Провадження № 2/522/1815/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2019 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси

у складі: судді - Бондар В.Я.,

за участю секретаря судового засідання - Грищук В.О.

розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні у м. Одесі цивільну справу за позовом заступника військового прокурора Південного регіону України в інтересах Міністерства оборони України до державного підприємства Міністерства оборони України «Південьвійськбуд», ОСОБА_1 про визнання договору недійсним та зобов`язання повернути майно, -

В С Т А Н О В И В:

До суду надійшов позов заступника військового прокурора Південного регіону України в інтересах Міністерства оборони України до державного підприємства Міністерства оборони України «Південьвійськбуд, ОСОБА_1 про визнання договору недійсним та зобов`язання повернути майно, згідно якого просили:

1) визнати недійсними договір №18-ВБ від 29.12.2006 року про пайову участь у реконструкції існуючої будівлі управління з надбудовою 5-го поверху та прибудовою 5-поверхової адміністративної будівлі в АДРЕСА_1 з правом викупу паю Замовником, укладений між ДП МОУ «Південьвійськбуд» та ОСОБА_1 ;

2) зобов`язати ОСОБА_1 повернути державі в особі Міністерства оборони України нежитлові приміщення першого поверху площею 69 кв.м., розташовані в будівлі ДП МОУ «Південьвійськбуд» за адресою: АДРЕСА_1 , у тому числі шляхом виселення з вказаних нежитлових приміщень;

3) Скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на нежитлові приміщення першого поверху площею 69 кв.м., розташовані в будівлі за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що адміністративна будівля за адресою: м АДРЕСА_1 Армійська, 18-А належала державі в особі Верховної Ради України, проте всупереч вимогам законодавства 29.12.2006 року ДП МОУ «Південьвійськбуд» та ОСОБА_1 уклали договір на будівництво нежитлових приміщень в порядку пайової участі. Правочин був удаваний, адже по суті було здійснено відчуження державної власності. Також Міністерство оборони України не навало своєї згоди на відчуження майна ДП «Південьвійськбуд». Такі договори мають бути визнані недійсними, а майно повернуто у державну власність.

Після отримання судом інформації щодо місця реєстрації відповідача, ухвалою суду від 06.11.2018 року провадження у справі відкрите, справа призначена до розгляду за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 04.12.2018 року.

До суду 04.12.2018 року надійшов відзив ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , згідно якого просили відмовити у задоволенні позову, застосувати строки позовної давності. Відзив мотивовано тим, що вимоги позивача не обґрунтовані, а обставини викладені у позові не відповідають дійсності. По-перше, заступник військового прокурора просить визнати договір на підставі вимог ч. 1 ст. 235 ЦК України та на підставі ст. 215 ЦК України, що заборонено законом, оскільки договір визнається недійсним на основі однієї підстави. По-друге, заступник військового прокурора простить зобов`язати ОСОБА_1 повернути на підставі ст. 1212 ЦК України, яка не застосовується до договірних правовідносин. По-третє, вказуючи, що довіреність ОСОБА_3 була скасована, позивач не зазначив, коли відомості про скасування довіреності були внесені до реєстру. Строк позовної давності просить застосувати, посилаючись на те, що з часу виникнення права на звернення до суду минуло більше 11 років.

Протокольною ухвалою у підготовчому засіданні 04.12.2018 року було закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті на 28.02.2019 року.

До суду 29.01.2019 року надійшла відповідь на відзив військової прокуратури Південного регіону України, який притримується позиції, викладеній у позові та зазначає, що підставою для визнання правочину недійсним є лише одна, а саме його невідповідність вимогам законодавства. А статтею 235 ЦК України передбачена удаваність правочину, що не є підставою для визнання його недійсним. Відповідачем у відзиві невірно тлумачаться вимоги законодавства щодо правових підстав повернення спірного майна, адже положення глави, де міститься ст.1212 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття було результати чи наслідком події. Відповідач не вірно розуміє положення закону, а саме обставина встановлена у господарській справі, а саме що була скасована довіреність видана ОСОБА_3 . Міністерством оборони України, не підлягає доказуванню. Строк позовної давності позивачем не пропущено, адже про порушення своїх прав позивач дізнався лише 11.09.2018 року.

До суду 27.02.2019 року надійшла заява від представника Державного підприємства Міністерства України «Південьвійськбуд» Чепелєва О.І., згідно якої ДП визнає позов повністю.

