ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2019 року м.Суми

Справа №584/1166/15-ц

Номер провадження 22-ц/816/430/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Левченко Т. А. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Собина О. І.

за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

сторони:

позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідач Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Сумській області,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Сумській області

на рішення Буринського районного суду Сумської області від 25 вересня 2018 року, ухваленого у складі судді Куцан В.М., у приміщенні Буринського районного суду Сумської області, повний текст судового рішення складено 04 листопада 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Путивльському районі, третя особа: Слобідська сільська рада Буринського району Сумської області про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Свої вимоги мотивують тим, що їх син ОСОБА_3 був військовослужбовцем і в червні 2010 року звільнився з військової служби, вийшов на пенсію за вислугою років, переїхав проживати до них в с. Слобода Буринського району Сумської області. В січні 2012 року він влаштувався на роботу до Спеціального авіаційного загону МНС України. 21 червня 2014 року під час здійснення польоту на виконання спеціального завдання, гелікоптер, в складі екіпажу якого був і їх син, в районі аеродрому «Чугуїв» розбився, весь екіпаж, в тому числі і ОСОБА_3 , загинув. В травні 2015 року вони звернулися до Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Путивльському районі з метою отримання страхових виплат. Фондом було прийняте рішення про призначення страхових виплат, але у виплаті одноразової допомоги, передбаченої ч.7 ст.34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року їм було відмовлено, так як їхній син був зареєстрованим за іншою адресою. Між тим, вони фактично з липня 2010 року та по день його загибелі перебували на його утриманні. Вони отримують мінімальну пенсію, а тому не могли себе належним чином забезпечити. Разом з сином вони обробляли присадибну ділянку, утримували господарство. Останній за свої кошти придбав всі необхідні сільськогосподарські засоби та техніку для цього, зробив у будинку, де вони проживали ремонт, купив побутову техніку. Син отримував пенсію та заробітну плату, а тому мав значно більший дохід, завдяки якому вони всі жили. Дружини чи дітей він не мав.

Остаточно уточнивши позовні вимоги, просили встановити:

1. Факт постійного проживання ОСОБА_3 разом зі своїми батьками ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 та ведення спільного підсобного господарства до дня його смерті, в період з 01 липня 2010 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

2. Факт перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на утриманні їх сина ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в смт. Васищеве Харківського району Харківської області, в період з 01 липня 2010 року до дня його смерті, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою Буринського районного суду Сумської області від 26 вересня 2017 року в даній справі було залучено Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Сумській області як правонаступника відповідача.

Рішенням Буринського районного суду Сумської області від 25 вересня 2018 року позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено повністю.

Встановлено факт того, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , в період з 1 липня 2010 року до дня смерті, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1 , постійно проживав та вів спільне господарство разом із своїми батьками ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 .

Встановлено факт того, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували на утриманні свого сина ОСОБА_3 в період з 1 липня 2010 року і до дня його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Сумській області на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 243 грн 60 коп. кожному, - в рахунок компенсації витрат по сплаті судового збору.

В апеляційній скарзі Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Сумській області (далі Управління), посилаючись на порушення та неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що допомога ОСОБА_3 своїм батькам не носила характер утримання. Пенсія заявників перевищувала прожитковий мінімум і вони цілком могли забезпечити свої життєво необхідні потреби. Аргументація суду, що пенсія позивачів не суттєво перевищувала прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, суперечить призначенню самого інституту прожиткового мінімуму. Суд не врахував, що окрім загиблого ОСОБА_3 , у позивачів є ще двоє повнолітніх дітей, які мають свої доходи і також допомагають батькам.

Стосовно встановлення факту постійного проживання і ведення спільного господарства відповідач вважає, що показання свідків та придбання загиблим побутової, сільськогосподарської техніки, запчастин для ремонту, ніяким чином не може бути підтвердженням факту постійного проживання і ведення спільного господарства ОСОБА_3 зі своїми батьками.

