ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

02 липня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 734/2887/17

Головуючий у першій інстанції - Соловей В. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/622/19

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючої-судді Шитченко Н.В.,

суддів Висоцької Н.В., Мамонової О.Є.,

із секретарями Зіньковець О.О., Шкарупою Ю.В.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 07 серпня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю, поділ майна подружжя,

місце ухвалення судового рішення - смт. Козелець,

дата складання повного тексту рішення суду першої інстанції - 7 серпня 2018 року,

час проголошення рішення - 17 год. 07 хв.

У С Т А Н О В И В:

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , в якому, уточнивши у подальшому позовні вимоги, просив: визнати автомобіль «Chevrolet Tracker», р.н. НОМЕР_1 , 2014 року випуску, вилочний дизельний навантажувач Hangcha CPCD 25N-RG5, 2008 року випуску, та 11/25 часток нежитлової будівлі магазину, загальною площею 546,8 кв.м, що знаходиться в АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю подружжя; визнати за ним право власності на 11/50 часток нежитлової будівлі магазину, загальною площею 546,8 кв.м, що знаходиться в АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_2 право власності на 11/50 часток нежитлової будівлі магазину, загальною площею 546,8 кв.м, що знаходиться в АДРЕСА_1 ; в порядку поділу майна подружжя виділити ОСОБА_2 автомобіль марки «Chevrolet Tracker», р.н. НОМЕР_1 , 2014 року випуску, і вилочний дизельний навантажувача Hangcha CPCD 25N-RG5, 2008 року випуску; стягнути з ОСОБА_2 на його користь грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля «Chevrolet Tracker», р.н. НОМЕР_1 , 2014 року випуску та вилочного дизельного навантажувача Hangcha CPCD 25N-RG5, 2008 року випуску у сумі 326000 грн.

У мотивування заявлених вимог зазначив, що у період з 02 листопада 1996 року до 04 травня 2016 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 Мають двох дітей, один з яких повнолітній. Під час шлюбу вони набули майно, яке є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, але після розірвання шлюбу згоди про поділ указаного нерухомого майна не дійшли.

У жовтні 2017 року ОСОБА_2 звернулась із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , у якому, також уточнивши свої вимоги, просила: визнати за нею право особистої приватної власності на 11/25 часток нежитлової будівлі магазину в АДРЕСА_1 ; визнати грошові кошти у сумі 6000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 08 листопада 2017 року становить 160507,20 грн, які були отримані на підставі договору позики грошових коштів від 05 вересня 2015 року, укладеного між нею і ОСОБА_3 , об`єктом права спільної сумісної власності подружжя у рівних частках по 80253,6 грн і враховувати ці кошти при поділі спірного майна із покладенням на неї обов`язку по виконанню договору позики від 05 вересня 2015 року за ОСОБА_1 ; визнати за нею право особистої приватної власності на автомобіль «Chevrolet Tracker», р.н. НОМЕР_1 , 2014 року випуску; визнати житловий будинок з верандою та мансардою, загальною площею 127,6 кв.м із господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_2 , автомобіль «ЗИЛ-130», р.н. НОМЕР_2 , 1990 року випуску, з гідравлічним краном-маніпулятором, та автомобіль «Форд Транзит», р.н. НОМЕР_3 , 2004 року випуску, майном спільної сумісної власності подружжя; в порядку поділу житлового будинку з верандою та мансардою, загальною площею 127,6 кв.м, що знаходиться в АДРЕСА_2 , виділити їй 3/4 частини цього житлового будинку, а ОСОБА_1 - 1/4 частину вказаного будинку; при поділі автомобіля «ЗИЛ-130», р.н. НОМЕР_2 , 1990 року випуску, з гідравлічним краном-маніпулятором, та автомобіля «Форд Транзит», р.н. НОМЕР_3 , 2004 року випуску, виділити вказані транспортні засоби ОСОБА_1 в рахунок вартості належної йому 1/4 частини житлового будинку із господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_2 , стягнувши при цьому з ОСОБА_1 на її користь грошові кошти у сумі 23647,36 грн, як різницю між вартістю 1/2 частки транспортних засобів - автомобіля «ЗІЛ 130», р.н. НОМЕР_2 та автомобіля «Форд Транзит», р.н. НОМЕР_3 , належних їй, та вартістю 1/4 частки житлового будинку із господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_2 , належної ОСОБА_1 ; вилочний дизельний навантажувач Hangcha CPCD 25N-RG5, 2008 року випуску, просила не відносити до складу майна, що є майном спільної сумісної власності подружжя, та визнати таким, що не підлягає поділу.

