Справа № 463/1540/14-ц Головуючий у 1 інстанції: Шеремета Г.І
Провадження № 22-ц/811/203/18 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2019 року м.Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Бойко С.М.,

суддів: Ніткевича А.В., Копняк С.М.,

секретаря - Жукровської Х.І.,

з участю: представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7,

третіх осіб ОСОБА_8, ОСОБА_9,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_4 на рішення Личаківського районного суду м.Львова від 18 січня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_8, ОСОБА_9, про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом, визнання права власності на будинок, та позовом ОСОБА_2, ОСОБА_4 до ОСОБА_8, ОСОБА_9, Львівської міської ради, управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради, ОСОБА_6, приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Нор Надії Миколаївни про визнання незаконними та скасування ухвал Львівської міської ради, наказу управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради, визнання недійсними та скасування державних актів про право власності на земельну ділянку, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки та житлового будинку,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом (а.с.5-9 т.1), який неодноразово уточнював заявами, прийнятими судом 03.04.2015 року, 28.03.2016 року, 16.02.2017 року та 08.12.2017 року (а.с.126-131,157-161,184-188 т.2, а.с.9-11, 73-77 т.3), з остаточними вимогами про:

- визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 05.12.2013 року, виданого Четвертою Львівською державною нотаріальною конторою ОСОБА_2 на 1/4 (1/2 від 1/2) частину житлового будинку АДРЕСА_1;

- визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 05.12.2013 року, виданого Четвертою Львівською державною нотаріальною конторою ОСОБА_4 на 1/4 (1/2 від 1/2) частину житлового будинку АДРЕСА_1;

- визнання за ним (ОСОБА_6.) права власності на частину житлового будинку по АДРЕСА_1, в розмірі 167,11 кв.м., загальною площею будинку 250,7 кв.м., що становить 66,655% цього будинку, та гараж по АДРЕСА_1, площею 25,5 кв.м., позначений літ. «Б» на технічному паспорті на садибний (індивідуальний) житловий будинок на АДРЕСА_1, виготовленому обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» станом на 24.02.2009 року.

Свої вимоги ОСОБА_6 обґрунтовував тим, що 26.04.2012 року на підставі договорів-купівлі продажу, укладених з ОСОБА_11 та ОСОБА_8, набув права власності на житловий будинок, загальною площею 250,7 кв.м., та належними до нього господарськими будівлями та спорудами на АДРЕСА_1 та на земельну ділянку, площею 0,0399 га., призначену для обслуговування цього житлового будинку, які ОСОБА_11 та ОСОБА_8 належали на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на індивідуальний житловий будинок НОМЕР_2 від 16.06.2011 року та державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 08.09.2010 року.

Зазначає, що ОСОБА_11 та ОСОБА_8 придбали житловий, який первинно належав ОСОБА_12, загальною площею 167,2 кв.м. та житловою площею 67,7 кв.м., до якого не належало жодних господарських будівель та споруд, однак, протягом 2004-2009 років ними здійснено реконструкцію придбаного будинку шляхом добудови та надбудови, у зв'язку з чим станом на 24.02.2009 року загальна площа житлового будинку становила вже 250,71 кв.м., а житлова - 89,1 кв.м., також побудовано гараж площею 29 кв.м.

Вважає, що на підставі рішення Личаківського районного суду м.Львова від 25.05.2011 року ОСОБА_2 набула право власності на 1/2 частину житлового будинку, загальною площею 167,2 кв.м., як на частку в спільній сумісній власності подружжя, що становить лише 33,345% від існуючого житлового будинку загальною площею 250,71 кв.м., а тому його (ОСОБА_6.) частка становить 66,655% будинку - 167,11 кв.м. та гараж в цілому, оскільки гаража не існувало на момент купівлі будинку ОСОБА_11 та ОСОБА_8 у ОСОБА_12

Крім того, зазначає, що оспорювані ним свідоцтва про право на спадщину за законом видані ОСОБА_2 та ОСОБА_4 Четвертою Львівською державною нотаріальною конторою на підставі рішення Личаківського районного суду м.Львова від 12.04.2013 року, яке в подальшому було скасоване рішенням Апеляційного суду Львівської області від 17.04.2015 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11.06.2015 року, а тому підлягають визнанню недійсними.

