку конфліктним ситуаціям між батьками, які з`являються і в присутності дитини. При цьому не звернув увагу на те, що мова йде ані про позбавлення батьківських прав, ані про визначення місця проживання дитини. Спір стосується тільки реалізації прав батька, який бажає бачитися з дитиною, і щоб ці зустрічі не впливали на стан дитини, а проходили в спокійній обстановці. Рішення суду першої інстанції в першу чергу спрямовано на те, що особливу увагу необхідно приділяти найважливішим інтересам дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Враховуючи позицію, викладену в апеляційній скарзі відповідача, обставини справи, пояснення учасників справи в суді апеляційної інстанції, судова колегія вважає, що визначений судом спосіб участі у вихованні дитини є правильним.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення в оскаржуваній частині, яке не суперечить інтересам дитини, не порушує інтереси та законні права батьків та узгоджується з нормами діючого законодавства

Доводи, які викладені в апеляційній скарзі, письмових поясненнях ОСОБА_3 не дають підстав для висновку про неправильне вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

В іншій частині рішення суду не переглядалося.

Що стосується вимоги про стягнення витрат на правову допомогу у зв`язку з підготовкою апеляційної скарги та інших процесуальних документів до суду, судова колегія зазначає наступне.

Відповідно до частин 1, 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати: на професійну правничу допомогу.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

За змістом статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до статті 33 Правил адвокатської етики єдиною допустимою формою отримання адвокатом винагороди за надання правової допомоги клієнту є гонорар.

Розмір гонорару та порядок його внесення мають бути чітко визначені в угоді про надання правової допомоги. Засади обчислення гонорару (фіксована сума, погодинна оплата, доплата гонорару за позитивний результат по справі тощо) визначаються за домовленістю між адвокатом та клієнтом і також мають бути закріплені в угоді.

Згідно вимог статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків, надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі, гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг, акти виконаних або отриманих послуг та ін.); документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому, недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам.

До складу витрат включаються лише фактично сплачені стороною або її представником (а не будь-ким) витрати, та їх сплата повинна бути підтверджена відповідними фінансовими документами.

Таким чином, на підтвердження здійсненної правової допомоги, необхідно долучати й розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором.

Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.

Суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, витрат на послуги адвоката, керуючись принципами справедливості, співмірності та верховенства права.

Верховний Суд у своїй постанові від 03 травня 2018 року в справі № 372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Як вбачається з договору про надання правової допомоги, укладеного 04 червня 2019 року між адвокатом ОСОБА_8 С.О. та ОСОБА_3 за цим договором адвокат зобов`язується надати правову консультацію, здійснити представництво та надати інші види правової допомоги клієнту з приводу юридичного супроводу інтересів клієнта в органах державної влади та органах місцевого самоуправління, апеляційної та касаційної інстанцій під час розгляду та вирішення спірних з ОСОБА_1 питань щодо визначення способу та порядку участі у вихованні та спілкуванні з сином ОСОБА_9 тощо; забезпечити підготовку та пред`явлення до суду апеляційної скарги у цивільній справі; забезпечити участь у судових засіданнях у суді апеляційної та касаційної інстанцій по дані справі на умовах і в порядку, що визначені цим договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно пункту 3.4. цього договору розрахунок за даним договором здійснюється у розмірі 10 000,00 грн., про що сторонами має бути підписано акт приймання-передачі виконаних робіт на суму сплачених клієнтом коштів у вищезазначеному розмірі (а.с.205-209 том 2).

Також, до суду апеляційної інстанції надано копію ордеру, серія ЗР № 81405 від 04 червня 2019 року, копію свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, серія ЗР № 21/2056 від 23 квітня 2019 року (а.с.210, 211 том 2).

Проте, оригіналів платіжних документів, акту прийому-передачі наданих послуг, детального розрахунку витрат на правову допомогу із зазначенням конкретних вчинених дій та часу, витраченого на надання правової допомоги, крім договору про надання правової допомоги, до суду апеляційної інстанції не надано, що свідчить про відсутність належних та допустимих доказів здійснених витрат. Крім того, апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишено без задоволення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне відмовити у задоволенні вимог ОСОБА_3 щодо стягнення судових витрат за правничу допомогу, надану адвокатом в суді апеляційної інстанції.

Також, ОСОБА_1 заявив вимогу про стягнення судових витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

При цьому надав договір про надання правової допомоги (юридичних послуг) № 29/3 від 29 березня 2018 року, який укладено між адвокатом Мироненка С.С. та ОСОБА_1 , відповідно до якого адвокат приймає доручення від клієнта здійснити у встановлені строки та на умовах, визначених договором, надання правової допомоги у будь-яких справах (в тому числі, кримінальних, цивільних, адміністративних, але не виключно) незалежно від юрисдикції, територіальності та підсудності. Подальші доручення на вчинення юридичних дій в інтересах клієнта оформлюються додатковою угодою. За виконання даного договору адвокату сплачується гонорар у розмірі встановленому договором.

Відповідно до розділу 4 цього договору за виконання договору клієнт сплачує адвокату гонорар. Розмір гонорару та його сплата засвідчується додатком до цього договору.

Додатком № 1 від 09 серпня 2019 року до договору про надання юридичних послуг № 29/3 від 29 березня 2018 року передбачено найменування послуг, вартість за годину робіт, кількість робіт, загальна вартість. Так, ознайомлення з матеріалами цивільної справи коштує 2000,00 грн., витрачено 2 години; надання консультації щодо правової позиції у цивільній справі в суді апеляційної інстанції - 1000,00 грн., витрачено 1 година; підготовка, написання, направлення на адресу суду відзиву на апеляційну скаргу - 5000,00 грн., витрачено 5 годин; участь у судових засіданнях по даній справі у Харківському апеляційному суді - 2000,00 грн., витрачено 2 години, а всього 10 000,00 грн. Однак, належних доказів сплати грошових коштів за надання правничої допомоги в суді апеляційної інстанції, не надано.

Крім того, в суді апеляційної інстанції інтереси ОСОБА_1 представляв інший адвокат - Тимошенко Д.В.

У зв`язку з чим, колегія суддів вважає за необхідне відмовити у задоволенні вимог ОСОБА_1 щодо стягнення судових витрат за правничу допомогу, надану адвокатом в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 10 липня 2019 року клопотання ОСОБА_3 про відстрочення сплати судового збору - задоволено та відстрочено ОСОБА_3 сплату судового збору в розмірі 1057,20 грн. до ухвалення судового рішення у справі.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишено без задоволення.

Однак, враховуючи майновий стан ОСОБА_3 (а. с. 169, том 2) судова колегія вважає за можливе звільнити її від сплати судового збору.

Керуючись ст.ст.367, 368, п. 1 ч. 1 ст.374, ст. 375, ст. 381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 23 травня 2019 року в оскаржуваній частині - залишити без змін.

В іншій частині рішення суду не переглядалось.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді І.О.Бровченко

А.І. Колтунова

Повний текст постанови складено 13 вересня 2019 року.