До суду надійшли заперечення ОСОБА_1 , згідно яких вказала, що заступник прокурора все ж посилається на ст. 235 ЦК України, скасування довіреності підлягає доказуванню. З приводу строк позовної давності, вказав, що з 01.10.2008 року по 18.11.2008 року була проведена контрольно-ревізійна перевірка ДП МОУ «Південьвійськбуд», за результати якої МОУ не могло не знати, що площа нежитлових приміщень зменшилась.

У судовому засіданні 28.02.2019 року було прийнято визнання позову ДП МОУ «Південьвійськбуд» та з метою подання документів, оголошено перерву до 17.04.2019 року.

У судовому засіданні, що відбулося 17.04.2019 року було задоволено заяву представника ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи. Наступне судового засідання призначено на 26.06.2019 року.

У судовому засіданні прокурор Боскровний М.О. та представник ДП МОУ «Південьвійськбуд» Чепелєв О.І. підтримали заявлені позовні вимоги та просили задовольнити.

ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 просили відмовити у задоволенні позову.

Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що Наказом Міністра оборони України від 29.01.1998 року №27 на базі розформованих військових частин та організацій створено державне підприємство Міністерства оборони України «Південьвійськбуд» та затверджено статут підприємства.

На балансовому обліку ДП МО України «Південьвійськбуд» перебувала нежитлова адміністративна будівля площею 1696,9 м2, розташована за адресою: м АДРЕСА_1 вул. Армійська, 18-А, яка відповідно до свідоцтва про право власності від 24.07.2006 року та свідоцтва від 28.08.2007 року, належала державі в особі Верховної Ради України.

Відповідно до п. 4.2 статуту ДП МОУ «Південьвійськбуд», затвердженого 29.01.1998 року Міністром оборони України, майно підприємства є державною власністю і закріплюється за ним на праві повного господарського відання. Підприємство володіє, користується та розпоряджається зазначеним майном на свій розсуд, вчиняючи щодо нього будь-які дії, які не суперечать чинному законодавству.

29.12.2006 року між Державним підприємством Міністерства оборони України «Південьвійськбуд» в особі директора ОСОБА_4 та громадянкою ОСОБА_1 укладено договір №18-ВБ про пайову участь в реконструкції існуючої будівлі управління з надбудовою 5-го поверху та прибудовою 5-поверхової адміністративної будівлі в АДРЕСА_1 з правом викупу паю «Замовника».

01.08.2007 року між Державним підприємством Міністерства оборони України «Південьвійськбуд» в особі директора ОСОБА_4 та громадянкою ОСОБА_1 укладено Додаткову угоду №1 до договору №18-ВБ щодо додаткового фінансування та зміни площі нежитлових приміщень.

ОСОБА_1 стала власником нежитлових приміщень першого поверху загальною площею 69,0 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 відповідно до свідоцтва про право власності від 16.10.2007 року.

Так, згідно з п. 1.1 договору його предметом є участь Пайовика, у фінансуванні будівництва з реконструкції 4-х поверхової адміністративної будівлі управління з надбудовою 5-го поверху та прибудовою 5-поверхового адміністративного корпусу за адресою: м АДРЕСА_1 та отримання у власність профінансованого паю у вигляді нежитлових офісних приміщень.

Позивач та відповідач по-різному тлумачать зміст листа від 03.02.2006 року, суд з цього приводу відзначає наступне.

Згідно зі ст. 75 Господарського кодексу України (в редакції, чинній на час укладення спірного договору) державне комерційне підприємство не має права безоплатно передавати належне йому майно іншим юридичним особам чи громадянам, крім випадків, передбачених законом. Відчужувати, віддавати в заставу майнові об`єкти, що належать до основних фондів, здавати в оренду цілісні майнові комплекси структурних одиниць та підрозділів державне комерційне підприємство має право лише за попередньою згодою органу, до сфери управління якого воно входить, і, як правило, на конкурентних засадах.

03.02.2006 року начальником Центрального спеціалізованого будівельного управління МОУ ОСОБА_3 за умови незадовільного технічного стану будівлі, не проведення протягом тривалого часу капітального та поточних ремонтів, а також відсутності у державного підприємства Міністерства оборони України «Південьвійськбуд» достатнього обсягу власних обігових коштів для проведення реконструкції зазначеної будівлі, пропозицію провести заходу вважав слушною, тож надав дозвіл директору Підприємства залучити пайовиків для реконструкції будівлі за адресою АДРЕСА_1 , за умови наступного переходу права власності на частину приміщень в рахунок погашення залучених пайових внесків третіх осіб.

