ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2019 року

м. Харків

справа № 642/1536/17

провадження № 22-ц/818/432/19

Харківський апеляційний суду складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Коваленко І.П.,

суддів: Овсяннікової А.І., Сащенко І.С.,

за участі секретаря: Дмитренко А.Ю.,

учасники справи:

позивач: Харківська місцева прокуратура №1, яка діє в інтересах Харківської міської ради,

відповідач: ОСОБА_1,

відповідач: ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом Харківської місцевої прокуратури № 1, яка діє в інтересах Харківської міської ради до ОСОБА_1, ОСОБА_2, про визнання договору недійсним та знесення нерухомого майна за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 12 березня 2018 року (в складі судді Євтіфієва В.М.),

встановив:

У березні 2017 року Харківська місцева прокуратура № 1, яка діє в інтересах Харківської міської ради звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, про визнання договору недійсним та знесення нерухомого майна, в якому просила визнати договори купівлі-продажу нежитлової будівлі літ. «В-1» по АДРЕСА_1 № 2369 від 23.06.2016 року та № 2530 від 23.06.2016 року недійсними; зобов'язати ОСОБА_1 привести у попередній стан, тобто такий, який існував до початку здійснення будівництва, збудовану нежитлову будівлю загальною площею 50,6 кв.м. літ. «В-1» розташовану по АДРЕСА_1 шляхом знесення.

Позов мотивований тим, що заочним рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 10.06.2014 року у справі № 642/4342/14-ц, визнано за ОСОБА_1 право власності на нежитлову будівлю літ. "В-1" - загальною площею 50,6 кв.м., основною площею 41,6 кв. м., допоміжною площею 9,0 кв.м. що розташована за адресою: АДРЕСА_1

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 13.05.2015 року у справі № 642/4342/14-ц задоволено апеляційну скаргу Державної архітектурно-будівельної інспекції України, скасовано заочне рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 10.06.2014 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Харківської міської ради про визнання права власності на об'єкт самочинного будівництва.

Згідно з інформаційною довідкою Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна нежитлова будівля літ. «В-1» загальною площею 50,6 кв.м. належить ОСОБА_3 на підставі договорів купівлі-продажу від 23.06.2016 року (серія та номер: 2369, виданий 23.06.2016 року, видавник: Лавінда Н.О., приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 30183695 від 23.06.2016 року 17:17:14, приватний нотаріус Лавінда Н.О., Харківський міський нотаріальний округ, Харківська обл.) у розмірі частки /г нежитлової будівлі та від 23.06.2016 року (серія та номер: 2530, виданий 23.06.2016 року, видавник: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Харитонова Я.М., рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 30185453 від 23.06.2016 року 18:56:23, приватний нотаріус Харитонова Я.М., Харьківський міський нотаріальний округ, Харківська обл.) у розмірі частки х/г нежитлової будівлі.

Право власності ОСОБА_1 на нежитлову будівлю літ. «В-1» зареєстровано на підставі заочного рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 10.06.2014 року по справі № 642/4342/14-ц, яке на момент державної реєстрації скасоване рішенням апеляційного суду Харківської області.

Отже у ОСОБА_1 було відсутнє право власності на нежитлову будівлю літ. «В-1» на момент продажу останньої ОСОБА_2

Представник позивача в наданих письмових поясненнях суду вказував, що заочним рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 10.06.2014 року у справі № 642/4342/14-ц, визнано за ОСОБА_1 право власності на нежитлову будівлю літ. «В-1», загальною площею 50,6 кв.м., основною площею 41,6 кв.м., допоміжною площею 50,6 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 13.05.2015 року у справі № 642/4342/14-ц задоволено апеляційну скаргу Державної архітектурно-будівельної інспекції України скасовано заочне рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 10.06.2014 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Харківської міської ради про визнання права власності на об'єкт самочинного будівництва.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна право власності ОСОБА_1 на нежитлову будівлю літ. «В-1», загальною площею 50,6 кв.м. АДРЕСА_1 зареєстровано Калініною Л.М., Змієвська міська рада, Харківська область на підставі заочного рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 10.06.2014 року по справі № 642/8133/16-ц.

На момент вчинення реєстраційних дій 01.06.2016 року державним реєстратором Калінінною Л.М. заочне рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 10.06.2014 року по справі № 642/4342/14-ц було скасовано Апеляційним судом Харківської області.

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна нежитлова будівля літ. «В-1», загальною площею 50,6 кв.м., належить ОСОБА_2 на підставі договорів купівлі-продажу від 23.06.2016 року у розмірі 1/2 частки нежитлової будівлі та від 23.06.2016 року (серія та номер: 2530, виданий 23.06.2016 року, видавник: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Харитонова Я.М., рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 30185453 від 23.06.2016 року, приватний нотаріус Харитонова Я.М., Харківський міський нотаріальний округ, Харківська обл.) у розмірі 1/2 частки нежитлової будівлі.

Харківська міська рада в повному обсязі підтримувала позовні вимоги Харківської місцевої прокуратури № 1, оскільки доводи викладені в позовній заяві вважала обґрунтованими та такими, що відповідають вимогам чинного законодавства.

Відповідач позовні вимоги не визнав. В поясненні вказував, що він діяв відповідно до закону та заявлені вимоги безпідставні.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 12 березня 2018 року позовні вимоги Харківської міської ради до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання договору недійсним та знесення нерухомого майна задоволено повністю.

Договори купівлі-продажу нежитлової будівлі літ. «В-1» по АДРЕСА_1 № 2369 від 23.06.2016 року та № 2530 від 23.06.2016 року визнані недійсними.

Зобов'язано ОСОБА_1 привести у попередній стан, тобто такий, який існував до початку здійснення будівництва, збудовану нежитлову будівлю загальною площею 50,6 кв.м. літ. «В-1» розташовану по АДРЕСА_1, шляхом знесення.

Стягнуто з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь держави судовий збір 2000 грн., з кожного.

Не погодившись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_2 звернувся на це рішення з апеляційною скаргою, в якій, з посиланнями на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить вказане рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову керівника Харківської місцевої прокуратури № 1 та стягнути з позивача судовий збір за подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що фактично, по суті справа не розглядалась, оскільки судом взагалі не прийняті його доводи викладені в заяві про перегляд заочного рішення та доданих копій судових рішень господарських судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій, судом не обґрунтовано проведено розгляд справи в порядку спрощеного провадження без врахування його думки та значення справи для нього, суд першої інстанції не надав йому можливості заперечувати проти позову у формі письмового відзиву, а також усно викласти свої заперечення в судовому засіданні.

Апелянт вказує, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції було порушено ряд основоположних вимог Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Конституції України, процесуального права та неправильним застосуванням матеріального, що призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення.

Колегія суддів, вислухавши суддю - доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судовим розглядом встановлено, що заочним рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 10.06.2014 року у справі № 642/4342/14-ц, визнано за ОСОБА_1 право власності на нежитлову будівлю літ. «В-1» - загальною площею 50,6 кв.м., основною площею 41,6 кв. м., допоміжною площею 9,0 кв.м. що розташована за адресою: АДРЕСА_1

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 13.05.2015 року у справі № 642/4342/14-ц задоволено апеляційну скаргу Державної архітектурно-будівельної інспекції України, скасовано заочне рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 10.06.2014, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ХМР про визнання права власності на об'єкт самочинного будівництва.

В мотивувальній частині рішення Апеляційний суд зазначав, що судом першої інстанції не враховано положень статтей 331, 376 ЦК України та роз'яснень цих положень, які містяться в п. 9, Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу (про правовий режим самочинного будівництва)», внаслідок чого суд першої інстанції передчасно дійшов висновку про порушення права ОСОБА_1 на володіння та користування належною їй власністю за відсутності рішення компетентного органу та розглянув справу без залучення до участі у ній державної архітектурно-будівельної інспекції України.

Відповідно до інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна право власності ОСОБА_1 на нежитлову будівля літ. «В-1» загальною площею 50,6 кв.м. по АДРЕСА_1 зареєстровано 01.06.2016 державним реєстратором Калініною Л.М., Зміївська міська рада, Харківська область на підставі заочного рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 10.06.2014 року по справі № 642/4342/14-ц.