Крім того, відповідач зазначає, що в матеріалах справи міститься ряд письмових доказів, які спростовують факт постійного проживання і ведення спільного господарства ОСОБА_3 зі своїми батьками, зокрема копія паспорту, де вказано місце реєстрації з 28 вересня 2005 року військова частина НОМЕР_1 , що знаходиться в м. Чугуїв; копія особової картки НОМЕР_2 , де в графі місце проживання вказано АДРЕСА_2 ; копії табелів обліку робочого часу, які надані САЗ ОРСЦЗ України, де працював ОСОБА_3 , які свідчать про те, що більше половини місяця він проводив на роботі і проживав у м. Ніжин.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Сумській області Сая С.В., який підтримав апеляційну скаргу, позивача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_4 , представника Слобідської сільської ради Одинця О.В., які заперечують проти апеляційної скарги і просять залишити її без задоволення, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з доведеності факту того, що ОСОБА_3 з липня 2010 року до дня своєї смерті проживав та вів спільне господарство разом зі своїми батьками позивачами по справі за місцем їх мешкання в АДРЕСА_1 . Крім того суд дійшов висновку, що позивачі перебували на утриманні ОСОБА_3 з 01 липня 2010 року і до дня його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , так як він постійно надавав їм матеріальну допомогу на утримання, і ця допомога мала системний характер та була основним джерелом їх існування, незважаючи на отримання ними пенсії.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки суд дійшов їх правильно встановивши фактичні обставини справи, з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі та є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.13-15, т. 1).

Згідно витягів із послужного списку, відповідних наказів та записів у військовому квитку НОМЕР_3 , ОСОБА_3 з 01 серпня 1992 року проходив військову службу в Збройних Силах України, в травні 2010 року звільнений в запас у зв`язку із закінченням строку контракту (а. с. 20-25, т. 1).

З 25 червня 2010 року ОСОБА_3 отримував пенсію за вислугою років, а починаючи з 13 січня 2012 року працював у Спеціальному авіаційному загоні оперативно-рятувальної служби цивільного захисту МНС України (далі - САЗ ОРСЦЗ ДСНС України) на посаді бортового інженера, про що свідчать відповідні записи у трудовій книжці НОМЕР_4 (а.с.26, 27, т. 1).

21 червня 2014 року під час здійснення польоту гелікоптеру Мі-8Т, який виконував завдання з пошуково-рятувального забезпечення польотів повітряних суден та евакуації постраждалих в рамках проведення антитерористичної операції, в районі аеродрому «Чугуїв» сталась авіаційна подія, внаслідок якої члени екіпажу, в т.ч. ОСОБА_3 , які знаходились на борту гелікоптеру, загинули в смт. Васищеве Харківського району Харківської області, що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_5 , довідкою САЗ ОРСЦЗ ДСНС України від 03 червня 2015 року № 175 та актами форми Н-1 і Н-5 від 24 квітня 2015 року (а.с.28; 39- 49, т. 1).

У 2015 році позивачі звернулися до відповідача за отриманням страхових виплат у зв`язку зі смертю сина, надавши довідки Слобідської сільської ради Буринського району від 28 травня 2015 року про те, що вони постійно проживали разом з ОСОБА_3 по АДРЕСА_1 та знаходились на утриманні сина до дня його смерті.

Постановою відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Путивльському районі від 06 липня 2015 року позивачам призначено щомісячні страхові виплати як особам, які мають на неї право у разі смерті потерпілого (а. с. 51 т. 1). Проте право позивачів на отримання одноразової допомоги, передбаченої ч. 7 ст. 34 Закону України Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», відповідачем не визнається у зв`язку з чим вони звернулися до суду з даним позовом.

Статтею 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, (далі - Закон) визначено, що страхові виплати, які Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку складаються із, зокрема, страхової виплати в установлених випадках одноразової допомоги потерпілому (членам його сім`ї та особам, які перебували на утриманні померлого).

За змістом ст. 33 цього ж Закону у разі смерті потерпілого право на одержання щомісячних страхових виплат (пенсії у зв`язку з втратою годувальника, який помер внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання) мають непрацездатні особи, які перебували на утриманні померлого або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина померлого, яка народилася протягом не більш як десятимісячного строку після його смерті. Такими непрацездатними особами є, зокрема, жінки, які досягли 55 років, і чоловіки, які досягли 60 років, якщо вони не працюють.

Згідно ч. 7 ст. 34 Закону у разі смерті потерпілого внаслідок нещасного випадку або професійного захворювання розмір одноразової допомоги його сім`ї повинен бути не меншим за п`ятирічну заробітну плату потерпілого і, крім того, не меншим за однорічний заробіток потерпілого на кожну особу, яка перебувала на його утриманні, а також на його дитину, яка народилася протягом не більш як десятимісячного строку після смерті потерпілого.

Отже особа, яка перебувала на утриманні потерпілого, у разі його смерті, має право на виплату одноразової допомоги.

Факт перебування фізичної особи на утриманні померлого, що має значення для призначення одноразової допомоги, може бути встановлено за умови, що утримання було повним або допомога, яка надавалась утриманцю, була постійним і основним джерелом засобів до існування навіть коли утриманець (заявник) мав заробіток, одержував пенсію, стипендію тощо.

Повне утримання означає відсутність у члена сім`ї інших джерел доходів, окрім допомоги померлого. Якщо, крім допомоги, що надавалася померлим, особа мала інші джерела доходів, то слід встановити, чи була допомога годувальника постійним і основним джерелом засобів до існування.

Постійний характер допомоги означає, що вона була не одноразовою, а надавалася систематично, протягом певного періоду часу, і що померлий взяв на себе обов`язок щодо утримання цього члена сім`ї. Основне значення допомоги слід з`ясовувати шляхом порівняння розміру допомоги з боку померлого та інших доходів. Вирішення питання залежить від співвідношення розмірів допомоги та інших одержуваних доходів.

Згідно довідок Управління Пенсійного фонду України в Буринському районі від 26 серпня 2015 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , отримували пенсію за віком, яка станом на червень 2014 року складала: у ОСОБА_1 1074,20 грн., у ОСОБА_2 1092,27 грн. (а.с.164, 165 т. 1).

ОСОБА_3 , працюючи у Спеціальному авіаційному загоні оперативно-рятувальної служби цивільного захисту МНС України за останні шість місяців, що передували його загибелі, отримував заробітну плату середньомісячний розмір якої складав 8383 грн 53 коп. (а.с.163).

Крім того ОСОБА_3 з 25.06.2010 року перебував на обліку як отримувач пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» та розмір його пенсії складав 2250,44 грн на місяць (а. с. 183-184 т. 1).

З довідки Слобідської сільської ради Буринського району Сумської області та характеристики на ОСОБА_3 вбачається, що він постійно проживав зі своїми батьками в будинку по АДРЕСА_1 з липня 2010 року та вів з ними спільне господарство (а. с. 37; 117, т. 1).

Дана обставина підтверджується актом обстеження комісією сільської ради останнього місця проживання ОСОБА_3 , з якого вбачається, що наявність і розташування речей побуту, пояснення щодо них батьків ОСОБА_3 підтверджують, що оглянута кімната в житловому будинку, за вказаною вище адресою була його постійним місцем проживання, з чого можна зробити висновок що він дійсно проживав зі своїми батьками до моменту своєї загибелі (а. с. 114, т. 1).

Крім того, даний факт підтверджується показаннями свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які були допитані в суді першої інстанції.

Колегія суддів не може погодитись з доводами апеляційної скарги про те, що реєстрація місця проживання ОСОБА_3 у військовій частині НОМЕР_1 в м. Чугуїв Харківської області, а також табелі обліку його робочого часу за місцем останньої роботи, свідчать про те, що він не проживав з батьками.

Дійсно, після звільнення з військової служби ОСОБА_3 переїхав проживати до своїх батьків у с. Слобода Буринського району Сумської області, але залишався зареєстрованим у військовій частині НОМЕР_1 в м. Чугуїв Харківської області.

Місцем проживання фізичної особи згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Статтями 2, 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання та місця перебування соби або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Місцем проживання є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік.

Таким чином, згідно зі ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» відсутність реєстрації місця проживання ОСОБА_3 за місцем проживання його батьків не може бути доказом того, що він не проживав разом з ними, оскільки даний факт підтверджується іншими належними та допустимими доказами, які були надані позивачами та оцінені судом.

Крім того показаннями свідка ОСОБА_10 , який працював разом з ОСОБА_3 в САЗ ОРСЦЗ ДСНС України, а також матеріалами справи підтверджується, що померлий не мав житлового приміщення для проживання за місцем роботи. Графік його роботи був позмінний та після роботи він завжди повертався додому в с. Слобода Буринського району Сумської області.

Таким чином суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що ОСОБА_3 з липня 2010 року по день своєї смерті проживав однією сім`єю разом зі своїми батьками за адресою: АДРЕСА_1 .

Стосовно доводів відповідача, що позивачі не перебували на утриманні ОСОБА_3 , колегія суддів вважає зазначити наступне.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 та ОСОБА_2 отримували пенсію за віком, яка станом на червень 2014 року складала: у ОСОБА_1 1074,20 грн, у ОСОБА_2 1092,27 грн. ОСОБА_3 за останні шість місяців, що передували його загибелі, отримував заробітну плату середньомісячний розмір якої становить 8383 грн 53 коп. Крім того ОСОБА_3 отримував пенсію за вислугу років в розмірі 2250,44 грн на місяць. Тобто розмір його щомісячних доходів значно перевищував розмір доходів його батьків. Інших утриманців ОСОБА_3 не мав, членами його сім`ї були його батьки, з якими він разом проживав, вів спільне господарство та у зв`язку з тим, що його щомісячний дохід був в декілька разів більше, ніж у батьків, саме він забезпечував належний рівень їх життя, який вони мали, проживаючи разом з сином.

Відповідними товарними чеками підтверджується, що ОСОБА_3 придбав для батьків побутову та сільськогосподарську техніку, запчастини для ремонту (а. с. 52-56, Т. 1). Показаннями свідків підтверджується, що він за життя за свої кошти провів у будинку батьків водопровід, каналізацію, гарячу воду, обробляв належну батькам присадибну ділянку.

Крім того, те що позивачі перебували на утриманні свого сина підтверджується актом проведеного спеціального розслідування нещасного випадку, що стався 21 червня 2014 року, підписаного в тому числі представником Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, який входив до складу комісії з розслідування цього випадку, в якому зазначено, що на утриманні ОСОБА_3 перебували його батьки ОСОБА_1 та ОСОБА_11 (а.с.44-49, Т. 1).

З довідок Слобідської сільської ради Буринського району Сумської області вбачається, що позивачі дійсно перебували на утриманні їхнього сина ОСОБА_3 до дня його смерті (а.с.35-37).

Пленум Верховного Суду України в пункті 8 Постанови від 31.03.1995 року № 5 «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснив, що встановлення факту перебування особи на утриманні померлого має значення для одержання спадщини, призначення пенсії або відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання.

Тобто, в даному випадку, отримання позивачами пенсії, не є підставою для відмови у встановленні факту перебування їх на утриманні сина. Хоча позивачі і отримували пенсію, але вона за розміром була не суттєво більша за мінімальну, а тому допомога їх сина ОСОБА_3 була постійним і основним джерелом їх засобів до існування. Про вказану обставину також свідчить те, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Сумській області позивачам призначена пенсія в разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (а. с. 32; 33 т. 1).

Колегія суддів не приймає доводи апелянта, що позивачі мають ще двох повнолітніх дітей, які мають свої доходи і також допомагають батькам, так як розмір доходів інших дітей позивачів ОСОБА_12 та ОСОБА_13 були значно меншими за доходи померлого ОСОБА_3 (а. с. 121; 153, т. 1). Дані особи проживали окремо від батьків, спільного бюджету з батьками не мали. Крім того, на утриманні іншого сина позивачів - ОСОБА_13 перебувають двоє неповнолітніх дітей (а. с. 156; 162, Т. 1).

З огляду на вище зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що допомога надавалась ОСОБА_3 своїм батькам систематично, носила постійний характер та була їх основним джерелом до існування, що свідчить про перебування позивачів на його утриманні за час, коли він постійно з ними проживав до дня його смерті.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не містять нових даних, які б давали підстави для скасування ухваленого рішення. Правильно встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 367; 374 ч. 1 п. 1; 375, 381-382 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Сумській області залишити без задоволення.

Рішення Буринського районного суду Сумської області від 25 вересня 2018 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 01 лютого 2019 року.

Головуючий: Т.А. Левченко

Судді: О.Ю. Кононенко

О.І. Собина