Номер справи 623/4484/18
Номер провадження 2/623/182/2019
РІШЕННЯ

іменем України

25 лютого 2019 року Ізюмський міськрайонний суд Харківської області

в складі: головуючого - судді Винниченко П.П.,

за участю: секретаря - Ардашевої Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ізюмі справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: Центр надання адміністративних послуг виконавчого комітету Ізюмської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом, -

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: Центр надання адміністративних послуг виконавчого комітету Ізюмської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом.

В обґрунтуванні позову посилається на те, що є власником житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1. Його син ОСОБА_3 (відповідач по справі) зареєстрований в належному позивачу будинку, але мешкав за місцем реєстрації лише до січня 2010 року. Фактичного місця мешкання ОСОБА_3 позивач не знає, оскільки давно втратив з ним зв'язок. Його донька ОСОБА_2 (відповідач по справі) з квітня 2014 року мешкає окремо. Фактичного місця мешкання ОСОБА_2 позивач не знає. Відповідачі не сплачують комунальні послуги та не беруть участі в утриманні будинку. Тому позивач просить визнати ОСОБА_2, ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Позивач в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву, в якій просив розглянути справу без його участі.

Свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в судове засідання не з'явилися, про дату, час і місце розгляду справи були належним чином повідомлені, про причини неявки суд не повідомили.

Представник Центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Ізюмської міської ради в судове засідання не з'явився, про дату, час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений, заяв та клопотань до суду не подавав, про причини неявки суд не повідомив.

Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про дату, час і місце розгляду справи були належним чином повідомлені, про що свідчать зворотні поштові повідомлення, наявні в матеріалах справи, що відповідають вимогам ст. 130 ЦПК України, про причини неявки суд не повідомили, заяв та клопотань до суду не подавали.

Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявляти клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Судом встановлено, що позивачу на праві приватної власності належить житловий будинок по АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 17.10.2003, посвідченого державним нотаріусом Ізюмської державної нотаріальної контори Харківської області та зареєстрованого в реєстрі за №1-771 та на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 15.03.2017, посвідченого державним нотаріусом Ізюмської державної нотаріальної контори Харківської області та зареєстрованого в реєстрі за №3-388 (а.с.14-17).

Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 зареєстровані в будинку позивача.

Згідно відомостей домової книги, акта обстеження житлового приміщення від 04.12.2018, а також довідки про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, складеної Головою квартального комітету № 22 в будинку АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 (позивач по справі), ІНФОРМАЦІЯ_1; ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2; ОСОБА_3 (відповідач по справі), ІНФОРМАЦІЯ_3, який зареєстрований, але з січня 2010 року не проживає за вказаною адресою; ОСОБА_2 (відповідач по справі), ІНФОРМАЦІЯ_4, яка зареєстрована, але з квітня 2014 року не проживає за вказаною адресою (а.с.18-24).

Реєстрація відповідачів створює позивачу перешкоди, як власнику, в користуванні та розпорядженні нерухомим майном.

Відповідно до ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ст. 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Під правом власності розуміється право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України).

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Як передбачено вимогами ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Власність зобов'язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідач порушує право власності позивача, володіння та користування його майном.

Пунктами 33, 34 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" № 5 від 07.02.2014 року передбачено, що відповідно до положень ст. 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень прав, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Згідно ст. 71 ч. 1 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом 6 місяців.

Статтею 72 ЖК України, встановлено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідно ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням.

За приписом ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено між ним і власником житла або законом.

Таким чином, суд вважає, що позовна заява ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Згідно п.6 ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання як розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається у разі задоволення позову на відповідача, а тому з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 704,80 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. 2, 5, 10-13, 19, 76-82, 141, 258, 259, 264, 265 ЦПК України, ст. 321, 391, 405 ЦК України, ст. 71, 72 ЖК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, уродженця м. Ізюм Харківської області, РНОКПП: НОМЕР_1, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1; ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_8, уродженку м. Ізюм Харківської області, РНОКПП: НОМЕР_2, зареєстровану за адресою: АДРЕСА_1, такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, уродженця м. Ізюм Харківської області, РНОКПП: НОМЕР_1, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1; ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_8, уродженки м. Ізюм Харківської області, РНОКПП: НОМЕР_2, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_9, РНОКПП: НОМЕР_3, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1, суму сплаченого судового збору у розмірі 352, 40 грн. з кожного.

З текстом рішення можна ознайомитись в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням http://reyestr.court.gov.ua.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через Ізюмський міськрайонний суд Харківської області шляхом подачі у 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Головуючий суддя: П. П. Винниченко