На момент вчинення реєстраційних дій 01.06.2016 року державним реєстратором Калініною Л.М. заочне рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 10.06.2014 року по справі № 642/4342/14-ц вже було скасовано апеляційним судом Харківської області.

Згідно з інформаційною довідкою Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна нежитлова будівля літ. «В-1» загальною площею 50,6 кв.м. належить ОСОБА_2 на підставі договорів купівлі-продажу від 23.06.2016 року (серія та номер: 2369, виданий 23.06.2016 року, видавник: Лавінда Н.О., приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 30183695 від 23.06.2016 року 17:17:14, приватний нотаріус Лавінда Н.О., Харківський міський нотаріальний округ, Харківська обл.) у розмірі частки 1/2 нежитлової будівлі та від 23.06.2016 року (серія та номер: 2530, виданий 23.06.2016 року, видавник: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Харитонова Я.М., рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 30185453 від 23.06.2016 року 18:56:23, приватний нотаріус Харитонова Я.М., Харківський міський нотаріальний округ, Харківська обл.) у розмірі частки Ѕ нежитлової будівлі.

Отже, матеріали справи свідчать, що на час укладення договору було відсутнє право власності на нежитлову будівлю літ. «В-1» на момент продажу останньої ОСОБА_1, а тому було відсутнє право на укладення договору з вказаного майна.

Відповідно до частина 1 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Згідно з частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до статті 3 статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

За положеннями частини 1, 3 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Кінцевою метою правочинів щодо купівлі-продажу нежитлової будівлі є набуття права власності на нежитлову будівлю в цілому, а не на її частини.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно вимог ч. 1, 2, 5 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

На підставі ч. 2 ст. 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняттям до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є рідною сестрою позивача, а ОСОБА_7 - представник ОСОБА_1 за довіреністю № 2957 є матірю відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Ч.2 ст. 377 ЦК України, якою передбачено, що розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у звязку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці обєкти (крім багатоквартирних будинків).

Згідно зі ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій розміщене відчужуване нерухоме майно, та ділянкою, яка необхідна для її обслуговування.

Відповідно до ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

Постановою Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України № 6-1528цс15 від 13 квітня 2016 року надається розяснення які саме правочини порушують публічний порядок. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження обєктами права власності українського народу землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу обєктів цивільного права тощо.

ОСОБА_1 здійснила відчуження нежитлової будівлі літ. «В-1» загальною площею 50,6 кв.м. АДРЕСА_1 ОСОБА_2 без права власності на вказану самочинно збудовану будівлю, з порушенням вимог ст.ст. 203, 377 ЦК України, без права власності чи користування земельною ділянкою на якій розташована зазначена нежитлова будівля літ. «В-1». Зазначені правочини спрямовані на використання всупереч закону землі, як обєкта права власності українського народу, на якій розташована нежитлова будівля літ. «В-1», право розпорядження якою відноситься до повноважень міської ради.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Згідно з ч.2 ст. 376 ЦК України особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна не набуває права власності на нього.

Нежитлова будівля літ. «В-1» загальною площею 50,6 кв.м. по АДРЕСА_1 є обєктом самочинного будівництва, оскільки у ОСОБА_1 було відсутнє право власності на нежитлову будівлю літ. «В-1» під час її продажу ОСОБА_2, відсутні документи, що підтверджують введення закінченого обєкту будівництва літ. «В-1» в експлуатацію, та відсутні належним чином оформлені документи на право власності чи користування земельною ділянкою. Після купівлі нежитлової будівлі літ. «В-1» ОСОБА_2 також не оформлені документи на право власності чи користування земельною ділянкою, земельний податок за земельну ділянку не сплачувався.

Згідно ч. 7 ст. 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 ЗК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Відповідно до ст. 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить розпорядження землями територіальних громад, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу, вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

Таким чином, вказана земельна ділянка належить Харківській міській раді, інтереси якої порушено самочинним будівництвом.

Відповідно до ч. 4 ст. 376 ЦК України якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Відповідно до ч. 1 ст. 31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить надання відповідно до законодавства дозволу на спорудження об'єктів містобудування незалежно від форм власності та прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів у порядку, встановленому законодавством.

Статтею 26 та ч. 1 ст. 31 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» визначено, що забудова територій здійснюється шляхом розміщення об'єктів будівництва. Суб'єкти містобудування зобов'язані додержуватися містобудівних умов та обмежень під час проектування і будівництва об'єктів. Виконавчий орган сільської, селищної, міської ради вживає заходів щодо організації комплексної забудови територій відповідно до вимог цього Закону. Право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації. Проектування та будівництво об'єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: отримання замовником або проектувальником вихідних даних: розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; затвердження проектної документації; виконання підготовчих та будівельних робіт; прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів; реєстрація права власності на об'єкт містобудування. Проектна документація на будівництво об'єктів розробляється у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади з питань будівництва, містобудування та архітектури, з урахуванням вимог містобудівної документації та вихідних даних і дотриманням вимог законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил та затверджується замовником.

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про архітектурну діяльність», для забезпечення під час забудови територій, розміщення і будівництва об'єктів архітектури додержання суб'єктами архітектурної діяльності затвердженої містобудівної та іншої проектної документації, вимог вихідних даних, а також з метою захисту державою прав споживачів будівельної продукції здійснюється в установленому законодавством порядку державний архітектурно-будівельний контроль та нагляд. Державний архітектурно-будівельний контроль та нагляд здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю.

Згідно з Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності», Положенням про Державну архітектурно-будівельну інспекцію України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 294 від 09.07.2014 року та Порядку здійснення державного архітектурно-будівельного контролю, затвердженого постановою КМУ № 553 від 23.05.2011 року, основними завданням Держархбудінспекції та її територіальних органів є виконання дозвільних, реєстраційних функцій та здійснення контролю і нагляду у сфері будівництва, містобудування та архітектури. Крім того, інспекція державного архітектурно- будівельного контролю є єдиним органом державної влади уповноваженим на встановлення факту готовності обєкту до експлуатації та приймати в експлуатацію закінчені будівництвом обєкти. Прийняття в експлуатацію обєктів проводиться шляхом реєстрації Державною архітектурно-будівельною інспекцією та її територіальними органами поданої замовником декларації про готовність обєкта до експлуатації або на підставі акта готовності обєкта до експлуатації шляхом видачі Інспекцією сертифікату.

Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що земельна ділянка по АДРЕСА_1, на якій розташована самочинно побудована нежитлова будівля літ. «В-1» загальною площею 50,6 кв.м., знаходиться у комунальній власності територіальної громади міста Харкова в особі Харківської міської ради і розпоряджатися цією земельною ділянкою має право лише територіальна громада м. Харкова, в особі Харківської міської ради.

Враховуючи вищенаведене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що договори були укладені з істотними порушеннями та не відповідали вимогам закону на час укладення, а тому, спірна будівля є обєктом самочинного будівництва.

Посилання апелянта на той факт, що суд першої інстанції не надав йому можливості заперечувати проти позову та розгляд справи проведено без врахування його думки, колегією суддів не приймаються, оскільки з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 приймав участь у розгляді справи через свого представника - Ковалевського Г.А., який діяв на підставі договору про надання адвокатський послуг від 22 травня 2017 року. Матеріали справи свідчать, що адвокат Ковалевський Г.А. неодноразово знайомився з матеріалами вказаної справи.

Доводи апелянта стосовно того, що судом першої інстанції були допущені порушення процесуального права ,оскільки відповідач ОСОБА_1 не була належним чином повідомленв про час та місце розгляду спрви, колегією суддів не приймаються, оскільки сама ОСОБА_1 рішення суду не оскаржувала, а повноважень у ОСОБА_2 на представлення інтересів ОСОБА_1 матеріали справи не містять.

Не приймаються колегією суддів посилання апелянта на договір оренди землі від 13.06.2018 року та докази оплати податку на землю, оскільки цей договір був укладний після постановлення по справі рішення суду. (а.с.21-29, 115-119 т.2).

З таких обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, постановлено з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, підстав для його скасування не вбачається.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 365, 366, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 12 березня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 26 лютого 2019 року.

Головуючий - І.П. Коваленко

Судді - А.І. Овсяннікова

І.С. Сащенко