У травні 2014 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом (а.с.124-126 т.1), який в подальшому уточнили заявою від 27.10.2014 року (а.с.86-92 т.2), з остаточними вимогами про:

- визнання незаконною та скасування ухвали Львівської міської ради від 11.03.2010 року №3410 в частині надання ОСОБА_11, ОСОБА_8 дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку на АДРЕСА_1;

- визнання незаконною та скасування ухвали 18-ої сесії 5-го скликання Львівської міської ради від 08.07.2010 року №3793 «Про затвердження громадянам технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельні ділянки, і передачу громадянам у власність, спільну сумісну власність та оренду земельних ділянок» в частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, і передачі ОСОБА_11, ОСОБА_8 у спільну сумісну власність земельної ділянки, загальною площею 399 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (п.4 додатку 1 до ухвали);

- визнання недійсним та скасування державного акту про право власності на земельну ділянку від 08.09.2010 року, виданого ОСОБА_11 на земельну ділянку, загальною площею 399 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №01:10:469:00093 кн. 01-5;

- визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, загальною площею 399 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, укладеного 26.04.2012 року між ОСОБА_11, ОСОБА_8 та ОСОБА_6, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Нор Н.М.;

- визнання недійсним та скасування державного акту про право власності на земельну ділянку, загальною площею 399 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, виданого на ім'я ОСОБА_6;

- визнання незаконним та скасування наказу управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради від 16.06.2011 року №997-Ж-Л «Про оформлення права власності на індивідуальний житловий будинок АДРЕСА_1 ОСОБА_11, ОСОБА_8.» та визнання недійсним оформленого та виданого на його підставі 16.06.2011 року свідоцтва НОМЕР_2 про право власності на індивідуальний житловий будинок;

- визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, укладеного 26.04.2012 року між ОСОБА_11, ОСОБА_8 та ОСОБА_6, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Нор Н.М., зареєстрованого в реєстрі за №379.

Свої вимоги позивачі ОСОБА_2, ОСОБА_4 обґрунтовували тим, що рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 25.05.2011 року, яке у цій частині залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 24.10.2012 року, визнано недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку по АДРЕСА_1, укладений 09.04.2004 року між ОСОБА_12, від імені якого діяв ОСОБА_13, та ОСОБА_11, ОСОБА_8, та визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину цього житлового будинку, як на частку в праві спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_12 та ОСОБА_2, яке вона зареєструвала 25.03.2013 року.

Крім того, рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 12.04.2013 року ОСОБА_4 визначено додатковий строк тривалістю 3 місяці для подання заяви про прийняття спадщини за законом, яка відкрилась після смерті його батька ОСОБА_12, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

На підставі вказаних рішень суду, 05.12.2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 держаним нотаріусом Четвертої Львівської державної нотаріальної контори ОСОБА_14 видано свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_12, згідно з якими кожен із них набув право на 1/4 частину житлового будинку, загальною площею 250,7 кв.м., з відповідною частиною господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1, та зареєстровано їхнє право власності на це нерухоме майно, внаслідок чого вони стали співвласниками будинку та належних до нього господарських будівель та споруд, а отже, мають право на земельну ділянку для обслуговування будинку, яка на підставі оспорюваних ними ухвал Львівської міської ради була передана у власність ОСОБА_11 та ОСОБА_8, а в подальшому, відчужена ними разом із будинком на підставі оспорюваних договорів купівлі-продажу від 26.04.2012 року ОСОБА_6

Як підставу для визнання недійсними договорів купівлі-продажу будинку та земельної ділянки від 26.04.2012 року та визнання незаконними та скасування усіх вказаних рішень Львівської міської ради та виданих на підставі них ОСОБА_11 та ОСОБА_8 правовстановлюючих документів на будинок та земельну ділянку, позивачі зазначають те, що внаслідок визнання за рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 25.05.2011 року недійсним первинного договору купівлі-продажу будинку, укладеного між ОСОБА_12 та ОСОБА_11, ОСОБА_8, останні не набули права власності на цей будинок, а тому не мали права ним розпоряджатись.

Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 28.10.2014 року (а.с.95-96 т.2) справу за вказаними вище позовами було об'єднано в одне провадження.

Рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 18 січня 2018 року позов ОСОБА_6 - задоволено частково.

Визнано в повному обсязі недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 05.12.2013 року держаним нотаріусом Четвертої Львівської державної нотаріальної контори ОСОБА_14 ОСОБА_4 на 1/2 частину житлового будинку по АДРЕСА_1 загальною площею будинку 250,7 кв.м.

Визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 05.12.2013 року держаним нотаріусом Четвертої Львівської державної нотаріальної контори ОСОБА_14 ОСОБА_2 на 1/2 частину житлового будинку по АДРЕСА_1 загальною площею будинку 250,7 кв.м., в частині 1/3 частки будинку, загальною площею 250,7 кв.м.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на 2/3 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 загальною площею будинку 250,7 кв.м., що становить 167,11 кв.м., та гараж по АДРЕСА_1, площею 25,5 кв.м., позначений літ. «Б» на технічному паспорті на садибний (індивідуальний) житловий будинок на АДРЕСА_1, виготовленому обласним комунальним підприємсвтомо Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» станом на 24.02.2009 рік.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Позов ОСОБА_2, ОСОБА_4 - задоволено частково.

Скасовано в частині ухвалу 18-ої сесії 5-го скликання Львівської міської ради від 08.07.2010 року №3793 «Про затвердження громадянам технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельні ділянки, і передачу громадянам у власність, спільну сумісну власність та оренду земельних ділянок» в частині передачі ОСОБА_11, ОСОБА_8 в спільну сумісну власність земельної ділянки, загальною площею 399 кв.м., що за адресою: АДРЕСА_1, в частині 1/3 частки вказаної земельної ділянки, що становить 133 кв.м.

Визнано частково недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, загальною площею 399 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_1, укладений 26.04.2012 року між ОСОБА_11, ОСОБА_8 та ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Нор Н.М., в частині 1/3 частки вказаної земельної ділянки, що становить 133 кв.м.

Визнано частково недійсним державний акт про право власності на земельну ділянку, загальною площею 399 кв.м., розташовану адресою: АДРЕСА_1, виданий на ім'я ОСОБА_6, в частині 1/3 частки вказаної земельної ділянки, що становить 133 кв.м.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Рішення суду оскаржили ОСОБА_2 та ОСОБА_4

Просять рішення суду скасувати в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_6 та в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_15 та ОСОБА_4 і ухвалити в цій частині нове рішення, яким їхні позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, а у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 відмовити в повному обсязі.

Апелянти вважають помилковими й такими, що не відповідають фактичним обставинам справи висновки суду першої інстанції про те, що ОСОБА_11 та ОСОБА_8 законно та правомірно здійснили реконструкцію спірного житлового будинку без порушення прав ОСОБА_2, виходячи лише з того, що на момент оформлення ними права власності на спірний будинок рішення Личаківського районного суду м.Львова від 25.05.2011 року не набрало законної сили. Апелянти зазначають, що ОСОБА_11 та ОСОБА_8 незаконно набули у власність будинок, який належав на праві спільної сумісної власності подружжю ОСОБА_12 та ОСОБА_2, а тому всі дії, які вони вчиняли по узаконенню реконструкції будинку, будівництву гаража та оформленню права власності на реконструйований будинок, збудований гараж та земельну ділянку, на якій знаходиться спірне нерухоме майно, є теж незаконними.

Крім того, апелянти звертають увагу на те, що питання про поділ нерухомого майна з виділенням часток в натурі не було предметом розгляду даної справи, а тому вважають, що суд неправильно вирішив справу в цій частині позовних вимог ОСОБА_6

Вважають, що поза увагою суду залишилась норма статті 332 ЦК України про те, що особа, яка самочинно переробила чужу річ, не набуває право власності на нову річ і зобов'язана відшкодувати власникові матеріалу його вартість.

На думку апелянтів, ОСОБА_11 та ОСОБА_8 діяли недобросовісно, оскільки їм було відомо, що вони переробляють чужий будинок, а тому вчиняли такі дії з метою штучного створення умов, які б унеможливили судовий захист права власності ОСОБА_2 на спірний будинок.

Неправильними вважають апелянти й висновки суду про добросовісність ОСОБА_6 Вважають, що првавових підстав визнавати свідоцтва про право на спадщину недійсними не було, оскільки ними не порушено права власності ОСОБА_6

Згідно з первинним протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Апеляційного суду Львівської області від 14.03.2018 року для розгляду даної цивільної справи (провадження №22-ц/783/736/18) визначено колегію суддів в складі: судді-доповідача Мікуш Ю.Р., суддів: Павлишина О.Ф., Приколоти Т.І.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах», Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий - Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

За частиною 6 статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

16.10.2018 року цивільна справа №463/1540/14-ц одержана Львівським апеляційним судом від Апеляційного суду Львівської області.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Львівського апеляційного суду від 16.10.2018 року, для розгляду даної цивільної справи (провадження №22-ц/811/203/18) визначено колегію суддів в складі: судді-доповідача Бойко С.М., суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.