Враховуючи, що відомостей про стан приміщень та фінансовий стан державного підприємства не враховувався в договорах та не освітлювався в даній справі жодною стороною, суд дійшов висновку, що лист від 03.02.2006 року не можна вважати згодою на відчуження нежитлових приміщень.

Довіреністю, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М., зареєстрована в реєстрі за №2369 від 17.08.2004 року Міністр оборони України Євген Кирилович Марчук уповноважив начальника Центрального управління Міністерства оборони України Ісаєнка Дмитра Валерійовича на надання дозволу на відчуження майна державних підприємств.

Довіреність за №2369 від 17.08.2004 року, якою було уповноважено ОСОБА_3 на надання дозволу на відчуження майна державних підприємств припинила дію 10.04.2006 року.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 статті 249 ЦК України, особа, яка видала довіреність і згодом скасувала її, повинна негайно повідомити про це представника, а також відомих їй третіх осіб, для представництва перед якими була видана довіреність. Права та обов`язки щодо третіх осіб, що виникли внаслідок вчинення правочину представником до того, як він довідався або міг довідатися про скасування довіреності, зберігають чинність для особи, яка видала довіреність, та її правонаступників. Це правило не застосовується, якщо третя особа знала або могла знати, що дія довіреності припинилася.

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів щодо вжиття будь-яких дій Міністром оборони України відносно повідомлення начальника ЦСБУ МОУ ОСОБА_3 про скасування довіреності від 17.08.2004 року.

Відповідно до п. п. 1, 2 п. 154 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 20/5 від 03.03.2004р., (яка діяла на момент скасування довіреності) особа, яка видала довіреність, за винятком безвідкличної, може у будь-який час скасувати довіреність або передоручення. Нотаріус, завідувач державним нотаріальним архівом при одержані заяви про скасування довіреності або передоручення робить про це відмітку на примірнику довіреності, що зберігається у справах нотаріуса, у державному нотаріальному архіві, і відмітку в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій.

Проте, Розпорядженням Міністра оборони України від 02.10.2004 року №6828/з довіреності на право укладення договорів видані до 02.10.2004 року та термін яких не закінчився скасовані, що вбачається з Постанови Вищого Господарського суду України від 13.07.2010 року №30/257.

Суд не приймає до уваги твердження відповідача, щодо того, що факт скасування довіреностей, що видані до 02.10.2004 року, зокрема і довіреності №2369 від 18.08.2004 року підлягає доказуванню, адже обставини встановлені судом стосуються тієї самої довіреності, що й в даному випадку.

Відповідно до ч. 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Таким чином, факт скасування довіреності №2369 від 02.10.2004 року є преюдиційним фактом. Обставини, щоб спростували даний факт суду надані не були, відповідачі таких тверджень не спростували.

Враховуючи зазначені обставини, суд приходить до висновку, що на момент надіслання листа директору ДП МОУ «Південьвійськбуд» щодо залучення пайовиків для реконструкції будівлі за адресою АДРЕСА_1 , він також не був наділений повним обсягом повноважень.

Посилання представника відповідача на те, що заступник прокурора посилається на дві взаємовиключні статті Цивільного кодексу України, не приймаються судом до уваги, як такі, що не стосуються предмету доказування.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. (ч.1,ч.3 ст. 203 ЦК України).

В статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Позивач довів, що волевиявлення учасника правочину в розрізі даної справи було відсутнє.

Посилання представника ОСОБА_1 щодо не застосування ст. 1212 ЦК України до правовідносин, що виникли між учасниками договору, спростовуються наступним.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані іншими спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави є: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на безпосередній вимозі закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Такої ж правової позиції дотримується Верховний суд у постанові від 19 червня 2019 року по справі 643/822/17.

Проте, варто погодитися з тим, що в даному випадку ст. 1212 ЦК України дійсно не підлягає застосуванню, з огляду на наступне.

Предметом регулювання глави 83 Цивільного кодексу України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Відповідно до частин першої та другої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Позивач не довів, що ОСОБА_1 є недобросовісним набувачем майна, а саме нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 . Тому, до даних правовідносин застосовується віндикація, а не кондикція. Застосування ст. 1212 ЦК України в даній справі виключається.

Відповідач ОСОБА_1 вказувала на пропуск позивачем строку позовної давності. З приводу такого суд відзначає наступе.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав - учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Частинами 3, 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Оскільки держава зобов`язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

На такі позови поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб`єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

Такий правовий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постанові Верховного Суду України від 16.09.2015 року № 6-68цс15.

Виходячи зі змісту статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

З огляду на положення статті 261 ЦК України суди повинні з`ясовувати, з якого моменту у прокурора виникло право на звернення до суду в інтересах держави з позовом про визнання недійсним державного акту на право власності на нежитлове приміщення. Це право пов`язане з моментом, коли саме повноважному органу, право якого порушене, стало відомо про таке порушення.

Положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Власник нежитлового приміщення, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 користувалася відкрито нежитловими приміщеннями, та розпоряджалася ним.

В період з 01.10.2008 року по 18.11.2008 року Міністерством оборони України проводилась контрольна - ревізійна перевірка Державного підприємства «Південьвійськбуд», зокрема, щодо укладання спірних договорів, за результатами якої був складений відповідний акт № 234/43/230 від 21.11.2008 року, що підтверджується рішенням Господарського суду Одеської області від 17.01.2019 року по справі № 916/1805/18, що залишене без змін Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 14.05.2019 року.

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, Міністерство оборони України не могло не знати про те, що площа нежитлових приміщень в будівлі за адресою АДРЕСА_1 , яка належить Підприємству зменшилась, зокрема, у зв`язку з укладенням спірного договору.

Посилання ДП МОУ «Південвійськбуд» на те, що конкретні договори не відзначені в акті перевірці не заслуговують на увагу, адже зміна площі належних державі приміщень була змінена, що неможливо не помітити.

Як вбачається з матеріалів справи позов до суду був поданий позивачем 25.09.2018 року.

Тож, позовну заяву подано через 10 років після проведення перевірки, в результаті якої позивач, а саме Міністерство оборони України, в чиїх інтересах діє заступник військового прокурора Південного регіону України, повинен був дізнатися про порушення його прав. Жодних поважних причини пропуску строку позовної давності не наведено.

За змістом пункту 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

У справі Волков проти України (Oleksandr Volkov v. Ukraine № 21722/11, параграф 137, від 9 січня 2013 року) Європейський суд з прав людини зазначає, що строки давності слугують кільком важливим цілям, а саме: забезпеченню юридичної визначеності та остаточності, захисту потенційних відповідачів від не заявлених вчасно вимог, яким може бути важко протистояти, та запобігти будь-якій несправедливості, яка могла б виникнути, якби від судів вимагалося виносити рішення щодо подій, що мали місце у віддаленому минулому, на підставі доказів, які через сплив часу стали ненадійними та неповними (див. рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгз та інші проти Сполученого Королівства» (Stubbings and Others v. the United Kingdom), п. 51, Reports 1996-IV). Строки давності є загальною рисою національних правових систем договірних держав щодо кримінальних, дисциплінарних та інших порушень.

Таким чином, зважаючи на те, що дозвіл на укладення договорів в результаті яких було відчужено державну власність прямо та безумовно надано не було, довіреністю була скасована, позовні вимоги заступника військового прокурора Південного регіону України в інтересах Міністерства оборони України є обґрунтованими, проте суд відмовляє у задоволенні позову, зважаючи на пропуск позивачем строку позовної давності.

Керуючись ст.ст. 1, 2, 5, 12, 30, 43, 76, 81, 84, 89, 95, 223, 235, 241, 258, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов заступника військового прокурора Південного регіону України (, місцезнаходження: 65012, м. Одеса, вул. Пироговська, 11) в інтересах Міністерства оборони України (, місцезнаходження: 03168, м. Київ, просп. Повітрофлотський, 6) до державного підприємства Міністерства оборони України «Південьвійськбуд» (, місцезнаходження: 65058, м. Одеса, вул. Армійська, 18-А), ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) про визнання договору недійсним та зобов`язання повернути майно залишити без задоволення.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

До утворення апеляційних судів в апеляційних округах, апеляційна скарга подається шляхом подання апеляційної скарги через Приморський районний суд м. Одеси до апеляційного суду у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 05.07.2019 року.

Суддя: В.Я. Бондар