Постанова

Іменем України

26 червня 2019 року

м. Київ

справа № 183/4363/15-ц

провадження № 61-16927св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Сімоненко В. М.,

суддів: Калараш А. А., Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Штелик С. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на заочне рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області в складі судді Юр`євої Т. І. від 04 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області в складі суддів: Калиновського А. Б., Єлізаренко І. А., Лаченкової О. В., від 02 червня 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (далі - Цивільний процесуальний кодекс України), у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2015 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 16 лютого 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № DNP0AE00000309. Згідно умов кредитного договору, банк зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти у сумі 17 277,77 доларів США строком погашення до 16 лютого 2012 року.

Позичальник зобов`язався повернути кредит, сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором, однак указані зобов`язання належним чином не виконав, за наслідком чого сформована кредитна заборгованість, яка станом на 28 травня 2015 року становить 36 363,65 доларів США, яка складається з наступного: - 9 149,56 доларів США - заборгованість за кредитом; - 11 529,05 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом; - 579,35 доларів США - заборгованість за комісією за користування кредитом; - 15 105,69 доларів - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

Посилаючись на зазначене, позивач просив суд стягнути з відповідача на користь банку суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 36 363,65 доларів США, що еквівалентно 765 091,20 грн, а також стягнути витрати зі сплати судового збору у сумі 3 654 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 березня 2016 року в позові ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що 16 лютого 2007 року банк надав позичальнику кредитні кошти у сумі 17 277,77 доларів США строком погашення до 16 лютого 2012 року. Указано, що за спірним кредитним договором у 2010 роцівиникла заборгованість. Однак, звернувшись до суду із даним позовом у липні 2015 року, банк пропустив визначений законом строк позовної давності, про застосування якого зазначав відповідач.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 червня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «Приватбанк» відхилено. Заочне рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 березня 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції. Указано, що є безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що строк позовної давності перервався у момент ухвалення рішення Октябрським районним судом м. Полтави від 15 серпня 2012 року у справі № 1622/7423/2012 за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 16 лютого 2007 року. Указано, що згідно положень чинного законодавства позовна давність переривається, зокрема, поданням позову, а не ухваленням судового рішення, у зв`язку із чим позовна давність щодо пред`явлення вимог за спірним боргом перервалась із момент подання банком позову у справі № 1622/7423/2012 у травні 2012 року. Апеляційний суд підтвердив висновки суду першої інстанції про пропуск позивачем строку позовної давності при зверненні до суду із позовом у даній справі у липні 2015 року.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ КБ «Приватбанк», посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій, на думку скаржника, не повно дослідили зібрані у справі докази та дійшли помилкових висновків про відмову у задоволенні позову. Відповідно до пункту 2.2.5 кредитного договору позичальник доручає банку списувати кошти із усіх своїх поточних рахунків у валюті кредиту або знімати кошти із цих рахунків у валюті, відмінній від валюти кредиту, при наявності на них необхідної суми коштів, не наданих у кредит, у межах сум, які підлягають сплаті банку за цим договором, при настанні строків платежів. 20 січня 2014 року на кредитний рахунок боржника надійшли кошти від продажу предмета застави, що, на думку скаржника, перервало позовну давність частковим виконанням боргових зобов`язань. Інших доводів касаційна скарга не містить.

Доводи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 16 лютого 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № DNP0AE00000309, за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у сумі 17 277,77 доларів США строком погашення до 16 лютого 2012 року.

Додатковою угодою № 1 від 05 березня 2008 року до кредитного договору від 16 лютого 2007 року пункт 7.1 кредитного договору викладено в редакції: «Банк зобов`язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом надання готівкою через касу «Приват - банку» на строк з 16 лютого 2007 року по 16 лютого 2012 року включно кредит у розмірі 20 741,10 доларів США на наступні цілі: покупку автомобіля - 17 100 доларів США та інші платежі».

Додатковою Угодою № 1 від 05 березня 2008 року до кредитного договору від 16 лютого 2007 року сторони також домовились укласти пункт 34.2 договору застави в наступній редакції: «Погашення заборгованості за цим договором здійснюється у наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячним й платіж) у сумі 427,02 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам винагороди».

Позичальник зобов`язався повернути кредит, сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором, однак указані зобов`язання належним чином не виконав, за наслідком чого сформована кредитна заборгованість, яка станом на 28 травня 2015 року становить 36 363,65 доларів США, яка складається з наступного: - 9 149,56 доларів США - заборгованість за кредитом; - 11 529,05 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом; - 579,35 доларів США - заборгованість за комісією за користування кредитом; - 15 105,69 доларів - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

Судами установлено, що заборгованість за спірним договором виникла у 2010 році.

Апеляційним судом було також установлено, що у травні 2012 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 16 лютого 2007 року, справа № 1622/7423/2012.

За наслідком розгляду указаної справи 15 серпня 2012 року Октябрським районним судом м. Полтави ухвалено рішення про звернення стягнення на предмет застави в рахунок погашення заборгованості за спірним кредитним договором.

Позивач указував, що 20 січня 2014 року від продажу предмета застави на кредитний рахунок боржника надійшов платіж на суму 5 280,87 грн, який зарахований на погашення заборгованості з пені.

Позов у даній справі ПАТ КБ «Приватбанк» подано у липні 2015 року.

Установлено, що у заяві представника ОСОБА_1 - Іванської Л. І., про залишення позовної заяви без руху, серед іншого, відповідач просив застосувати у даній справі положення закону щодо строку позовної давності.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

За змістом частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Частиною другою статті 258 ЦК України передбачено, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право у примусовому порядку через суд.

У разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогою кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що укладений між сторонами кредитний договір діяв до 16 лютого 2012 року, спірна кредитна заборгованість у позичальника виникла у 2010 році, а позовна давність для звернення кредитора із вимогами до боржника була перервана банком шляхом звернення до суду із позовом у справі № 1622/7423/2012 у травні 2012 року, та врахувавши, що із даним позовом банк звернувся до суду у липні 2015 року, суди дійшли обґрунтованого висновку про відмову у позові ПАТ КБ «Приватбанк» через пропуск останнім строку позовної давності для звернення до суду із вимогами до позичальника за спірним кредитним договором.

Доводи касаційної скарги щодо незаконності оскаржених рішень спростовуються дослідженими судами попередніх інстанцій матеріалами справи та обґрунтованими висновками судів першої та апеляційної інстанції.

Доводи касаційної скарги про те, що надходження 20 січня 2014 року на кредитний рахунок боржника коштів від реалізації предмета застави перервало позовну давність частковим виконанням боргових зобов`язань є безпідставними, оскільки, як правильно установили суди, надходження таких коштів на виконання судового рішення про звернення стягнення на предмет застави не свідчить про добровільне волевиявлення боржника на часткове погашення кредитної заборгованості у даній справі та переривання строку позовної давності.

Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди із висновками судів, невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин. Такі доводи оцінені судом першої інстанції, були предметом перегляду судом апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження.

Згідно вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня

2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України» та «Рябих проти Російської Федерації», у справі «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Рішення судів містять необхідні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо доводів сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 400, 409, 410, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 червня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. М. Сімоненко

Судді: А. А. Калараш

А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

С. П. Штелик