ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1453/19 Справа № 200/347/17 Суддя у 1-й інстанції - Єлісєєва Т.Ю. Суддя у 2-й інстанції - Варенко О. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Варенко О.П.,

суддів - Лаченкової О.В., Свистунової О.В.,

за участю секретаря Василенко М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі цивільну справу

за апеляційними скаргами ОСОБА_1, ОСОБА_2

на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 18 квітня 2018 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_1 про визнання договору дарування недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння та за об'єднаним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення,

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 26.04.2002 року ним було укладено шлюб з ОСОБА_3 Після укладання шлюбу вони проживали однією сім'єю з ОСОБА_3 та її донькою ОСОБА_1 в квартирі за адресою: АДРЕСА_1, що належала йому на праві приватної власності та була придбана до шлюбу. У 2003 році з метою покращення житлових умов він продав належну йому на праві приватної власності квартиру на АДРЕСА_1 та 12.12.2003 року на підставі договору купівлі-продажу придбав квартиру за адресою: АДРЕСА_2. 03.03.2004 року між ним та ОСОБА_3 було укладено договір дарування набутої квартири АДРЕСА_2 Вказаний договір дарування був укладений ним під впливом тяжких обставин, оскільки після придбання ним житла ОСОБА_3 неодноразово висловлювала йому свою недовіру та погрожувала розлученням у разі ненадання таких гарантій забезпечення свого подальшого життя. Серед іншого, він мав проблеми зі здоров'ям і потребував догляду. Крім того, для придбання житла та його подальшого облаштування у 2003 році ним було позичено значну суму коштів під розписку у ОСОБА_4, яку необхідно було повернути позикодавцю. Після укладення договору він залишився проживати у квартирі та продовжував сплачувати за комунальні послуги. У 2009 році він, з метою зміцнення шлюбу, звернувся до Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська із заявою про усиновлення неповнолітньої на той час ОСОБА_1 для забезпечення стабільних та гармонічних умов її життя. У 2013 році до Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська було подано заяву про розірвання шлюбу. Йдучи на зустріч дружині, проти розірвання шлюбу він не заперечував та 22.01.2015 року шлюб між ними було розірвано. Даним рішенням встановлено, що шлюбні відносини та ведення спільного господарства між ними припинені в 2012 році і з того часу вони проживають окремо. З часу купівлі квартири і по теперішній час він проживає в квартирі по АДРЕСА_2. У листопаді 2016 року отримавши відповідні квитанції для сплати послуг, він звернув увагу на те, що більше не зареєстрований за вищевказаною адресою. Як йому стало відомо ще у 2013 році квартиру було переоформлено на ОСОБА_1 У 2016 році без його відома його було знято з реєстрації в квартирі, де він проживає. За таких обставин, просив суд визнати недійсним договір дарування квартири від 03.04.2004 року, укладений між ним та ОСОБА_3 та посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Поповою Іриною Володимирівною за реєстровим № 429; визнати за ним право власності на квартиру НОМЕР_1 у житловому будинку А-16, що складається з: 1-коридор, 2-кладова, 3,4-житлові, 5-кухня, 6-вбиральня, 7-вання, І-лоджія; житловою площею 28,3 кв.м.; загальною площею 53,6 кв.м.; що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2; витребувати від ОСОБА_1, як добросовісного набувача, на його користь квартиру НОМЕР_1 у житловому будинку А-16, що складається з: 1-коридор, 2-кладова, 3,4-житлові, 5-кухня, 6-вбиральня, 7-ванна, І-лоджія; житловою площею 28,3 кв.м.; загальною площею 53,6 кв.м.; що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

ОСОБА_1 в свою чергу звернулась з позовом до ОСОБА_2, в обґрунтування якого зазначила, що ОСОБА_2 є колишнім чоловіком її матері, вони перебували в шлюбі з 26.04.2002 року по 29.04.2014 року. На підставі договору дарування від 29.08.2013 року вона є власником квартири АДРЕСА_2. Зазначена квартира була придбана подружжям ОСОБА_2 12.12.2003 року і 04.03.2004 року відповідач подарував її своїй дружині - ОСОБА_3 З моменту придбання вказаної квартири вони всі разом в ній проживали. Починаючи з 2010 року, відповідач майже щодня чинить сварки та бійки, декілька разів виганяв її з матір'ю з квартири, що як наслідок стало причиною розірвання їх шлюбу, тобто створює неможливі умови спільного проживання, що підтверджується постановами правоохоронних органів. До остаточного розриву подружніх відносин між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 привела бійка, влаштована відповідачем, в результаті якої її мати отримала тілесні ушкодження. Відповідач, незважаючи на неодноразові заходи зі сторони правоохоронних органів щодо необхідності мирного співжиття, продовжує вчиняти сварки, та вигнав її з матір'ю на вулицю і забрав ключі. З огляду на зазначене, ОСОБА_1 просила суд виселити ОСОБА_2 з належної їй квартири АДРЕСА_2 без надання іншого жилого приміщення.

Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 18 квітня 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2та ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись з апеляційними скаргами, в яких, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просили рішення суду скасувати в частині відмови у їх позовах та задовольнити вимоги їх позовів.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 обгрунтовано тим, що ОСОБА_2 систематично порушує правила співжиття, що є підставою для його виселення.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на те, що спірний договір дарування був укладений на вкрай невигідних для нього умовах під впливом обставин тяжкої хвороби та необхідності погашення боргу.

Вислухавши учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 03.03.2004 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір дарування квартири, за умовами якого позивач ОСОБА_2 передав безоплатно у власність ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_2.

Договір дарування квартири укладений у письмовій формі та посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Поповою І.В., зареєстровано в реєстрі за № 429.

29.08.2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір дарування квартири, за умовами якого ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_2.

Відповідно до ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Нормами ст. 233 ЦК України передбачено, що правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Судом встановлено, що нотаріусом було роз'яснено ОСОБА_2 наслідки укладення договору дарування, при цьому, він підтвердив, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу, чи насильства, як фізичного так і морального.

Підстав, які б свідчили, про наявність встановлених ст.233 ЦК України підстав для визнання договору дарування недійсним матеріали справи не містять.

Судом встановлено, що ОСОБА_2, проживає в квартирі АДРЕСА_2, власником вказаної квартири є ОСОБА_1

У відповідності до ст. 156 ЖК УРСР, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири).

Статтею 157 ЖК УРСР, передбачено, що членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч.1 ст. 116 ЖК УРСР.

Відповідно ч.1 ст. 116 ЖК УРСР, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Тобто для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів.

В матеріалах справи наявне повідомлення Бабушкінського відділення поліції ДВП ГУНП України в Дніпропетровській області на ім'я ОСОБА_3; постанова Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 20.04.2016 року про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_2; постанова Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 13.05.2016 року, якою справу про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 закрито за відсутності в її діях події і складу адміністративного правопорушення; висновок спеціаліста судово-медичного експерта № 4103 за зверненням ОСОБА_3; повідомлення Бабушкінського ВП ДВП ГУНП України в Дніпропетровській області на ім'я ОСОБА_1

Однак, зазначені письмові докази не можуть свідчити про наявність систематичності порушень правил співжиття з боку відповідача, оскільки постанова Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 20.04.2016 року свідчить про звернення до правоохоронних органів ОСОБА_3, а не позивача по даному позову ОСОБА_6, яка будь-яких доказів на підтвердження своїх позовних вимог суду не надала. Усі письмові докази, подані позивачем ОСОБА_1, за виключенням повідомлення від 30.06.2016 року №372/ЖЕО-17947 на ім'я ОСОБА_1, стосуються виключно конфлікту, що виник між відповідачем та ОСОБА_3.

Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції, керуючись ст.203, 233 ЦК Ураїни, ст.ст.116, 157 ЖК УРСР, обгрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог позивачів.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що спірний договір дарування був укладений на вкрай невигідних для нього умовах під впливом обставин тяжкої хвороби та необхідності погашення боргу не можуть бути прийняті до уваги, оскільки Згідно роз'яснень, викладених в п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житла чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Однак, належних та допустимих доказів зазначеного матеріали справи не містять, натомість судом встановлено, що ОСОБА_2 перебував при здоровому розумі та ясній пам'яті, при повному розумінні значення своїх дій, а жодна сторона не заявила, що договір носить характер уявного та удаваного.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_2 систематично порушує правила співжиття, що є підставою для його виселення також не можуть бути прийняті до уваги, оскільки ознаки систематичності судом встановлені не були, враховуючи, що на момент ухвалення оскаржуваного рішення ОСОБА_2 є таким, що не був притягнутий до адміністративної відповідальності, згідно положень ст.39 КУпАП, а побутові сварки та конфлікти сторін не можуть бути підставою для позбавлення особи житлових прав.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв'язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв'язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2003 року, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

З урахуванням встановлених обставин, колегія суддів вважає, що виселення ОСОБА_2 за відсутності іншого належного йому на праві власності чи постійного користування житла буде становити для нього надмірний тягар, не співмірний із переслідуваною законною метою, та не є нагальною суспільною необхідністю для застосування такого обмеження права на повагу до житла.

Таким чином, передбачених ст. 376 ЦПК України підстав для скасування судового рішення колегією суддів не встановлено, тому рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

На підставі положень ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов'язані з розглядом справи, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_1, ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 18 квітня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: О.П.Варенко

Судді: О.В.Лаченкова

О.В.Свистунова