Справа № 2-4402-2006
Провадження № 2/219/847/2019
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25.06.2019

25 червня 2019 року м. Бахмут

Артемівський міськрайонний суд Донецької області в складі головуючого судці Харченко О.П., з участю: секретаря судового засідання Єлісєєвої С.Є., представника позивача: ОСОБА_1 , представника відповідача: Бистрицької І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Артемівського міськрайонного суду Донецької області в місті Бахмуті Донецької області цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний Ощадний банк України» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, третя особа ОСОБА_4 , -

встановив:

06.10.2006 року позивач ПАТ «Державний Ощадний банк України» звернувся до суду з позовом до відповідача про розірвання кредитного договору № 59 від 23 березня 2004 року та стягнення з відповідачів солідарно на його користь суми заборгованості по кредиту 33 901 грн.95 коп., по відсоткам 3 061 грн. 91 коп. та по пені 669 грн. 85 коп., а всього 37 633 грн.71 коп., який у подальшому -16.11.2006 року уточнив (т. с. 1, а. с. 14) і просив суд стягнути з відповідачів солідарно на користь позивача заборгованість по кредиту - 33 901 грн. 95 коп., по відсоткам 4 258 грн.23 коп. та по пені 973 грн. 27 коп., а всього 39 133 грн. 45 коп.

08.02.2019 року позивач подав заяву про збільшення позовних вимог, у якій просив суд стягнути з солідарного відповідача ОСОБА_3 заборгованість за кредитом в розмірі 114 027 грн. 34 коп., яка складається: з основного боргу 39 352 грн. 47 коп., заборгованості по відсоткам 6 693 грн. 13 коп., інфляційного збільшення заборгованості 58 782 грн. 87 коп., три проценти річних від суми заборгованості 9 005 грн. 29 коп. та по пені 195 грн. 58 коп. Позивач також просив суд стягнути з відповідача ОСОБА_3 судові витрати у розмірі 1 921 грн. (т. с. 2, а. с. 88-90).

На обгрунтування позовних вимог позивач ПАТ «Державний Ощадний банк України» вказав, що 23 березня 2004 року між банком та позичальником ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 59, згідно з яким позичальник - ОСОБА_2 зобов`язався повернути позивачеві впродовж 60 місяців 50 000 грн. та сплатити відсотки за користування кредитом в розмірі 23 % річних не пізніше 22 березня 2009 року. Зобов`язання позичальника за кредитним договором № 59 забезпечені договором поруки № 59 від 23.03.2004 року згідно з яким поручителем є відповідач ОСОБА_3 . У зв`язку із невиконанням умов кредитного договору 03.07.2006 року банк позивач направив позичальнику ОСОБА_2 претензію про стягнення заборгованості. Позивач вказує, що у зв`язку з тим, що станом на теперішній час на позичкових рахунках ОСОБА_2 наявна заборгованість з основного боргу 39 352 грн. 47 коп., заборгованості по відсоткам 6 693 грн. 13 коп. та по пені 195 грн. 58 коп., то правовідносини з другим відповідачем - ОСОБА_3 не можна вважати припиненими в частині, що стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов`язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов`язань.

08.01.2019 року від відповідача ОСОБА_3 надійшов відзив на первісну позовну заяву, у якому він вказав, що заявлені до нього позовні вимоги він не визнає у повному обсязі, оскільки договір поруки № 59 по кредиту свого вітчима ОСОБА_2 він ніколи не підписував і не був поручителем по його кредиту . Він вважає, що цей договір був сфальсифікований при безпосередній участі співробітників банку позивача. Доказом цього є, на його думку, сам текст доданого кредитного договору, згідно з яким кредит видається під заставу майна, де також є посилання на «заклад» на користь банку транспортного засобу та укладання договору страхування цього майна № 8010 від 23.03.2004 року. В договорі кредиту відсутні будь-які відомості про те, що він, ОСОБА_3 , був ознайомлений з його змістом чи приймав участь у кредитній операції. Також у наданій позивачем претензії, адресованій лише ОСОБА_2 зазначається, що банк залишає за собою право звернути стягнення на заставлене майно, жодних вимог до інших осіб, в тому числі до ОСОБА_3 , як поручителя в претензії не вказано. Окрім того, порука і застава це різні види забезпечення. Позивач не довів просрочку виконання зобов`язання і не надав суду доказів надіслання ОСОБА_3 , як поручителю, рекомендованим листом письмової вимоги про виконання зобов`язання позичальника ОСОБА_2 в 5-денний строк з дня отримання вказаної вимоги на порушення п. п. 2.4 та 5.2 наданого банком договору поруки. Він, ОСОБА_3 ніколи ніяких листів від банку з вимогами сплатити кредит ОСОБА_2 не отримував, бо кредитор з вимогою виконати зобов`язання по кредитному договору ОСОБА_2 ніколи до нього не звертався. Він також вважає, що виходячи з тексту наданого договору поруки № 59 від 23.03.2004 року цей договір припинив свою дію ще 30.04.2004 року, що обумовлено у п. 5.6. вказаного договору, оскільки як видно із претензії ОСОБА_2 ще в січні 2006 року не сплатив у повному обсязі шість щомісячних платежів (5646,91:833,33=6.8), а порука припиняється, якщо банк протягом трьох місяців з дня настання строку виконання зобов`язання не пред`явить позову до поручителя. Просив врахувати його доводи та відмовити позивачеві у позові у повному обсязі. (т. с. 2, а. с. 76-77).

14.02.2019 року відповідач ОСОБА_3 подав до суду відзив на позовну заяву про збільшення позовних вимог від 08.02.2019 року у якій знову вказав, що він не був поручителем по кредиту свого вітчима ОСОБА_2 і договір поруки № 59 від 23.03.2004 року не підписував і вважає його сфальсифікованим за вказаними вище підставами. Крім цього просив врахувати, що на час розгляду позову банка у суді він не отримував жодних повідомлень щодо боргу ОСОБА_2 перед позивачем. До будинку, де він мешкав з матір`ю та ОСОБА_2 в с. Опитне по АДРЕСА_1 приїжджали тільки співробітники АКБ «Укрсоцбанк» з вимогою до його матері ОСОБА_4 продати будинок для погашення боргів Ясеновича В.М ОСОБА_5 перед цим банком і цей будинок був проданий 19.01.2007 року на погашення боргів, що підтверджує договір купівлі-продажу. Також станом на 31.01.2019 року, коли він отримав заяву про збільшення позовних вимог договір поруки № 59 датований 23.03.2004 р. припинив свою дію, оскільки вказаний у ньому позичальник / боржник ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджує свідоцтво про смерть, а відповідно до п.1.2. Кредитного договору № 59 від 23.03.2004 року кредит надавався на 60 місяців з терміном остаточного погашення кредиту не пізніше 22 березня 2009 року. Відповідач вказав, що згідно з ч. 1 ст. 559 ЦК України зобов`язання припиняється смертю боржника, якщо воно нерозривно пов`язане з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою, а припинення кредитного зобов`язання тягне за собою припинення вимог щодо стягнення суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, трьох процентів річних від простроченої суми, а також пені, бо втрачена правова підстава для їх стягнення. Відповідач також зазначив, що наданий позивачем звіт щодо розрахунку сум інфляційних втрат та 3 % річних ніким не підписаний і не може вважатися доказом по справі. Окрім того відповідач ОСОБА_3 послався на ст. 523 ЦК України де встановлено, що «порука або застава, встановлена іншою особою, припиняється після заміни боржника, якщо поручитель або заставодавець не погодився забезпечувати виконання зобов`язання новим боржником». Доказів такої заміни після смерті ОСОБА_2 на спадкоємця позивачем не надано, до того ж порука за спадкоємця може бути лише добровільною. Також відповідач звернув увагу суду на ту обставину, що розрахунки боргу та претензія позивача не є первинними документами бухгалтерського обліку і не можуть бути підставою для об`єктивного висновку щодо визначення календарної дати виникнення першої прострочки по кредиту ОСОБА_2 і відповідно строку припинення договору поруки. Виписка за період з 16.03.2012 року по 31.01.2014 року по балансовим рахункам № 3934; № 3934, № 3934, № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 за період з 16.03.2012 р. по 31.01.2014 р., додана до заяви про збільшення позовних вимог не відноситься, на думку відповідача, до числа належних та допустимих доказів, оскільки із наданого позивачем розпорядження вбачається, що ОСОБА_2 повинен був бути виданий готівковий рахунок № 1081 і тому з`ясувати конкретні строки виникнення першої прострочки по погашенню основної заборгованості по кредиту можна лише з виписки по вказаному позичковому рахунку за період з 23.03.2004 року по дату подання позову до суду 06.10.2006 року, але така не надана. Відповідач вважає, що з урахуванням висновку у п. 91 Постанови Великої палати Верховного Суду від 28.03.2018 року по справі № 444/9519/12 провадження №14-10 цс18, де зазначено, що «Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України (достроково повернути залишок неповернутого кредиту разом з нарахованими відсотками) право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється» , право позивача нараховувати проценти припинилось 06.10.2006 року в день подання первісного позову в суд. Також відповідач ОСОБА_3 зазначає, що позивачем вказуються різні суми наявної за кредитом заборгованості - в тому числі основного боргу, яка вказана спочатку 33 901 грн. 95 коп., а потім 39 352 грн. 47 коп., а також процентів і пені без належного доказового обґрунтування, хоча позивач повинен був надати докази разом з поданням позову, але їх не надав і не обґрунтував неможливість подання таких доказів з причин, що не залежали від нього станом на дату подання первісного позову 06.10.2006 р. Відповідач також послався на ту обставину, що позивачем не надано доказів укладання кредитного договору , а саме платіжного документу про зарахування банком на позичковий рахунок ОСОБА_2 № НОМЕР_3 суми кредиту, а надане розпорядження не є платіжним документом. Також вимога про сплату пені заявлена безпідставно та після припинення договору поруки і спливу загального і спеціального строків позовної давності. Відповідач також наполягає, що позовні вимоги заявлені після спливу строків позовної давності і позивач не докладав жодних зусиль для встановлення фактів того, що ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а будинок, де жив він і ОСОБА_3 був проданий ще 19.01.2007 року. Але враховуючи надану виписку, з якої вбачається, що позивач 16.03.2012 року знав про наявність прострочки по кредиту ОСОБА_2 , то строк позовної давності сплив 17.03.2015 року. Пункт 7 частини 13 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 року № 1023-ХІІ забороняє кредитодавцю вимагати повернення споживчого кредиту строк давності якого минув. Просив суд відмовити позивачеві у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю у повному обсязі, а також застосувати до позовних вимог позивача про стягнення на його користь з ОСОБА_3 , як солідарного боржника ОСОБА_2 , заборгованості за кредитом у сумі 114 027,34 грн. та на відшкодування судових витрат у сумі 1 921,00 грн. строк позовної давності, який сплив 17.03.2015 р., відповідно до ч. 4 статті 267 ЦК України, і відмовити позивачу у задоволенні заяви про збільшення позовних вимог у повному обсязі. (т. с. 2, а. с.107-111).

У судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені вимоги за вказаними у позовних заявах підставами та просив їх задовольнити у повному обсязі. Він суду пояснив, що оригінал платіжного документу, на підставі якого ОСОБА_2 було видано відповідно до кредитного договору № 59 від 23.03.2004 року 50 000 грн. надати не можливо, тому що кредитна справа знаходиться на непідконтрольній території. Виписки по рахункам по даній кредитній справі за період з 23.03.2004 року по 06.10.2006 року також банк не може надати у зв`язку із відсутністю, з технічних причин, доступу до програмного забезпечення, який у вказаний період був основним програмним забезпеченням для обліку рахунків клієнтів банку. Також 14.02.2007 року у зв`язку із порушенням кримінальної справи відносно ОСОБА_2 за ст. 366 ч. 2 КК України за протоколом виїмки було вилучено кредитну справу до кредитного договору № 59 від 23.03.2004 року на 59 аркушах. Згідно з відповіддю Артемівської місцевої прокуратури від 11.05.2019 р. оригінал кредитної справи на даний час втрачено у зв`язку із проведенням АТО. Оригінал договору поруки також знаходиться у кредитній справі. Просить врахувати наявні докази та задовольнити позов, вважаючи його повністю обґрунтованим.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився , подав до суду заяву, у якій просив суд слухати справу у його відсутність за участі його представника.

Представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_6 . проти задоволення заявлених позовних вимог заперечувала. Вона суду пояснила, що позивач ОСОБА_3 не знав про існування договору поруки та судового рішення, оскільки будинок, де він жив, був проданий за борги Укрсоцбанка ще у січні 2007 року, тому жодних рішень чи повідомлень він не отримував. А ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 , який значиться позичальником. ОСОБА_3 стверджує, що він не був у банку позивачеві і не підписував договір поруки. ОСОБА_2 - його вітчим, але йому невідомо, чи той брав кредит у ощадбанку і він не давав згоди бути поручителем за кредитом ОСОБА_2 ОСОБА_2 мав борги і зник восени 2006 року і лише у березні 2010 року його матері ОСОБА_4 зателефонував незнайомий чоловік та повідомив, що ОСОБА_2 помирає. Вони привезли його додому до бабусі у м. Сніжне Донецької області, де вони тоді жили і де той через декілька годин помер. Про те, що банк позивач має до нього, ОСОБА_3 , претензії, він дізнався лише у жовтні 2018 року від підприємця, у якого він працює на умовах трудового договору. Якби був оригінал договору поруки, то ОСОБА_3 наполягав би на проведенні почеркознавчої експертизи, але позивач не надав цього договору. Із тексту кредитного договору видно, що він надавався під заставу транспортного засобу, тому ОСОБА_3 вважає, що договір поруки є сфальсифікованим. Про це свідчить, на його думку, і та обставина, що банк позивач не повідомляв його про наявність заборгованості, хоча, як це передбачено законом, поручителя треба було теж повідомляти. Факт отримання кредиту не підтверджений позивачем документально, заявлені суми заборгованості різняться і не підтверджені документально у встановленому законом порядку. Навіть якщо кредитна справа була вилучена в оригіналі, то у банку повинні були залишитися належним чином завірені копії кредитної справи, але позивач таких копій не надав. Також кредитний договір № 59 від 23 березня 2004 р., укладений між позивачем і ОСОБА_2 , як нерозривно пов`язаний з особою останнього, припинив свою дію в день його смерті - ІНФОРМАЦІЯ_2 р. Заборгованість померлих осіб як безнадійна має списуватись банком у порядку встановленому Податковим кодексом України та Постановами НБУ. Просила врахувати недоведеність та подання після припинення договору поруки первісних позовних вимог на суму 37 633,71 грн., збільшених до суми 39 843,27 грн., заявлених у позовній заяві від 06.10.2016 р. про розірвання кредитного договору і стягнення заборгованості по кредитному договору, та враховуючи подання Заяви від 29.01.2019 р. про збільшення позовних вимог до суми 114 027,34 грн. після припинення договору поруки та з пропуском строку позовної давності заявила клопотання про застосування цього строку. Окрім цього, представник позивача просила врахувати письмові заперечення та відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки вони не обгрунтовані.

Третя особа ОСОБА_4 про день слухання була повідомлена належним чином, але до суду не з`явилася, клопотань про відкладення розгляду справи від неї не надійшло. Оскільки позивач уточнивши та збільшивши позовні вимоги, не заявляв жодних вимог до померлого ОСОБА_2 та до його спадкоємців, то суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності третьої особи, оскільки уточнена позовна заява не зачіпає законних інтересів третьої особи.

Заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

К встановлено у ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У ст. 129 Конституції України серед інших засад судочинства в Україні гарантується змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно з ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.

У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно до пункту 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

У ч. ч. 1, 2, 8 статті 83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинний подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Судом встановлено, що в обґрунтування позову при подачі позову до суду 06.10.2006 року позивачем надана ксерокопія кредитного договору № 59 від 23.03.2004 року згідно з яким ВАТ «Державний Ощадний банк України» зобов`язується надати позичальнику ОСОБА_2 на умовах цього договору кредит в сумі 50 000 грн. (п`ятдесят тисяч) гривень та сплатити відсотки за користування кредитом в розмірі 23 % (двадцять три відсотки) річних в порядку, на умовах та в строки, визначені цим договором. Кредит надається на 60 місяців з терміном остаточного погашення кредиту не пізніше 22 березня 2009 року готівкою з кредитного рахунку. (т. с. 1, а. с.7,8).

Також суду надано ксерокопію договору поруки № 59 датованого 23.03.2004 року, у якому вказано, що він укладений між ОСОБА_3 , Відкритим акціонерним товариством «Державний Ощадний банк України» та ОСОБА_2 . (т. с.1, а. с. 9, 10).

Надана позивачем суду ксерокопія претензії № 250/06 від 03.07.2006 року свідчить про те, що вона була адресована ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_1 селища Опитне Артемівського р-ну АДРЕСА_2 і в ній зазначено, що ОСОБА_2 , за укладеним ним з банком кредитним договором було видано 50 000 грн. і на підставі п. п. 1.4, 1.6.1.1., 1.6.1.3., 3.3.1, 3.3.3 кредитного договору сума заборгованості складає 6 957 грн.07 коп. без врахування пені та яка складається з заборгованості по кредиту 5 646 грн. 91 коп. і проценти 1 310 грн. 16 коп. При цьому зазначено, що на підставі п. 3.2.5 кредитного договору банк має право погасити виниклу заборгованість шляхом звернення стягнення на заставне майно. (т. с. 1, а. с. 11).

Також при зверненні до суду 06.10.2006 року позивачем був наданий розрахунок заборгованості, згідно з яким сума боргу по кредиту - 33 901 грн. 95 коп., а саме: сума пені - 669 грн. 85 коп., сума нарахованих процентів за 20 днів вересня 427 грн. 25 коп., сума прострочених відсотків по кредиту - 2 634 грн. 66 коп., а всього 37 633 грн. 71 коп. (а. с. 6).

Згідно з листом ВАТ «Державний Ощадний банк України» № 2819 від 12.12.2006 року станом на 12.12.2006 року загальна заборгованість ОСОБА_2 станом на 12.12.2006 року збільшилась та складає 39 843 ,27 грн., в тому числі по кредиту 33 901,95 грн., по простроченим процентам 4 578,68 грн., по поточним процентам 234 грн. 99 коп. і по пені 1 127,65 грн. (т. с. 1, а. с. 21).

Позивачем при збільшенні позовних вимог 08.02.2019 року (т. с. 2, а. с. 88) у якості доказів було надано звіт щодо розрахунку сум інфляційних витрат та 3 % річних від прострочених сум заборгованості за кредитом з 16.03.2012 р. по 04.01.2019 року (т. с. 2, а. с. 92), з якого вбачається, що розрахунок зроблений за кредитним договором № 59 від 23.03.2004 року, сума кредиту 50 000, рахунок кредиту 3934 метод погашення рівними частинами і розрахунок зроблений з березня 2012 року по грудень 2018 року з врахування індексу інфляції за розрахунковий період та з розрахунком 3 % річних від прострочених сум заборгованості за кредитним договором. У даному розрахунку відсутні відомості щодо остаточної суми заборгованості та він ніким не підписаний. (т. с. 2, а. с.92).

Також у якості доказів заборгованості відповідача суду надана виписка, яка ніким не завірена і з якої вбачається, що по рахункам виконавця № 3934 від 09.01.2019 року по клієнту ОСОБА_2 , з попередньою датою руху 12.03.2012 року, вхідний залишок на 16.03.2012 року 0.00, та з якої вбачається, що за період з 16.03.2012 року по 31.01.2014 року вихідний залишок за період на 31.01.2014 року складає 39 352 грн. (т. с. 2, а. с. 93).

Також суду надана виписка по рахункам виконавця № 3934 від 09.01.2019 року, яка ніким не завірена і з якої вбачається, по клієнту ОСОБА_2 , за період з 16.03.2012 року по 31.01.2014 року вихідний залишок на 16.03.2012 року - 0.00, 23.11.2012 року за документом № 62720768 було списано з ОСОБА_2 згідно із змінами плану 669 грн. 27 коп. і, на підставі чого відбулося таке списання банком не вказано, і у судовому засіданні не обґрунтовано, оскільки на вказаний час ОСОБА_2 вже був померлим .(т. с. 2, а. с. 94).

Виписка по рахункам виконавця № 3934 від 09.01.2019 року, яка ніким не завірена і з якої вбачається, що попередня дата руху 13.03.2012 року по 16.03.2012 року вхідний залишок на 16.03.2012 року 0.00, рахунок НОМЕР_4 кредит 4144.40 вихідний залишок на 31.01.2014 р. 4144,40 дб (т. с. 2, а. с.95).

З виписки по рахункам виконавця № 3934 від 09.01.2019 року, яка ніким не завірена і з якої вбачається, що по рахункам виконавця № 3934 від 09.01.2019 року по клієнту ОСОБА_2 вхідний залишок на 16.03.2012 року 0.00, залишок пені станом на 31.01.2014 року складає 193. 58 дб.(т. с. 2, а. с.95-98).

Позивачем у якості доказу також надана ксерокопія одного аркушу протоколу виїмки, яка ніким не завірена і з якої вбачається , що 14.02.2007 року була здійснена виїмка кредитної справи до кредитного договору № 59 від 23.03.2004 року на 59 аркушах, а також ніким не завірена ксерокопія постанови Артемівського міськрайонного суду від 13.02.2007 року по матеріалам кримінальної справи № 30-16952 за ст. 366 ч. 2 КК України відносно службового підроблення, зробленого ОСОБА_2 при виданні довідки по заробітній платі ОСОБА_7 , який значився поручителем по кредитному договору № 59 від 23.03.2004 року в розмірі 50 000 грн. (т. с. 2, а. с. 151-153).

Позивачем також надана відповідь Керівника Артемівської прокуратури № 44-57-19 згідно з якою відсутня можливість повідомити про стан досудового розслідування кримінальної справи № 30-16952 та місцезнаходження оригіналу кредитної справи до кредитного договору № 59 від 23.03.2004 року, оскільки внаслідок захоплення Артемівської міжрайонної прокуратури незаконними озброєними формуваннями, зникли матеріальні цінності згідно інвентаризаційного опису: номенклатурні справи, кримінальні справи, кримінальні провадження , архівні документи за період з 1977 року по 2014 рік. (т. с. 2, а. с. 172).

Інших доказів на обґрунтування заявлених позовних вимог з боку позивача суду не надано.

Відповідачем на обґрунтування своїх доводів на дані наступні докази, досліджені судом:

Паспортні дані на відповідача ОСОБА_3 , згідно з якими він був зареєстрований в сел. Опитне Артемівського р-ну з 02.04.2003 року по 07.10.2009 року .(т. с. 2, а. с. 6-10 ).

Лист ОСОБА_8 начальника Бахмутського міськрайоннго відділу ДВС № 48414 від 08.10.2018 року про те, що 28.02.2017 року державним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 53500513, яка була надіслана також йому за адресою: АДРЕСА_3 . Опитне, вул. Лугова, 4 . З відповідей ДФС та ПФУ було встановлено, що він отримує дохід, а саме заробітну плату в ФОП ОСОБА_9 .Г. в м. Київ. 09.01.2018 року державним виконавцем була винесена постанова про звернення стягнення на заробітну плату. (т. с. 2, а. с. 12).

Ксерокопія Виконавчого листа від 12.12.2006 року, який тривалий час, з 12.05.2009 року не виконувався та повертався згідно з наявними у ньому відмітками. (т. с. 2, а. с.13).

Ксерокопія постанови про відкриття виконавчого провадження від 28.02.2017 року. (т. с. 2, а. с. 15).

Договір купівлі-продажу жилого будинку від 19.01.2007 року згідно з яким ОСОБА_4 з метою реалізації предмета іпотеки, складеного іпотекодержателем АКБ «Укрсоцбанк» продала ОСОБА_10 за іпотечним договором жилий будинок АДРЕСА_2 . (т. с. 2, а. с. 16).

Свідоцтво про смерть ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Сніжне Донецької області (т. с. 2, а. с.17).

Також судом досліджені наявні в матеріалах справи :

Заяви про зміну сторони виконавчого провадження від 07.05.2013 року та від 07.08.2013 року, з яких вбачається, що звертаючись до суду з заявами позивач вказував боржником лише ОСОБА_3 і не вказував ОСОБА_2 , який на той час помер. (т. с. 1, а. с. 29, 63, 97).

Скарга на дії ДВС від 11.10.2018 р., якою відповідач оскаржує дії ДВС по виконанню заочного судового рішення,посилаючись на відсутність повідомлень щодо наявності у нього боргу перед банком (т. с. 1, а. с. 160).

Аналіз наданих суду доказів вказує на те, що як встановлено судом і не заперечують сторони, оригіналів кредитного договору № 59 від 23.03.2004 року та договору поруки № 59 від 23.03.2004 року або належним чином завірених копій цих документів суду не надано. У відповідності до ч. ч. 2, 4 ст. 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Порядок засвідчення копій документів визначений пунктами 5.26, 5.27 Національного стандарту України Державної уніфікованої системи документації, Уніфікованої системи організаційно-розпорядчої документації «Вимоги до оформлювання документів» (ДСТУ 4163-2003, затвердженого наказом Держспоживстандарту України від 07.04.2003 року № 55). За вказаним нормативно-правовим актом, відмітка про засвідчення копії документа складається: зі слів «Згідно з оригіналом», назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії, яка проставляється нижче підпису. Вищевказані вимоги діяли і на час подання первісного позову до суду, але не були виконані позивачем, оскільки на договорах є лише відмітка «копія вірна» і підпис особи ,яка не вказана. Таким чином, позивачем не було підтверджено відповідність копій письмових доказів оригіналам, які знаходилися у нього, своїм підписом із зазначенням усіх вказаних у законі відомостей, а відповідач заперечує факт укладання з ним договору поруки №59 від 23.03.2004 року та висловив намір щодо призначення почеркознавчої експертизи у разі наявності оригіналу договору.

Суд також вважає слушними доводи відповідача про те, що сам зміст договору кредиту та претензії, яка була адресована лише ОСОБА_2 має відомості про те, що кредитний договір забезпечувався заставою.

Так в п. 1.5. Кредитного договору № 59 від 23 березня 2004 р. зазначено: «1.5.Сторони погоджуються з тим, що зобов`язання Банку надати кредит або його частину виникає з моменту виконання всіх та кожної з наведених нижче умов (надалі по тексту використовуватиметься скорочення - «Загальні умови надання кредиту»):

1.5.1.Укладення в забезпечення виконання зобов`язань за цим Договором договору закладу транспортного засобу № 59 від 23 березня 2004 р.

1.5.2. Здійснення Позичальником страхування майна, що передається в заставу і залишається у його володінні, за власний рахунок на користь Банку шляхом укладення договору страхування № 8010 від 23 березня 2004 р. із страховою компанією на весь період дії цього Договору.»

А згідно з підпунктом 3.1.1. Кредитного договору, банк надає позичальнику кредит при умові виконання «Загальних умов надання Кредиту» в порядку на умовах, викладених у цьому Договорі. Позивач не надав суду доказів виконання ОСОБА_2 «Загальних умов надання Кредиту», тобто застави транспортного засобу, але в кредитному договорі вказаний навіть конкретний номер та дата договору страхування майна, яке передається у заставу. Адресована ОСОБА_2 претензія позивача № 250/06 від 03.07.2006 р. на суму 6 957,07 грн., яка складається з основного боргу у розмірі 5 646,91 грн., заборгованості за відсотками у розмірі 1 310,16 грн. також містить у собі посилання на право банку погасити виниклу заборгованість шляхом звернення стягнення на заставне майно та що банк залишає за собою право «звернути стягнення на майно, що перебуває у заставі.

Також позивачем надана копія договору поруки №59 від 23.03.2004 року.

Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, притриманням, завдатком.

Згідно із частиною першою статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

Частиною першою статті 554 ЦК України передбачено, що боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Відповідно до статті 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов`язання одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами.

Аналогічні положення містять частина перша статті 20 Закону України «Про заставу» та частина перша статті 33 Закону України «Про іпотеку».

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що застава (іпотека) і порука є різними видами забезпечення зобов`язань, тому норми, які регулюють поруку (статті 553-559 ЦК України) не застосовуються до правовідносин кредитора з майновим поручителем, оскільки він відповідає перед заставо/іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов`язання винятково в межах вартості предмета застави/іпотеки. До такого висновку дійшов ВСУ у Постанові ВСУ від 17.09.2014 року у справі № 6-109 цс14. У даному випадку позивачем суду не надано жодних відомостей щодо заставного майна та його вартості, що неодмінно повинен врахувати суд при постановленні рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 1046 параграфа 1 Глави 71 ЦК України, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Як встановлено у ч. 2 ст. 1054 параграфа 2 Глави 71 ЦК України, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з ч. 2 ст. 640 ЦК України, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Пленум Верховного Суду України у п. 8 Постанови від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" зазначив наступне: «Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв`язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо).

Позивачем при поданні позову до суду не надано доказу укладення Кредитного договору між банком і ОСОБА_2 , а саме платіжного документу, ні його копії, складеного за формою, передбаченою «Інструкцією про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті», що затверджена Постановою Національного банку України № 22 від 21.01.2004 р., який засвідчує зарахування банком суми у розмірі 50 000,00 грн. на позичковий рахунок ОСОБА_2 № НОМЕР_5 , зазначений у наданому суду Розпорядженні позивача операційному управлінню відділу від 23.03.2004 р. Такого документа суду позивачем не надано і під час судового розгляду на вимогу сторони відповідача, отже, враховуючи, що вказана божником особа- ОСОБА_2 помер і суд не може узнати його думку, то суду не надано безспірного доказу надання ОСОБА_2 згідно Кредитного договору № 59 від 23 березня 2004 р. кредиту у сумі 50 000,00 грн.. Також позивач не надав суду виписок по балансовим рахункам, відкритим для обліку кредиту ОСОБА_2 , обґрунтувавши неможливість надання їх суду за період з дати видачі кредиту - 23 березня 2004 р., по дату подання первісного позову в Артемівський міськрайонний суд - 06.10.2006 р. зміною програмного забезпечення, яка не відноситься до форс-мажорних обставин чи непереборних сил та не може вважатися поважною причиною, оскільки позивач розпоряджується своїми правами щодо подання суду доказів на свій розсуд. Надане суду Розпорядження позивача операційному управлінню відділу від 23.03.2004 р. не є платіжним документом, отже, докази укладення Кредитного договору суду не надані. Позивач також не надав суду доказів виконання ОСОБА_2 «Загальних умов надання Кредиту», що є умовою вказаною у підпункті 3.1.1. кредитного договору № 59 від 23.03.2004 року.

Надані суду Виписки по рахункам виконавця № 3934 від 09.01.2019 року по клієнту ОСОБА_2 , з попередньою датою руху 2.03.2012 року, за період з 16.03.2012 року по 31.01.2014 року містять у собі дані, які нічим не обґрунтовані, ніким не завірені і невідомо ким складені вже після смерті ОСОБА_2 , а тому не можуть бути враховані судом як доказ наявності заборгованості у вказаному у позовній заяві про збільшення позовних вимог розмірі, оскільки не є належними та допустимими доказами.

У частині другій статті 59 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання позову та розгляду справи в суді) передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Аналогічні вимоги містяться у статті 78 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року.

Позивач надав суду у якості поважності причин ненадання оригіналів документів кредитної справи ксерокопію першого аркушу протоколу виїмки від 14.02.2007 року,який не містить переліку вилучених документів.

Пункт 4.1. глави 4 Правил зберігання, захисту, використання та розкриття банківської таємниці, затверджених Постановою Національного банку від 14.07.2006 № 267 передбачає:

«Виїмка документів, які містять інформацію, що становить банківську таємницю, проводиться лише за вмотивованою постановою судді та в порядку і з дотриманням вимог глави 16 Кримінально-процесуального кодексу України. Банк не має права відмовлятися пред`явити або видати документи чи їх копії або інші предмети, які вимагає слідчий під час виїмки та які зазначені в рішенні (постанові) суду. Банк зобов`язаний виготовити копії документів, що вилучаються, які засвідчуються підписом представника банку. Ці копії документів залишаються в банку замість вилучених оригіналів. Представникові банку вручається другий примірник протоколу виїмки.»

Абзаци двадцять шостий, двадцять сьомий, двадцять восьмий підпункту 2.1.1 пункту 2.1 глави 2 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого Постановою Національного банку від 30.12.1998 № 566 передбачають наступне:

«Вилучення первинних документів, облікових регістрів та звітів здійснюється тільки за рішенням відповідних органів, прийнятим у межах їх повноважень, передбачених законами. У разі вилучення первинних документів за оригіналом постанови уповноважених державних органів, пред`явленої банку лише для ознайомлення та вчинення відповідних дій, уповноважений працівник банку має зробити копію постанови, засвідчити її своїм підписом та прийняти до виконання в разі відповідності цього документа вимогам законодавства України, в тому числі нормативно-правових актів Національного банку України. Вилучення оформляється протоколом, копія якого вручається під розписку відповідальній службовій особі банку.

У присутності представників органів, які здійснюють вилучення, відповідні службові особи банку зобов`язані зняти копії документів і скласти реєстр документів, що вилучаються, із зазначенням підстав і дати їх вилучення. Копії вилучених документів з відміткою про вилучення зберігаються в справах, з яких були вилучені їх оригінали. Копії протоколів зберігаються в окремій справі.

При вилученні первинного документа складається протокол вилучення у двох примірниках за підписами керівника банку (заступника керівника банку), головного бухгалтера (заступника головного бухгалтера) та представника установи, для якої вилучається документ. В протоколі повинно бути точно вказано, за чиєю вимогою та дозволом проводиться вилучення і який документ вилучається. Перший примірник протоколу видається уповноваженому представнику.

Тому суд погоджується з доводами відповідача про те, що службові особи банку у разі виїмки зобов`язані були зняти копії документів і скласти реєстр документів, що вилучаються, із зазначенням підстав і дати їх вилучення. Копії вилучених документів з відміткою про вилучення повинні були зберігатися в справі, з якої були вилучені їх оригінали. Але таких документів та копій документів кредитної справи суду не надано. Суд не може вважати поважною причиною невиконання службовими особами банку своїх обов`язків у встановленому законом обсязі. Доказів існування форс мажорних обставин та обставин непереборної сили на час виїмки 14.02.2007 року, які б перешкоджали виконанню таких обов`язків суду не надано.

Як встановлено у ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а з боку позивача суду не надано належних та допустимих доказів на обґрунтування заявлених позовних вимог.

У відповідності до частини 1 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, оскільки позивач, на виконання свого процесуального обов`язку не надав належних, і неспростовних доказів на підтвердження своєї позиції, а також оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли своє доказове підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про відмову у задоволенні позову за його недоведеністю. Будь-яких переконливих і безспірних доказів на підтвердження обставин, з якими як з юридичним фактом пов`язувались матеріально-правові вимоги, позивачем не надано, не містять їх і матеріали справи, а обставини, на які позивач посилається, не є достатніми для висновку про наявність цивільно-правових підстав для стягнення з відповідача заборгованості за договором поруки № 59 від 23.03.2004 року між відповідачем, позивачем та померлим ОСОБА_2 та кредитним договором № 59 від 23.03.2004 року між позивачем та ОСОБА_2 , факт укладання яких у суді не доведений. Суду також не надано доказового обґрунтування суми заборгованості, збільшеної позивачем також без будь-якого законодавчого обґрунтування. Тому суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову банку до відповідача.

Суду також не надано відомостей щодо виконання банком після смерті ОСОБА_2 вимог ст. ст. 1281, 1282 ЦК України, оскільки судом було встановлено, що після смерті ОСОБА_2 була відкрита спадщина та існувало майно, яке було отримане спадкоємицею ОСОБА_4 , а із заяв про зміну сторони виконавчого провадження від 07.05.2013 року та від 07.08.2013 року вбачається, що, звертаючись до суду з заявами, позивач вказував боржником лише ОСОБА_3 і не вказував ОСОБА_2 , який на той час помер, що свідчить про його обізнаність з цього приводу.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Пронін проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).

Тому суд, вважаючи заявлені позовні вимоги недоведеними достатніми, належними та допустимими доказами, не дає правову оцінку наявності чи відсутності цивільно-правових підстав для стягнення з відповідача заборгованості за договором поруки № 59 від 23.03.2004 року між відповідачем, позивачем та померлим ОСОБА_2 та кредитним договором № 59 від 23.03.2004 року між позивачем та ОСОБА_2 та щодо дотримання чи недотримання умов цих договорів та застосування чи не застосування строків позовної давності оскільки відповідач оспорює вказані договори, а позивачем доказово не доведено їх існування достатніми, належними та допустимими доказами ( в тому числі належним чином завіреними копіями), а суд не може обґрунтовувати своє рішення на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку із відмовою у задоволенні позовних вимог судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 205-210, 526, 546, 553-559, 572, 612, 640 ч. 2, 1046, 1047, 1049, 1054, 1281,1282 ЦК України, ст. ст. 81,89,141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд -

вирішив:

У задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Державний Ощадний банк України» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, третя особа ОСОБА_4 - відмовити.

На підставі частини 6 статті 259 ЦПК України відкласти складання судового рішення у повному обсязі на строк десять днів з дня закінчення судового розгляду справи.

Вступна та резолютивна частини рішення складені, підписані у нарадчій кімнаті та проголошені у судовому засіданні 25 червня 2019 року.

Повний текст рішення суду складений 05 липня 2019 року.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.П.Харченко