Єдиний унікальний номер 219/1878/17 Номер провадження 22-ц/804/587/19

П О С Т А Н О В А

І М Е М Е М У К Р А Ї Н И

7 лютого 2019 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Космачевської Т.В.,

суддів: Санікової О.С., Агєєва О.В.,

розглянувши в письмовому провадженні в приміщенні Донецького апеляційного суду в місті Бахмуті Донецької області апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_2, на заочне рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 14 квітня 2017 року, ухваленого судом у складі головуючого судді Брежнева О.А. у місті Бахмуті Донецької області, в справі номер 219/1878/17 за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

До Артемівського міськрайонного суду Донецької області звернувся ПАТ КБ «Приватбанк» з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 20 листопада 2013 року між ним та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, відповідно до якого ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 2500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

У звязку з неналежним виконанням відповідачем зобовязань, покладених на нього кредитним договором, станом на 21 лютого 2017 року утворилась заборгованість у загальній сумі 18428,70 грн., з яких: заборгованість за кредитом 2391,84 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом 14683,11 грн. заборгованість по судовим штрафам 500, 00 грн. та 853,75 грн., яку позивач просив стягнути з ОСОБА_1

Заочним рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 14 квітня 2017 року позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором від 20 листопада 2013 року у розмірі 17074,95 грн., яка складається заборгованості за кредитом в розмірі 2391,84грн. та заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 14683,11 грн.

В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 3 грудня 2018 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 14 квітня 2017 року відмовлено.

Із вказаним заочним рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 14 квітня 2017 року не погодилась відповідачка ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_2, подала апеляційну скаргу, в якій просила апеляційний суд скасувати заочне рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 14 квітня 2017 року та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Доводами апеляційної скарги наведено, що суд першої інстанції допустив порушення процесуального та матеріального права.

Суд першої інстанції, ухвалюючи заочне рішення про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором, належним чином не повідомив її про дату, час та місце розгляду справи.

Суд не перевірив законність підняття відсоткової ставки, та не звернув уваги на те, що згідно ст. 1056-1 ЦК України забороняється в односторонньому порядку піднімати ставку за користування грошима.

Також суд при розгляді спору щодо стягнення штрафних санкцій має прийняти до уваги, що відповідач мешкає та зареєстрована в місті, який входить до переліку міст на який поширюється Закон України «Про АТО», який з 14.04.2014 року заборонив банкам нарахування штрафних санкцій, пені тощо. Тому в цій частині у задоволенні вимог має бути відмовлено.

Відзив в письмовій формі на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 ст. 7 ЦПК України, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що 20.11.2013 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір шляхом подачі анкети-заяви, відповідно до якої відповідач отримав кредит у розмірі 2500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с. 6, 7-8).

З розрахунку заборгованості вбачається, що заборгованість за кредитом станом на

21.02.2017 року становить 18428,70 грн., з яких: заборгованість за кредитом 2391,84 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом 14683,11 грн. заборгованість по штрафам відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг 500, 00 грн. та 853,75 грн. (а.с. 4-5).

Суд першої інстанції, задовольняючи позов частково, виходив з обґрунтованості заявлених позовних вимог в частині стягнення заборгованості в розмірі 17074,95 грн., яка складається з: 2391,84 грн. заборгованості за кредитом, 14683,11 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом.

Проте, з таким рішенням суду першої інстанції погодитися не можна, оскільки воно ухвалене з порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Пунктом 3 частини 3 цієї статті передбачено, що порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов'язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Апеляційним судом встановлено, що судове рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 14 квітня 2017 року за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором ухвалено заочно. Відповідачка ОСОБА_1 в апеляційній скарзі посилається на те, що вона належним чином не повідомлена про дату, час і місце розгляду справи. Матеріали цивільної справи не містять відомостей, що відповідачка ОСОБА_1 належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи. Поштове повідомлення з судовою повісткою повернулося до суду за закінченням терміну зберігання (а.с. 55, 56).

Відтак, апеляційний суд вважає, що цей довід апеляційної скарги є обґрунтованим і судове рішення підлягає скасуванню.

Правовідносини з приводу надання кредиту регулюються Цивільним кодексом України та Законом України «Про банки та банківську діяльність».

Відповідно до статті 2 цього Закону банківським кредитом визнається будь-яке зобовязання банку надати певну суму грошей в обмін на зобовязання боржника щодо повернення заборгованої суми, сплати процентів за її користування та інших зборів з такої суми.

Правовою формою щодо оформлення відносин сторін є кредитний договір.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини 2 статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором

застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено параграфом 2 і не випливає із суті кредитного договору.

Статтями 1048, 1049, 1050 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

З заяви-анкети, яка підписана відповідачем, вбачається, що «Я згоден з тим, що ця заява

разом з памяткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між мною та банком Договір приєднання банківських послуг. Я ознайомлений та згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані мені для ознайомлення в письмовій формі…» (а.с. 6).

Підписавши вказану заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг та користуючись кредитними коштами, апеляційний суд вважає, що між сторонами по справі існують кредитні правовідносини, щодо яких сторони погодили істотні умови договору кредиту про суму кредиту, строку її повернення та розміру процентів.

Відповідно до довідки про Умови кредитування за використанням кредитки «Універсальна», передбачено повернення процентів за користування кредитними коштами в розмірі 7% від заборгованості, але не менш 50,00 грн. та не більш залишку заборгованості (а.с. 7).

З розрахунку заборгованості вбачається, що заборгованість за кредитом виникла з 26.02.2014 року і станом на 21.02.2017 року становить 2391,84 грн. (а.с. 4-5).

За таких обставин, позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитом в розмірі 2391,84 грн. обґрунтовані та підлягають стягненню з відповідача ОСОБА_1 в повному обсязі.

Що стосується спору про стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом, апеляційний суд зазначає наступне.

Позивачем надано до суду першої інстанції довідку про зміни в процедурі оформлення та тарифах по кредитним карткам, згідно якої по всім тратам, здійсненим до 01.09.2014 року, відсотки за користування кредитом будуть нараховуватись по старим ставкам до повного погашення заборгованості по цим тратам (а.с. 95).

З розрахунку заборгованості вбачається, що трати відповідача здійснені до 1 вересня 2014 року (а.с. 4-5), тому проценти підлягають нарахуванню, виходячи з 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитним договором.

Отже, доводи апеляційної скарги з цього питання є обґрунтованими.

Разом з тим, перевіряючи правильність розрахунку процентів за користування кредитом, що наданий відповідачем в апеляційній скарзі, апеляційний суд прийшов до наступного.

Оскільки з розрахунку заборгованості за кредитним договором вбачається, що заборгованість за кредитом утворилася з 26 лютого 2014 року, тому проценти підлягають нарахуванню саме за період з 26.02.2014 року по 21.02.2017 року в розмірі 2144,79 грн., виходячи з 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитним договором.

Проте, відповідач помилково визначив період нарахування процентів за користування кредитом з 20.11.2013 року по 21.02.2017 року.

Тому не можна погодитися з таким періодом нарахування процентів та їх розміром.

Що стосується позовних вимог про стягнення штрафів відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг, апеляційний суд дійшов до наступного.

Позивачем не враховані положення Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року, який набув чинності з 15 жовтня 2014 року (далі - Закон № 1669 -УП).

Відповідно до ст. 2 Закону №1669-УП на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобовязань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому КМУ переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особа підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому КМУ переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобовязані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобовязань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 11 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1669 УП цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування і втрачає чинність через шість місяців з дня завершення антитерористичної операції, крім пункту 4 ст.11 «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону.

На виконання абзацу 3 п. 5 ст. 11 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30.10.2014 р. №1053-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 р. №1079-р зупинено дію розпорядження Кабінету Міністрів України від 30.10.2014 р. у №1053 «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція».

02 грудня 2015 року Кабінетом Міністрів України прийнято розпорядження №1275-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України».

Пунктом 1 та 3 вказаного Розпорядження, затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, згідно з додатком та визнано такими, що втратили чинність: розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року №1053 «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція»; розпорядження Кабінету Міністрів України від 5 листопада 2014 року №1079 «Про зупинення дії розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року №1053».

Судом встановлено, що зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 є м. Бахмут Донецької області, яке відповідно до розпоряджень КМУ від 30.10.2014 р. та від 02.12.2015 р. входить до переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція.

За таких обставин, позовні вимоги про стягнення штрафів відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг не підлягають задоволенню.

Виходячи з наведеного вище та обставин справи, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, ухвалюючи заочне рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором, не виконав вимоги ст. 263 ЦПК України щодо його законності та обґрунтованості.

Відтак, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з ухваленням судового рішення про часткове задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Крім того, відповідно до ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної інстанції чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з пп. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» в редакції, що діяла на час подання позову до суду, за подання позовної заяви майнового характеру, яка подана юридичною особою, ставка судового збору становила 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

ПАТ КБ «Приватбанк» сплачено судовий збір за подачу позовної заяви в розмірі 1600,00 грн. Тому, враховуючи часткове задоволення позову, з відповідачки ОСОБА_1 на користь позивача ПАТ КБ «Приватбанк» має бути стягнутий судовий збір в розмірі 393,88 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_2, задовольнити частково.

Заочне рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 14 квітня 2017 року в частині стягнення заборгованості за кредитним договором скасувати.

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» () заборгованість за кредитним договором від 20.11.2013 року станом на 21.02.2017 року в розмірі 4536 (чотири тисячі пятсот тридцять шість) грн. 63 коп., яка складається з:

- 2391 (дві тисячі триста девяноста одна) грн. 84 коп. заборгованості за кредитом,

- 2144 (дві тисячі сто сорок чотири) грн. 79 коп. заборгованості за процентами за користування кредитом.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» () судовий збір в розмірі 393,88 грн.

В інший частині позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку, як така, що ухвалена у малозначній справі, не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді: