ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5645/19 Справа № 182/4434/18 Суддя у 1-й інстанції - Багрова А. Г. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2019 року м.Кривий Ріг

Справа № 182/4434/18

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання - Голуб О.О.

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Нікопольський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу третьої особи Державної Фіскальної служби України на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 березня 2019 року, яке ухвалено суддею Багровою А.Г.у місті Нікополі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 18 березня 2019 року, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Нікопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, треті особи: ОСОБА_2 , Державна Фіскальна служба України, про зняття арешту з майна.

Позов мотивовано тим, що 18.06.2009 року ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 . Договір був посвідчений у нотаріуса та внесено до реєстру правочинів. Про необхідність подальшої реєстрації договору в КП „НМБТІ" їй не було відомо, тому вона договір не зареєструвала. Вона весь час з дня придбання квартири несе витрати по її утриманню і ніколи не мала перешкод у користуванні квартирою. У квітні 2018 року вона дізналась про необхідність зареєструвати своє право власності на квартиру та звернулася до Реєстраційної служби Нікопольської міської ради Дніпропетровської області. Рішенням державного реєстратора від 27.04.2018 року їй було відмовлено у реєстрації права власності на квартиру у зв`язку з тим, що 19.09.2017 року державним виконавцем було накладено арешт на квартиру, оскільки в реєстрі власником зазначено боржника за виконавчим документом ОСОБА_2

Посилаючись на викладене, позивачка просила суд звільнити з-під арешту квартиру АДРЕСА_1 , що належить їй на праві власності, який накладено 19.09.2017 року постановою державного виконавця Логвиненко Тетяною Миколаївною у виконавчому провадженні №54090075.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 березня 2019 року позовні вимоги задоволено.

Скасовано арешт нерухомого майна на квартиру АДРЕСА_1 , накладений на підставі постанови Нікопольського міськрайонного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 19.09.2017 року за виконавчим провадженням №54090075, який зареєстровано 19.09.2017 року за № 22404686 реєстратором: Логвиненко Тетяна Миколаївна, Нікопольський міськрайонний відділ ДВС Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області.

В апеляційній скарзі третя особа Державна Фіскальна служба України просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права. Зокрема, зауважує на тому, що правочини щодо нерухомості, які потребують державної реєстрації набувають чинності лише з моменту такої реєстрації, а у разі недодержання сторонами цих вимог такий правочин вважається нікчемним.

Також, відповідач вказує й на те, що судом першої інстанції не було враховано вимоги ст. 334 ЦК України щодо набуття права власності на нерухоме майно, яке підлягає державній реєстрації, з дня такої реєстрації відповідно до закону. Оскільки, позивачкою не було здійснено державну реєстрацію права власності, а лише посвідчено нотаріально договір купівлі-продажу, то вона не набула права власності на спірну квартиру, адже договір є нікчемним.

У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, позивачка ОСОБА_1 зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, представника третьої особи ОСОБА_2 - адвоката Крихту А.А., яка заперечувала проти доводів апеляційної скарги та просила залишити її без задоволення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 18.06.2009 року ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 (а.с.5). Договір купівлі-продажу був посвідчений приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Маєвською О.Ю. 18.06.2009 року, зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за №755 та в реєстрі правочинів №3493363 (а.с.5-6).

ОСОБА_1 , придбавши зазначену квартиру не звернулась до КП „НМБТІ" для реєстрації прав власності на квартиру і на даний час в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстрі прав власності на нерухоме майно, державному реєстрі Іпотек, Єдиному державному реєстрі заборон на відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна наявна інформація про державну реєстрацію прав власності на квартиру за ОСОБА_2 (а.с.9-11)

В рамках виконавчого провадження АСВП 560123322 щодо виконання рішення суду про стягнення з платника податку - фізичної особи ОСОБА_2 на користь Державної фіскальної служби України коштів у розмірі 914767,11 грн., постановою державного виконавця Логвиненко Т.М. накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 .

В Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстрі прав власності на нерухоме майно, державному реєстрі Іпотек, Єдиному державному реєстрі заборон на відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна наявна інформація про державну реєстрацію обтяжень на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 : накладено арешт на майно та оголошена заборона на його відчуження на підставі постанови державного виконавця Логвиненко Т.М. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: №54090075, виданий 19.09.2017 року Державною виконавчою службою у м. Нікополі та Нікопольському районі ( а.с. 9-11).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 порушує права її власника ОСОБА_1 , у зв`язку з чим перешкоди у користуванні власністю підлягають усуненню в спосіб, обраний позивачем.

Колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступні обставини.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня

2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст. 5 ЦПК України).

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Згідно з частинами першою та другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) захисту необхідно розуміти такий, що призводить до поновлення порушеного права, є адекватним наявним обставинам.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 392 ЦПК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документів, який засвідчує його право власності.

Відповідно до положень частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

За приписами п.24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 6 від 07 лютого 2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред`явлення ними відповідно до правил судової юрисдикції позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту.

Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Як закріплено в ч. 2 ст. 76 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 81 ЦПК України).

Отже, виходячи з принципу змагальності процесу та диспозиції зазначеної норми матеріального права, на підставі якої позивачка звернулась до суду, необхідною умовою для звільнення майна з-під арешту, є вимога про визнання права власності на заявлене спірне майно та відповідно доведення цієї вимоги доказами в справі.

З такою вимогою позивачка до суду не зверталась, тобто фактично витребувала арештоване майно, без правової на те підстави, що ґрунтується на праві власності та підтверджене беззаперечними доказами.

Доводи позивачки ОСОБА_1 про те, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 18.06.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Маєвською О.Ю. 18.06.2009 року, зареєстрованого в реєстрі нотаріальних дій за №755 та в реєстрі правочинів №3493363 (а.с.5-6) не можуть бути підставою для зняття арешту з цього нерухомого майна без попереднього звернення до суду із позовом про визнання за ОСОБА_1 права власності на цю квартиру, з огляду на наступні обставини.

Набрання договором чинності є моментом у часі, коли починають діяти права та обов`язки за договором, тобто коли договір (як підстава виникнення правовідносин та письмова форма, в якій зафіксовані умови договору) породжує правовідносини, на виникнення яких було спрямоване волевиявлення сторін.

Згідно статті 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом.

Відповідно до частини четвертої статті 334 ЦК України (в редакції, чинній на час укладення договору купівлі-продажу) якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Статтею 657 ЦК України (в редакції, чинній на час укладення договору купівлі-продажу) встановлено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 334 ЦК України (в редакції, чинній на час укладення договору купівлі-продажу) право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Згідно статті 182 ЦК України (в редакції, чинній на час укладення договору купівлі-продажу) право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість або правочинів щодо нерухомості, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Як слідує з договору купівлі-продажу від 18.06.2009 року та визнається й позивачем ОСОБА_1 в позовній заяві, право власності на квартиру АДРЕСА_1 області виникає у покупця з моменту державної реєстрації цього договору та право власності на квартиру підлягає державній реєстрації згідно ст. 182 ЦК України, чого ОСОБА_1 вчинено не було, що й призвело до можливості накладення, в рамках виконавчого провадження АСВП 560123322 щодо виконання рішення суду про стягнення з платника податку - фізичної особи ОСОБА_2 на користь Державної фіскальної служби України коштів у розмірі 914767,11 грн., арешту на квартиру АДРЕСА_1 . та внесення до Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстрі прав власності на нерухоме майно, державному реєстрі Іпотек, Єдиному державному реєстрі заборон на відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна інформації про державну реєстрацію обтяжень на це нерухоме майно.

Таким чином, на думку колегії суддів, позивачкою ОСОБА_1 обрано неналежний спосіб захисту порушеного права і доводи апеляційної скарги в цій частині є прийнятними.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлено фактичні обставини справи, однак неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють виниклі правовідносини, а також порушено норми процесуального права, а тому, у відповідності з п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні заявлених позовних вимог з наведених вище підстав, що не перешкоджає позивачці ОСОБА_1 звернутися до суду з аналогічними позовними вимогами, поставивши перед судом питання про визнання за нею права власності на спірне нерухоме майно.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, з позивачки ОСОБА_1 на користь Державної Фіскальної служби Українипідлягає стягненню судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги, в розмірі 1 057,20 грн., що відповідає розміру визначеному Законом України «Про судовий збір».

Керуючись ст. ст.. 367, 369, 374, п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу третьої особи Державної Фіскальної служби України - задовольнити.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 березня 2019 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Нікопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, треті особи: ОСОБА_2 , Державна Фіскальна служба України, про зняття арешту з майна - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Державної Фіскальної служби України судові витрати по справі у розмірі 1 057 (одна тисяча п`ятдесят сім) гривень 20 (двадцять) копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному поряду безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 08 липня 2019 року.

Головуючий:

Судді: