Номер провадження: 22-ц/813/1535/19
Номер справи місцевого суду: 520/7955/17
Головуючий у першій інстанції Луняченко В. О.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.06.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.

суддів колегії: Дрішлюка А.І.,

Черевка П.М.,

при секретарі: Півнєві Д.С.,

за участю: адвоката Кононенкової Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_1 , що діє в інтересах ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 09 жовтня 2018 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

10 липня 2017 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 звернулись до суду із позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 29 лютого 2012 року на ім`я ОСОБА_3 з боку ПАТ КБ «Приватбанк» направлено лист-повідомлення про існування заборгованості за договором №DNH4KP20431202 від 11 липня 2006 року.

29 липня 2015 року ПАТ КБ «Приватбанк» направив лист керівнику Київського ВДВС ОМУЮ про прийняття до виконання виконавчого документу - виконавчий напис нотаріуса, виданий 07.07.2015р. приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального кругу Бондар І.М. про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором №DNH4KP20431202 від 11.07.2006р. у розмірі 74 771,32 гривень.

31 липня 2015 року Головним державним виконавцем Київського ВДВС Одеського міського управління юстиції Алієвим А.Т. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, та почалось виконання даного виконавчого документу.

22 вересня 2015 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 звернулись до суду із позовом та рішенням Київського районного суду м. Одеси від 25 травня 2017 року визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис від 07 липня 2015 року, вчинений Приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М., зареєстрований в реєстрі за №3025, яким ОСОБА_3 було зобов`язано сплатити на користь ПАТ КБ «Приватбанк» суму боргу у розмірі 74 771,32 гривень, оскільки кредитний договір №DNH4KP20431202 від 11 липня 2006 року було оформлено не ОСОБА_3 , а іншою особою у зв`язку із чим зазначений договір був визнаний недійсним.

На підставі наведеного, позивачі вважають, що неправомірними діями відповідача щодо витребування сплати коштів по кредитному договору, який визнаний шахрайським, їм нанесено матеріальну і моральну шкоду, а тому вони звернулись до суду із вказаним позовом та просили його задовольнити з наведених у позовній заяві правових підстав.

Справу розглянуто за відсутності сторін.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 09 жовтня 2018 року позов задоволено частково, стягнуто з ПАТ « КБ « Приватбанк» на користь ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 10 000 гривень. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ «КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення матеріальної шкоди та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з АТ «КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду у розмірі 10 979,35 гривень, в іншій частині рішення суду залишити без змін.

В судовому засіданні 03 квітня 2019 року адвокат Кононенкова Т.В. надала суду копію свідоцтва про смерть Серії НОМЕР_1 з якого вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 позивач ОСОБА_2 помер.

На підставі зазначеного до Київської державної нотаріальної контори у м. Одеса було направлено запит щодо встановлення правонаступників померлого ОСОБА_2

24 червня 2019 року з нотаріальної контори надійшла відповідь згідно якої вбачається, що правонаступником померлого ОСОБА_2 є його дружина ОСОБА_3 , яка є позивачем по даній справі.

В судове засідання до суду апеляційної інстанції сторони по справі не з`явились, але про розгляд справи вони сповіщались неодноразово належним чином та завчасно.

Зважаючи на вимоги ч. 5 ст. 130, ч. 1 ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи та у доступі до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи, викладені в апеляційних скаргах та заперечення на них, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах позовних вимог та доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга адвоката Кононенкової Т.В. підлягає залишенню без задоволення, а апеляційна скарга АТ «КБ «ПриватБанк» підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

У частинах 1 та 2 ст. 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За змістом статей 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в частині 2 статті 16 ЦК України.

Частиною 1 та 2 статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

У пункті 3 постанови Пленуму «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31 березня 1995 року (з наступними змінами) Верховний Суд України роз`яснив, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно частини 3 статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У пункті 9 постанови Пленуму «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31 березня 1995 року (з наступними змінами) Верховний Суд України роз`яснив, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров&apos;я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Київського районного суд м. Одеси від 25.05.2017р., що набрало законної сили 06.06.2017р., по справі №520/13214/15 визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис від 07.07.2015р., вчинений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Миколаївною, зареєстрований в реєстрі за №3025, яким позивача ОСОБА_3 було зобов`язано сплатити на користь ПАТ КБ «Приватбанк» суму боргу у розмірі 74 771,32 гривень. При розгляді даної справи було встановлено, що кредитний договір №DNH4KP20431202 від 11.07.2006 року було оформлено не ОСОБА_3 , а іншою особою у зв`язку із чим зазначений договір був визнаний недійсним (а. с. 31-32).

Службовим розслідуванням ПАТ «КБ «Приватбанк» від 28.02.2017р. встановлено, що колишній співробітник Приватбанку ОСОБА_4 (яка звільнена з посади 26.09.2006р.) у зговорі з ОСОБА_5 , використовуючи ксерокопії паспортів і ідентифікаційних кодів громадян, укладала без участі і згоди таких осіб, від їх імені кредитні договори, а отриманні кошти привласнювала. З вересня 2005 року по липень 2006 року, були незаконно оформлені п`ятдесят один споживчий кредит, на загальну суму 853 221,68 грн., у тому числі і договір №DNH4KP20431202 від 11.07.2006р. на ім`я ОСОБА_3 .. У відношенні ОСОБА_6 і ОСОБА_5 по фактам укладення шахрайським шляхом вказаних договорів 21.03.2007р. Приморським РВ ГУМВС України в Одеській області було порушено кримінальну справу, вироком Приморського районного суду м. Одеси від 14.05.2012р. вони були визнані винними та засуджені за скоєння злочинів, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 358 КК України. Тому договір розстрочки №DNH4KP20431202 від 11.07.2006р., визнається відповідачем таким, що оформлений шахрайським шляхом (а. с. 102-107).

29 лютого 2012 року позивачці ОСОБА_3 ПАТ КБ «Приватбанк» направлено лист-повідомлення про існування заборгованості за договором №DNH4KP20431202 від 11.07.2006р. (а. с. 19).

29 липня 2015 року ПАТ КБ «Приватбанк» направив лист керівнику Київського відділу ДВС Одеського міського Управління юстиції про прийняття до виконання виконавчий документ - виконавчий напис нотаріуса, виданий 07.07.2015р. приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального кругу Бондар І.М. про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором №DNH4KP20431202 від 11.07.2006 року у розмірі 74 771,32 грн. (а. с. 20).

31 липня 2015 року Головним державним виконавцем Київського відділу ДВС Одеського міського управління юстиції Алієвим А.Т. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, та почалось виконання даного виконавчого документу (а. с. 15).

22 вересня 2015 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 звернулись до суду із позовом, який був задоволений рішенням суду від 25.05.2017р., та було визнано недійсним договір №DNH4KP20431202 від 11.07.2006р., визнано таким що не підлягає виконанню виконавчий напис від 07.07.2015р. (а. с. 10-11).

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що діями відповідача, ПАТ «КБ «Приватбанк», по витребуванню заборгованості за сфальсифікованим договором та бездіяльність відповідача щодо перевірки наявності такої заборгованості, враховуючи вже виявлені на той час випадки фальсифікацій договорів з боку співробітників банку, позивачу ОСОБА_2 , 1946 року народження, як члену сім`ї ОСОБА_3 , до якої Банк звернувся із повідомленням про наявну заборгованість, а потім отримавши виконавчий напис нотаріусу звернувся до виконавчої служби із заявою про примусове стягнення заборгованості, була заподіяна моральна шкода діями та бездіяльністю посадових осіб відповідача. З урахуванням конкретних обставин справи, розміру та характеру заподіяної шкоди, характеру правопорушення, вимог розумності та справедливості, суд визначив розмір моральної шкоди у 10 000 гривень.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись неможливо, виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-ІV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Частиною 1 статті 6 та статті 13 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь - якого висунутого проти нього кримінального судочинства.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Одним з елементів здійснення принципу справедливого судочинства є принципи "рівності вихідних умов", дотримання балансу сторін при розгляді справи в суді, а також принцип обґрунтованості судового рішення.

Так у п. 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.1994р., Серія A, N 303-A, параграф 29).

Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011р.) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року).

Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства - обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011р.) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Частинами 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За змістом статті 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Як зазначено у частині 1 ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Однак, в порушення положень ст. ст. 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та не надав правильної оцінки наявним у справі доказам.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивачі були зобов`язані довести в судовому засіданні ті обставини, на які вони посилалися як на підставу своїх вимог, а саме, те, що протиправною бездіяльністю посадових осіб Банку їм завдано моральну шкоду, а відповідач - ті обставини, на які він посилався як на заперечення проти позову, а саме, відсутність правових підстав для відшкодування шкоди.

Частиною 1 статті 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків (частина 1 статті 1172 ЦК України).

У п. 5 постанови Пленуму «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31 березня 1995 року (з наступними змінами) Верховний Суд України роз`яснив, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Таким чином, для наявності зобов`язання по відшкодуванню шкоди відповідно до вимог статей 23, 1167, 1172 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності особи, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його протиправними діями та шкодою та вини останнього в її заподіянні.

На обґрунтування своїх вимог позивачі надали суду копію листа-повідомлення Банку від 29.02.2012р. про існування у ОСОБА_3 заборгованості за договором №DNH4KP20431202 від 11.07.2006р. (а. с. 19), копію листа Банку керівнику Київського відділу ДВС Одеського міського Управління юстиції від 29.07.2015р. про прийняття до виконання виконавчого документу - виконавчого напису нотаріуса, виданого 07.07.2015р. про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором №DNH4KP20431202 від 11.07.2006р. у розмірі 74 771,32 грн. (а. с. 20), копію постанови Головного державного виконавця Київського відділу ДВС Одеського міського управління юстиції Алієва А.Т. від 31.07.2015р. про відкриття виконавчого провадження (а. с. 15) та копію рішення Київського районного суду м. Одеси від 25.05.2017р., яким визнано недійсним договір №DNH4KP20431202 від 11.07.2006р., визнано таким що не підлягає виконанню виконавчий напис від 07.07.2015р. (а. с. 10-11).

Заперечуючи проти позову відповідач, АТ КБ «Приватбанк», зазначав, що матеріали справи містять обставини скоєння відносно позивачки ОСОБА_3 злочину, встановленою слідством та вироком особою, яку засуджено за цей злочин, що надає позивачам право звернуться до суду з позовом безпосередньо до особи, якою скоєно цей злочин.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011р. (остаточне - 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»).

Аналізуючи зазначені норми права, роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, застосовуючи практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи вказані обставини та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів кожний окремо й у їх сукупності, в тому числі вище приведених, керуючись критерієм доведення «поза розумним сумнівом», колегія суддів вважає в порушення вказаних принципів цивільного процесу позивачами не надано належних та достовірних доказів на підтвердження наявності складових цивільного правопорушення, а саме, порушення прав позивача ОСОБА_2 протиправною бездіяльністю службових осіб Банку, безпосередній причинний зв`язок між протиправною дією та негативним наслідками, вину Банка та не доведено з яких міркувань виходили позивачі, визначаючи розмір моральної шкоди, що свідчить про необґрунтованість їх вимог про відшкодування моральної шкоди

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 4 ЦПК України).

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. А також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або держави та суспільні інтереси (ст. ст. 45, 46 ЦПК України).

У абзаці 2 п. 11 постанови №14 Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року Верховний Суд України роз`яснив, що, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

За таких підстав, виконуючи повноваження апеляційного суду, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивачами не доведено належним чином в судовому засіданні те, що саме Банком порушені права позивача ОСОБА_2 , чим йому завдана моральна шкода, тому у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України його право не підлягає захисту судом.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.

Отже, вимоги позивачів є незаконними, необґрунтованими й задоволенню не підлягають.

Порушення судом норм процесуального права, а саме, ст. ст. 12, 81, 263, 264, 265 ЦПК України, та норм матеріального права, а саме, статей 23, 1176, 1172 ЦК України, у відповідності до пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 382-384, 389, 390 ЦПКУкраїни, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , що діє в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення, апеляційну скаргу акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 09 жовтня 2018 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задовленні позову ОСОБА_3 та ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено: 08.07.2019 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дрішлюк

П.М. Черевко