Ухвалою колегії суддів у названому складі Львівського апеляційного суду від 17.10.2018 року справу призначено до розгляду у судовому засіданні на 30.10.2018 року.

Ухвалою від 30.10.2018 року, занесеною до протоколу судового засідання, розгляд справи відкладено на 18.12.2018 року.

Для витребування документів, в судовому засіданні 18.12.2018 року оголошено перерву до 05.02.2019 року.

Заслухавши пояснення сторони апелянтів ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в підтриманняапеляційної скарги, заперечення сторони ОСОБА_6, ОСОБА_8 та ОСОБА_9, перевіривши матеріали справи, дослідивши матеріали інвентаризаційної та спадкової справ, які сформовані як додаток до основної справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом встановлено, що 09.04.2004 року між ОСОБА_12 (продавцем), від імені якого на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_17 від 10.07.2003 року за реєстровим №1628, діяв ОСОБА_13, та (покупцями) ОСОБА_11 та ОСОБА_8, від імені якої на підставі доручення, посвідченого віце-консулом Генерального консульства України в м.Нью-Йорк (Сполучені Штати Америки) ОСОБА_18 від 27.12.2002 року за реєстровим №1538/02, діяв ОСОБА_11, укладено договір купівлі-продажу житлового будинку по АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Антоновою В.І. та зареєстрований в реєстрі за №2291 (а.с.18 т.1).

Відповідно до п.1 та п.2 вказаного вище договору-купівлі продажу, предметом договору був цегляний житловий будинок (А-2) по АДРЕСА_1, який складався в цілому з чотирьох житлових кімнат та кухні, житловою площею 67,7 кв.м., загальною площею 167,2 кв.м., загальною вартістю 12232 грн.

Для будівництва житлового будинку, на підставі рішення виконкому Шевченківської районної ради №58 від 22.01.1960 року, була виділена земельна ділянка площею 400 кв.м. (п.п.1.3 договору).

У п.п.1.4 договору зазначено, що житловий будинок належав ОСОБА_12 на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки, посвідченого Львівською Четвертою державною нотаріальною конторою 31.03.1960 року за реєстровим №1856 та зареєстрованого в Львівському обласному державному комунальному бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки в реєстровій книзі за номером запису №8381.

Відповідно до п.п.2.2 договору, продаж будинку за домовленістю сторін вчинено за 13000 грн.

На підставі цього договору, 13.05.2004 року за ОСОБА_8 та ОСОБА_11 було зареєстрованого право спільної часткової власності на будинок, - по 1/2 частини будинку за кожним з них ( а.с.19 т.1).

Після набуття права власності на вказаний житловий будинок, ОСОБА_11 та ОСОБА_8 здійснили його реконструкцію з надбудовою та прибудовою, внаслідок чого загальна площа будинку становила 250 кв.м., а житлова - 89,1 кв.м., та побудували гараж і це будівництво було узаконено розпорядженням Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради №678 від 08.10.2009 року (а.с.31 т.1).

Наказом управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради від 16.06.2011 року №997-Ж-Л «Про оформлення права власності на індивідуальний житловий будинок АДРЕСА_1 ОСОБА_11, ОСОБА_8.» (а.с.39 т.1) прийнято рішення оформити право спільної часткової власності в цілому на триповерховий шестикімнатний індивідуальний житловий будинок АДРЕСА_1: гр.ОСОБА_11 - на 1/2 ідеальну частину будинку, і гр.ОСОБА_8 - на 1/2 ідеальну частину будинку, загальною площею 250,7 кв.м., житловою площею 89,1 кв.м., та на гараж площею 25,5 кв.м.

На підставі цього наказу, ОСОБА_11 та ОСОБА_8 16.06.2011 року видано свідоцтво про право власності на індивідуальний житловий будинок НОМЕР_2 (інвентаризаційна справа, а.с.65), відповідно до якого, будинок належить їм на праві спільної часткової власності - по 1/2 ідеальної частини будинку кожному.

26.04.2012 року між ОСОБА_11, ОСОБА_8 (продавцями) та ОСОБА_6 (покупцем) укладено договір купівлі-продажу вказаного вище будинку за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 250,7 кв.м., житловою 89,1 кв.м., з належними до нього господарськими будівлями та спорудами: цегляним гаражем «Б» площею 25,5 кв.м., металевими воротами «№1», огорожею з металевої сітки «№2» та металевою хвірткою «№3», інвентаризаційною вартістю 458542 грн., ціною продажу - 459000 грн., посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Нор Н.М. та зареєстрованого в реєстрі за №379 (а.с.44 т.1), право власності на який за ОСОБА_6 зареєстровано 26.04.2012 року, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав №33971083 від 26.04.2012 року (а.с.49 т.1).

