Справа № 167/1481/18 Головуючий у 1 інстанції: Сіліч І. І.
Провадження № 22-ц/802/471/19 Категорія: 61 Доповідач: Карпук А. К.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 травня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Карпук А.К.

суддів Бовчалюк З.А., Здрилюк О.І.,

секретар Концевич Я.О.

з участю: представників відповідачів - ОСОБА_1 ., ОСОБА_2 .,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про виділ в натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_3 на ухвалу Рожищенського районного суду Волинської області від 11 березня 2019 року,-

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2018 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про виділ в натурі частки з майна, що є у спільній часткові власності.

Ухвалою Рожищенського районного суду від 13 лютого 2019 року позовну заяву ОСОБА_3 залишено без розгляду.

20 лютого 2019 року відповідач ОСОБА_5 подала заяву про стягнення з позивача 5000 гривень понесених витрат на професійну правничу допомогу.

Ухвалою Рожищенського районного суду від 11 березня 2019 року заяву ОСОБА_5 задоволено, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 5000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Не погоджуючись з ухвалою суду позивач ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, у якій просить ухвалу суду скасувати, відмовити у стягненні з нього понесених віфдповідачяем витрат, посилаючись на те, що він не допускав необґрунтованих дій при зверненні до суду.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_5 зазначає, що доказом необґрунтованих дій позивача є віднесення ним цього спору до категорії немайнового, вимога провести поділ відповідно до особисто розробленого варіанту поділу. Вказує, що право власності за позивачем зареєстроване на підставі судових рішень, які оскаржені в касаційному порядку.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Задовольняючи заяву ОСОБА_5 суд послався на положення частини 5 статті 142 ЦПК України та частину 3 статті 137 ЦПК України та дійшов висновку, що за наявності доказів про понесені витрати такі підлягають стягненню з позивача у зв`язку з поданням заяви про залишення позову без розгляду.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону ухвала суду не відповідає.

Судом встановлено, що в провадженні суду знаходилась справа за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про виділ в натурі частки з майна, що є у спільній часткові власності.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 257 ЦПК України 2004 року суд постановляє ухвалу про залишення заяви без розгляду, якщо позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду.

У лютому 2019 року ОСОБА_3 звернувся до суду із заявою про залишення його позову без розгляду, і така заява задоволена судом (а.с. 87,89).

Відповідно до частини п`ятої статті 142 ЦПК України у разі залишення заяви без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

Залишення заяви без розгляду на підставі заяви позивача - це форма закінчення розгляду справи без ухвалення рішення. Зазначена процесуальна дія - це диспозитивне право позивача, передбачене нормами ЦПК України. При цьому суд не перевіряє підстави подання такої заяви.

Отже, саме по собі подання заяви про залишення позову без розгляду, не можна розцінити як необґрунтовані дії позивача, так як це є його диспозитивним правом, передбаченим нормами ЦПК України, яке не містить обмежень в його реалізації.

Крім того, звернення до суду з позовом є суб`єктивним правом позивача, гарантованим статтями 55, 124 Конституції України, є безумовним доступом до правосуддя незалежно від обґрунтованості позову.

У зв`язку з цим висновок суду першої інстанції про компенсацію витрат на правову допомогу, здійснених ОСОБА_5 , лише за те, що позивач подав заяву про залишення його позову без розгляду, є передчасним і таким, що не відповідає вимогам закону.

За змістом частини п`ятої статті 142 ЦПК України для стягнення компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідач, згідно з процесуальним обов`язком доказування, зобов`язаний був довести, а суд - встановити і зазначити про це в судовому рішенні, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені в ході розгляду справи та в чому вони виражені, зокрема: чи діяв позивач недобросовісно та пред`явив необґрунтований позов; чи систематично протидіяв правильному та швидкому вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету - ущемлення прав та інтересів відповідача; чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується.

При цьому встановлено, що у заяві про стягнення витрат на правничу допомогу відповідач ОСОБА_5 не зазначила, а під час розгляду заяви не довела, які саме необґрунтовані дії здійснені позивачем та у чому вони виражені. Не з`ясовував цього питання і суд першої інстанції.

Єдине, на що посилалась ОСОБА_5 у заяві про стягнення понесених витрат, це те, що позивач вчинив активні дії, звернувшись до суду з позовом, що у свою чергу, змусило її звернутися до адвоката для захисту своїх інтересів. Також у заяві процитовано норми процесуального права щодо представництва в суді, критеріїв віднесення витрат до таких, що пов`язані з розглядом справи, порядку визначення розміру та відшкодування витрат на правничу допомогу. Отже, заява взагалі не містить доводів і доказів необґрунтованості дій позивача.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що звернення ОСОБА_3 до суду із заявою про залишення його позову про виділ частки з майна, що є у спільній частковій власності, є підставою для відшкодування понесених відповідачем витрат на правничу допомогу. Саме по собі подання заяви про залишення позову без розгляду не може бути розцінено як необґрунтовані дії позивача, так як це його право, передбачене цивільним процесуальним законодавством України, яке не містить обмежень в його реалізації.

Наведені у відзиві на апеляційну скаргу доводи представника відповідача про віднесення позивачем поданого позову до категорії майнового не доводить необґрунтованості його дій, а вимога позивача про поділ будинку відповідно до обраного ним варіанту, а не відповідно до варіанту, запропонованого експертом, вказує лише на те, що позивач на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета спору (частина 3 статті 13 ЦПК України).

Та обставина, що право власності на 1/4 частину житлового будинку зареєстроване за позивачем на підставі рішення суду першої та апеляційної інстанції у справі № 167/1031/17, на яке подана касаційна скарга, також не дає підстав вважати дії позивача ОСОБА_3 необґрунтованими, так як на час звернення до суду з позовом, і на даний час, ці рішення є чинними.

Незважаючи на подану до суду першої інстанції заяву про зменшення судових витрат, позивач ОСОБА_3 в апеляційній скарзі не зазначав, що погоджується відшкодувати понесені відповідачем витрати на професійну правничу допомогу, навпаки, він просить скасувати ухвалу місцевого суду про стягнення з нього судових витрат.

Інші аргументи, наведені представником відповідача ОСОБА_6 у відзиві на апеляційну скаргу , зводяться до цитування норм процесуального закону та не містять висновків, посилань на докази, які б доводили б необґрунтованість дій позивача.

Доводи представника відповідача про застосування критерію реальності витрат на професійну правничу допомогу з урахуванням практики ЄСПЛ у даній справі є неспроможними, оскільки відповідачем не доведено необгрунтованості дій позивача.

У зв`язку з тим, що суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення питання, оскаржена ухвала підлягає до скасування на підставі пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України, частини другої статті 376 ЦПК України, з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_5 про стягнення понесених витрат на професійну правничу допомогу.

Керуючись статтями 367-368, 376, 382-383, 389-390 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_3 задовольнити.

Ухвалу Рожищенського районного суду Волинської області від 11 березня 2019 року скасувати та постановити нове судове рішення.

Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_5 про стягнення з ОСОБА_3 понесених витрат на професійну правничу допомогу.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді: