Справа № 445/851/18 Головуючий у 1 інстанції: Сивак В.Я.
Провадження № 22-ц/811/3049/18 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2019 року Львівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Мікуш Ю.Р..

суддів: Приколоти Т.І., Савуляка Р.В.

секретар: Іванова О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні без участі сторін у справі у м. Львові апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Золочівського районного суду Львівської області від 22 жовтня 2018 року ухваленого судом у складі судді Сивака В.Я. у справі № 445/851/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання права власності в порядку набувальної давності ,-

в с т а н о в и в :

22.05.2018 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду із вимогою визнати за нею право власності в порядку набувальної давності на будинок житловою площею 36 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що у спірному будинку позивачка проживає з 1990 року по сьогодні, даний будинок належав на праві власності її свекрусі, який вона заповіла своєму синові. Після смерті власниці будинку, її син за вказаною адресою не проживав, перебував за кордоном. Натомість, позивачка з 1990 року і до сьогодні проживає за вказаною адресою, здійснила капітальний ремонт, користується земельною ділянкою, на якій даний будинок розташований.

Оскаржуваним рішенням суду у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник позивача ОСОБА_3,

В апеляційній скарзі зазначає, що вважає рішення незаконним, необгрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Ухвалюючи рішення, суд виходив з того, що ОСОБА_2 не дотримано однієї з умов передбачених ст.344 ЦК України щодо набуття права власності, а саме добросовісності володіння, однак такий висновок суду скаржник вважає помилковим. Звертає увагу, що про наявність заповіту складеного ОСОБА_5. на користь свого сина ще у 1998 році позивач не знала і не могла знати, а висновок суду про те, що вона повинна була дізнатися про перехід будинку до її чоловіка у порядку спадкування нічим не обґрунтований. Відповідач не повідомляв про наявність заповіту та не оформив своїх спадкових прав. Станом на 01.01.2004 року набуття чинності Цивільним кодексом України, позивач не знала про наявність заповіту, володіла спірним майном, починаючи з 01 січня 2001 року не з волі власника і не знала хто є власником, тобто добросовісно. Відтак вказане повністю спростовує висновок суду про недобросовісне володіння. Крім цього, вказані доводи не заперечуються відповідачем. Звертає увагу, що відповідач з 2007 року не несе жодних витрат про утриманню майна, всі витрати несе позивач. Зазначає, що в разі задоволення даного позову, право власності відповідача на спірний будинок не припиниться, оскільки майно перейде у режим спільної власності подружжя. Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

На апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 на рішення Золочівського районного суду Львівської області представник відповідача ОСОБА_4 - адвокат Кравчук З.В. подав Відзив.

У наданому Відзиві зазначає, що відповідач ОСОБА_4 прийняв спадщину по заповіту матері, вступивши в управління та володіння спадковим майном. Вважає, що позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, є законним, просить залишити його в силі.

Учасники справи в судове засідання не з»явилися, хоч всі належним чином були повідомлені про дату час і місце розгляду справи.

Згідно з ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до статті 268 ч.5 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Із матеріалів справи, судом встановлено, що сторони по справі ОСОБА_4 та ОСОБА_2 перебувають у шлюбі з 27 січня 1995 року, що підтверджується Свідоцтвом про укладення шлюбу НОМЕР_1, актовий запис №2 (а.с.19).

Із Довідок Вільшаницької сільської ради Золочівського району ОСОБА_4 та ОСОБА_2 зареєстровані у будинку АДРЕСА_1

Згідно Свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, виданого 25 березня 1993 року за реєстровим номером 110 головою колгоспного двору та власником житлового будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_5 (а.с.17).

Із копії Свідоцтва про смерть НОМЕР_2 від 27 грудня 1999 року ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.18).

Із Заповіту від 10 лютого 1998 року вбачається, що ОСОБА_5 все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося і взагалі все, що буде належати їй на день смерті і на що вона за законом матиме право заповідає у власність свого сина ОСОБА_4 До копії заповіту додано Витяг про реєстрацію у Спадковому реєстрі (а.с.48,49).

У листі сільського голови Великовільшаницької сільської ради за вих.. № 147 зазначено, що померла ІНФОРМАЦІЯ_4 в с.Велика Вільшаниця Золочівського району ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 є матір»ю ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, який був зареєстрований та проживав разом з нею однією сім»єю в с.Велика Вільшаниця Золочівського району Львівської області, мали спільний побут, інтереси.

Спадщину після смерті ОСОБА_5. фактично прийняв її син ОСОБА_4, який вступив в управління та володіння майном померлої.

ОСОБА_4 опікувався матір»ю до дня її смерті та похоронив за власні кошти, ніколи не відмовлявся від спадщини. (а.с.61).

За правилами ст.392 Цивільного кодексу України (далі ЦК) позов про визнання права власності може бути пред»явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-руге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності.

Відповідно до частини першої ст.344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном-протягом п»яти років, набуває право власності на це майно (набувальна власність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

При вирішенні спорів, пов»язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суд враховує :

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна у її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна4

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Отже, набуття права власності за набувальною давністю можливе за наявності всіх вказаних умов у сукупності.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції правильно зазначив, що відсутня умова добросовісності володіння.

Суд апеляційної інстанції погоджується із висновками суду першої інстанції, оскільки такі постановлені із врахуванням обставин справи та вимог чинного законодавства.

Добросовісність володіння як підстава для набуття права власності за набувальною давністю за статтею 344 ЦК означає фактичну чесність суб»єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов»язків. У постанові від 11 квітня 2019 року, справа № 462/878/16-ц Верховний Суд прописав, що при вирішенні спорів про визнання права власності за набувальною давністю має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнішній строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

Висновки суду про відсутність підстав у ОСОБА_2 на набуття права власності за набувальною давністю підтверджується зібраними по справі доказами. Сама ж ОСОБА_2, знаючи про те, що вона вселена як невістка, оскільки на час її одруження із відповідачем живою була його мати, повинна була розуміти, що житловий будинок повинен бути власністю проживаючих у ньому. Із Довідки В.Вільшанецької сільської ради № 139 від 05.07.2018 року (а.с.51) вбачається, що згідно по господарської книги №1 з 1991 року по 1995 рік господарство відносилося до колгоспного двору. Головою двору була ОСОБА_11 та членами двору були шестеро його членів, а відтак, всі мали свою частку у дворі.

Враховуючи те, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення суду відповідає вимогам матеріального та процесуального права, суд не вбачає підстав для його скасування.

Відповідно до статті 375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1, 375, 383, 384, 389-391 ЦПК України, - суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2-ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Золочівського районного суду Львівської області від 22 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку, визначеному ст. ст. 389-391 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 11 травня 2019 року.

Головуючий Ю.Р.Мікуш

Судді: Т.І.Приколота

Р.В.Савуляк