Крім того, 26.04.2012 року між ОСОБА_11, ОСОБА_8 (продавцями) та ОСОБА_6 (покупецем) укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0399 га., кадастровий номер НОМЕР_3, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, з цільовим призначенням - для обслуговування житлового будинку, вартістю 327411 грн., ціна продажу - 328000 грн., посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Нор Н.М. та зареєстрований в реєстрі за №384 (а.с.45 т.1).

Вказана земельна ділянка площею 0,0399 га належала на праві власності ОСОБА_11, ОСОБА_8 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, виданого управлінням Держкомзему у м.Львові 08.09.2010 року та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею за №01:10:469:00093 кн.01-5 від 28.09.2010 року (а.с.50-51, т.1, а.с.44-45 т.2).

Державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 було видано ОСОБА_11, ОСОБА_8 на підставі ухвали 18-ої сесії 5-го скликання Львівської міської ради від 08.07.2010 року №3793 «Про затвердження громадянам технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельні ділянки, і передачу громадянам у власність, спільну сумісну власність та оренду земельних ділянок» (а.с.127, 182-187 т.1), якою затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, і передано ОСОБА_11 та ОСОБА_8 в спільну сумісну власність земельну ділянку, загальною площею 399 кв.м., для обслуговування житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (п.4 додатку 1 до ухвали);

Предметом оспорювання є також ухвала Львівської міської ради від 11.03.2010 року №3410, якою ОСОБА_11, ОСОБА_8 надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку на АДРЕСА_1.

За позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_4, рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 25.05.2011 року (а.с.32-38 т.1), яке в цій частині залишене без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24.10.2012 року (а.с.54-60 т.1), визнано недійсним вказаний вище договір купівлі-продажу житлового будинку від 09.04.2004 року та визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку по АДРЕСА_1, як частку у праві спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_12 та ОСОБА_2

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 26.04.2012 року (а.с.46-48 т.1), яке в цій частині залишене без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24.10.2012 року (а.с.54-60 т.1), скасовано рішення Личаківського районного суду м.Львова від 25.05.2011 року про застосування правових наслідків недійсності правочину шляхом зобов'язання ОСОБА_11 та ОСОБА_8 повернути будинок АДРЕСА_1 попереднім власникам, та про визначення ОСОБА_4 додаткового строку в шість місяців для прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_12, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, та додаткове рішення цього суду від 23.01.2012 року (а.с.43 т.1) про визначення ОСОБА_2 додаткового строку в шість місяців для прийняття спадщини після смерті чоловіка ОСОБА_12, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, і ухвалено в цій частині нове рішення, якими у задоволенні цих позовних вимог відмовлено.

На підставі вказаного вище рішення Личаківського районного суду м.Львова від 25.05.2011 року, яке в не скасованій Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ частині набрало законної сили 24.10.2012 року, за ОСОБА_2 25.03.2013 року зареєстровано право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 загальною площею 250 кв.м., житловою площею 89,1 кв.м., до якого відноситься гараж під літ. «Б», площею 25,5 кв.м. (а.с.142 т.1).

Крім того, 05.12.2013 року державним нотаріусом Четвертої Львівської державної нотаріальної контори Мігущенко З.Г. видано ОСОБА_2 та ОСОБА_4 свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_12, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, відповідно до яких ОСОБА_2 та ОСОБА_4 успадкували по 1/2 частині від спадкової 1/2 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 (спадкова справа, а.с.125-126).

Вказані свідоцтва зареєстровані нотаріусом за №1-1009 та №1-1008, відповідно (спадкова справа, а.с.128-129).

На підставі свідоцтв про право на спадщину, за ОСОБА_2 та ОСОБА_4 зареєстровано право власності за кожним з них на 1/4 частину житлового будинку по АДРЕСА_1 (а.с.144 т.1, 62-65 т.4).

З матеріалів спадкової справи, заведеної 21.12.2006 року Четвертою Львівською державною нотаріальною конторою після смерті ОСОБА_12, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року (а.с.14, 15, 18, 36, 37, 47-50), також встановлено, що для видачі свідоцтв про право на спадщину за законом ОСОБА_2 та ОСОБА_4 подали нотаріусу рішення районних судів про визначення їм додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, однак, усі ці рішення були скасовані за наслідками їх перегляду в апеляційному порядку судом апеляційної інстанції, а саме:

- рішення Личаківського районного суду м.Львова від 25.05.2007 року у справі №2-2553/2007 про визначення ОСОБА_2 додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини після смерті чоловіка (спадкова справа, а.с.14) скасоване ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 21.01.2008 року з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції, яким ухвалою від 30.12.2008 року позовну заяву ОСОБА_2 залишено без розгляду (Справа №2-250/11, а.с.8-9 т.1);

- рішення Личаківського районного суду м.Львова від 25.05.2011 року у справі №2-250/2011 про визначення ОСОБА_4 додаткового строку для прийняття спадщини після смерті батька та додаткове рішення цього суду від 23.01.2012 року про визначення ОСОБА_2 додаткового строку для прийняття спадщини після смерті чоловіка (спадкова справа, а.с.47-50) скасовані рішенням Апеляційного суду Львівської області від 26.04.2012 року з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_4, яке в цій частині залишене без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24.10.2012 року (а.с.32-38, 43, 46-48, 54-60 т.1);

- рішення Личаківського районного суду м.Львова від 12.04.2013 року у справі №2-463/1051/13 про визначення ОСОБА_4 додаткового строку для прийняття спадщини після смерті батька (спадкова справа, а.с.37) скасоване рішенням Апеляційного суду Львівської області від 17.03.2015 року з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4, яке залишене без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11.06.2015 року (а.с.38-44 т.4).

Статтями 1269, 1270 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, повинен протягом шести місяців з часу відкриття спадщини подати в нотаріальну контору за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до ч.1 ст.1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом зазначеного вище строку не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини (ч.3 ст.1272 ЦК).

Отже, необхідною підставою для видачі нотаріусом свідоцтва про право на спадщину спадкоємцю, який пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини, є наявність рішення суду, яке набрало законної сили, про визначення йому додаткового строку для подання такої заяви.

Статтею 1301 ЦК України передбачено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Враховуючи наведені вище норми матеріального закону та встановлені і наведені вище апеляційним судом фактичні обставини справи, а саме: відсутність у спадкоємців ОСОБА_12 - ОСОБА_2 та ОСОБА_4 рішення суду, яке б набрало законної сили, про визначення їм додаткового строку для подання нотаріусу заяви про прийняття спадщини, - колегія суддів доходить висновку про те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 не мали права на спадкування 1/2 спадкової частини спірного житлового будинку, а тому видані їм 05.12.2013 року державним нотаріусом Четвертої Львівської державної нотаріальної контори Мігущенко З.Г. свідоцтва про право на спадщину за законом підлягають визнанню недійсними.

Оскільки суд першої інстанції при вирішенні в цій частині спору за позовом ОСОБА_6 про визнання оспорюваних свідоцтв про право на спадщину недійсними виходив з інших мотивів, ніж апеляційний суд, тому оскаржуване рішення в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_6 про визнання недійсними виданих ОСОБА_2 та ОСОБА_4 05.12.2013 року державним нотаріусом Четвертої Львівської державної нотаріальної контори Мігущенко З.Г. свідоцтв про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_12, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, зареєстрованих за №№1-1008 та 1-1009, з наведених вище підстав.

В решті позовні вимоги ОСОБА_6 та позовні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в повному обсязі не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Статтями 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання у спосіб, передбачений законом.

Враховуючи вимоги ст.ст. 15, 16 ЦК України та визнання апеляційним судом недійсними виданих ОСОБА_2 та ОСОБА_4 свідоцтв про право на спадщину за законом, внаслідок чого ОСОБА_2 залишається власником лише 1/2 частини спірного житлового будинку, право власності на яку за нею зареєстроване на підставі рішення Личаківського районного суду м.Львова від 25.05.2011 року вже на реконструйований будинок, а ОСОБА_4 взагалі не має жодних прав на спірний будинок, тому й немає правових підстав для висновку про порушення прав ОСОБА_2 та ОСОБА_4 внаслідок оформлення та видачі ОСОБА_11 та ОСОБА_8 правовстановлюючих документів про право власності на реконструйований будинок, а після відчуження будинку ОСОБА_6, - внаслідок укладеного між ними 26.04.2012 року договору купівлі-продажу цього будинку, оскільки ОСОБА_6, у зв'язку з набранням 24.10.2012 року законної сили рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 25.05.2011 року та реєстрацією 25.03.2013 року за ОСОБА_2 на підставі цього рішення суду права власності на 1/2 частину будинку, залишився власником лише 1/2 частини будинку.

Крім того, за висновком Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 24.10.2012 року, постановленій за результатами розгляду вказаної вище справи про визнання недійсним договору купівлі-продажу будинку, укладеного 09.04.2004 року між ОСОБА_12 та ОСОБА_11 і ОСОБА_8, реституція, як наслідок недійсності правочину, не може бути застосована у спірних правовідносинах з ОСОБА_2, оскільки вона не була стороною договору, а первинний власник будинку ОСОБА_12 помер, тому суд касаційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про те, що порушене право позивача ОСОБА_2 на частку у спільному майні подружжя підлягає захисту шляхом визнання за нею права власності на 1/2 частину цього будинку.

Що ж стосується вимог позивачів ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про визнання недійсними правовстановлюючих документів на земельну ділянку, яка була надана первинним власникам ОСОБА_11 та ОСОБА_8 для будівництва та обслуговування житлового будинку, а в подальшому, відчужена новому власнику будинку ОСОБА_6 за договором купівлі-продажу від 26.04.2012 року, та про скасування рішень органу місцевого самоврядування, на підставі яких ОСОБА_11 та ОСОБА_8 було видано державний акт на право власності на землю, то в цій частині вирішення спору колегія суддів теж доходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення цих позовних вимог, оскільки ОСОБА_4 не має жодних прав на спірний будинок, а тому, відповідно, не має прав і на земельну ділянку, на якій знаходиться цей будинок, а ОСОБА_2, як власник 1/2 частини будинку, доказів про те, що вона в позасудовому поряду вживала заходів щодо оформлення своїх прав на землю після набуття нею права власності на 1/2 частину житлового будинку на підставі рішення суду і їй було відмовлено в цьому, не подала, тому підстав для висновку про порушення її прав в цій частині теж немає.

Крім того, як уже було зазначено вище реституція (повернення в попереднє становище), як наслідок недійсності правочину, не може бути застосована у спірних правовідносинах з ОСОБА_2, оскільки вона набула право власності на частку в будинку на підставі рішення суду, а тому в заявлений нею спосіб не буде відновлено її право на частину спірної земельної ділянки, яке вона має відповідно до ст.120 ЗК України, як співвласник будинку, та буде порушено право іншого співвласника будинку ОСОБА_6 на належну йому частину спірної земельної ділянки.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_4 є безпідставними в повному обсязі і не підлягають задоволенню з наведених вище мотивів.

Отже, законними власниками спірного житлового будинку в рівних частках (по 1/2 частині кожний) є: ОСОБА_2 - на підставі рішення Личаківського районного суду м.Львова від 25.05.2011 року та ОСОБА_6 - на підставі договору купівлі-продажу будинку від 26.04.2012 року.

Звертаючись до суду з позовом про визнання права власності на частину спірного житлового будинку у розмірі 66,655% будинку, позивач ОСОБА_6 просив визначити його частку в будинку, виходячи із співвідношення загальної площі будинку в первинному стані (167,2 кв.м.), коли власником будинку був чоловік ОСОБА_2 - ОСОБА_12, до загальної площі реконструйованого будинку (250,71 кв.м.), який купив ОСОБА_6 у ОСОБА_11 та ОСОБА_8, з урахуванням права ОСОБА_2 на 1/2 частину будинку площею 167,2 кв.м. в первинному його стані, що становить 83,6 кв.м., або ж 33,345% від існуючого будинку.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_6 в цій частині, суд першої інстанції такі доводи позивача врахував і визначив, що частка ОСОБА_2 у реконструйованому будинку становить 1/3 частину будинку (250,71 кв.м./83,6 кв.м.), а ОСОБА_6, відповідно, - 2/3 частини будинку.

Однак, такі висновки суду є необґрунтованими і не відповідають нормам матеріального права, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.3 ст.357 ЦК України, співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна.

При цьому, для визначення такого збільшення частки за рахунок зроблених поліпшень, необхідно виходити із співвідношення вартості майна, яка була до здійснених поліпшень, та вартості майна, яка стала після їх здійснення, а не із співвідношення площі майна чи його розмірів, власне, з чого і виходив суд першої інстанції, застосовуючи не передбачений законом спосіб визначення частки співвласника.

Крім того, за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину будинку було визнано на підставі рішення Личаківського районного суду м.Львова від 25.05.2011 року, яке набрало законної сили 24.10.2012 року, тобто вже після здійснення та узаконення реконструкції (поліпшень) будинку, а тому, відповідно, у неї, як у співвласника будинку, згоди на проведення реконструкції будинку, здійсненої ОСОБА_11 та ОСОБА_8, які придбали будинок у ОСОБА_12 на підставі договору купівлі-продажу будинку від 09.04.2004 року, який було визнано недійсним за цим рішенням суду, ОСОБА_11 та ОСОБА_8 не могли і не повинні були отримувати, оскільки на момент здійснення ними реконструкції будинку лише вони були співвласниками цього будинку.

За загальною нормою статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Частиною першою статті 332 ЦК України передбачено, що переробкою є використання однієї речі (матеріалу), в результаті чого створюється нова річ.

Відповідно до ч.4 ст.332 ЦК України, якщо вартість переробки і створеної нової речі істотно перевищує вартість матеріалу, право власності на нову річ набуває за її бажанням особа, яка здійснила таку переробку. У цьому разі особа, яка здійснила переробку, зобов'язана відшкодувати власникові матеріалу моральну шкоду.

Власник матеріалу, який набув право власності на виготовлену з нього річ, зобов'язаний відшкодувати вартість переробки особі, яка її здійснила, якщо інше не встановлено договором (ч.5 ст.332 ЦК України).

Отже, право позивача ОСОБА_6, який купив уже реконструйований (перероблений) будинок, вартість якого істотно збільшилась, порівняно з вартістю будинку в його первинному стані, який належав подружжю ОСОБА_12 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності, а ОСОБА_2 на підставі рішення суду набула права власності на 1/2 частину вже реконструйованого (переробленого) будинку, не вклавши своїх коштів у реконструкцію будинку, підлягає захисту в інший спосіб, шляхом відшкодування ОСОБА_2, як власником 1/2 частини будинку, який було перероблено в процесі реконструкції будинку, вартості переробки її частини будинку, за яку ОСОБА_6 сплатив грошові кошти, купуючи спірний будинок в ОСОБА_11 та ОСОБА_8, які здійснили реконструкцію цього будинку.

Однак, таких вимог позивач ОСОБА_6 не заявляв.

Таким чином, заявлені і вказані вище позовні вимоги ОСОБА_6 є безпідставними, оскільки не ґрунтуються на нормах матеріального права, а тому не підлягають до задоволення.

Враховуючи викладене й те, що суд першої інстанції неправильно вирішив спір, задовольнивши позовні вимоги позивача ОСОБА_6 про визнання за ним права власності на збільшену частку будинку, що призвело до помилкових висновків суду в частині вирішення позовних вимог позивачів ОСОБА_2 та ОСОБА_4, оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню в повному обсязі з ухваленням апеляційним судом нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_6 в частині визнання недійсними оспорюваних ним свідоцтв про право на спадщину за законом, виданих 05.12.2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 Четвертою Львівською державною нотаріальною конторою, та про відмову у задоволенні його решти вимог, та про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_4 з наведених вище апеляційним судом мотивів та підстав.

У зв'язку із скасуванням рішення суду першої інстанції та ухваленням апеляційним судом нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_6 та про відмову у задоволенні решти позовних вимог, які були предметом розгляду у суді першої інстанції, апеляційна скарга ОСОБА_2 та ОСОБА_4 підлягає до часткового задоволення, - лише в частині задоволення вимог апелянтів про безпідставність заявлених позивачем ОСОБА_6 позовних вимог про визнання за ним права власності на збільшену частку в будинку.

З урахуванням такого вирішення спору та часткового задоволення апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку про те, що кожна сторона повинна нести самостійно, без компенсації за рахунок іншої сторони, судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви та за подання апеляційної скарги, оскільки позовні вимоги сторони у справі, яка подала апеляційну скаргу і яку задоволено частково, - залишились без задоволення, а вимоги протилежної сторони за результатами вирішення апеляційної скарги - задоволені лише частково.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.п.1-4, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Личаківського районного суду м.Львова від 18 січня 2018 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_6 задовольнити частково.

Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 05.12.2013 року, видане Четвертою Львівською державною нотаріальною конторою ОСОБА_2 на 1/2 частину від спадкової 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1, зареєстроване в реєстрі за №1-1009.

Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 05.12.2013 року, видане Четвертою Львівською державною нотаріальною конторою ОСОБА_4 на 1/2 частину від спадкової 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1, зареєстроване в реєстрі за №1-1008.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_6 - відмовити.

У задоволенні позову ОСОБА_2, ОСОБА_4 - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 15 лютого 2019 року.

Головуючий: Бойко С.М.

Судді: Ніткевич А.В.

Копняк С.М.