Заявлені вимоги мотивувала тим, що з ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі у період з 02 листопада 1996 року до 04 травня 2016 року, за цей період ними було придбане майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності та підлягає поділу. Житловий будинок, який розташований по АДРЕСА_2 , був спільно побудований у період 1997-2003 років, підлягає поділу з виділенням їй 3/4 часток, ураховуючи те, що діти, один із яких є малолітнім, проживають з нею, а батько не дбає про їхнє матеріальне забезпечення, ухиляючись від участі в утриманні. Після розірвання шлюбу ОСОБА_1 проживає окремо, використовує для власних потреб автомобілі «Форд Транзит», р.н. НОМЕР_3 , та «ЗИЛ-130», р.н. НОМЕР_2 . Указані транспортні засоби є об`єктами права спільної сумісної власності подружжя, отже також підлягають поділу. Вилочний дизельний навантажувач Hangcha CPCD 25N- НОМЕР_4 не є майном спільної сумісної власності, так як під час шлюбу у власність не набувався, і у власності подружжя зазначне майно не зареєстровано.

Посилається також на те, що під час здійснення підприємницької діяльності та виключно для подальшої організації і розширення такої діяльності нею було придбано у власність 11/25 часток нежитлової будівлі магазину в АДРЕСА_1 . Кошти, за які здійснювалося придбання цього об`єкту нерухомості, є виключно коштами від здійснення підприємницької діяльності та затратами для організації нею діяльності як фізичної особи-підприємця. Зазначені кошти не є спільною сумісною власністю подружжя.

Рішенням від 07 серпня 2018 року Козелецький районний суд первісний позов ОСОБА_1 задовольнив, зустрічний позов ОСОБА_2 - задовольнив частково.

Визнав 11/25 часток нежитлової будівлі магазину, загальною площею 546,8 кв.м, що знаходиться по АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю сторін. Визнав за ОСОБА_1 право власності на 11/50 часток нежитлової будівлі магазину, загальною площею 546,8 кв.м, що знаходиться по АДРЕСА_1 . Визнав за ОСОБА_2 право власності на 11/50 часток нежитлової будівлі магазину, загальною площею 546,8 кв.м, що знаходиться по АДРЕСА_1 .

Визнав житловий будинок із верандою та мансардою, загальною площею 127,6 кв.м, із господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_2 , спільною сумісною власністю сторін. Виділив ОСОБА_2 1/2 частку житлового будинку із верандою та мансардою, загальною площею 127,6 кв.м, із господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_2 . Виділив ОСОБА_1 1/2 частку житлового будинку із верандою та мансардою, загальною площею 127,6 кв.м, із господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_2 .

Визнав об`єктами права спільної сумісної власності подружжя автомобіль «Chevrolet Tracker», р.н. НОМЕР_1 , 2014 року випуску, вилочний дизельний навантажувач Hangcha CPCD 25N- НОМЕР_4 , 2008 року випуску, автомобіль «ЗІЛ 130», р.н. НОМЕР_2 , 1990 року випуску, з гідравлічним краном-маніпулятором, та автомобіль «Форд Транзит», р.н. НОМЕР_3 , 2004 року випуску.

Виділив ОСОБА_2 у власність автомобіль марки «Chevrolet Tracker», р.н. НОМЕР_1 , 2014 року випуску, і вилочний дизельний навантажувач Hangcha CPCD 25N-RG5, 2008 року випуску. Виділив у власність ОСОБА_1 автомобіль «ЗІЛ 130», р.н. НОМЕР_2 , 1990 року випуску, з гідравлічним краном-маніпулятором, та автомобіль «Форд Транзит», р.н. НОМЕР_3 , 2004 року випуску.

Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 224830 гривень компенсації 1/2 частки вартості автомобіля «Chevrolet Tracker», р.н. НОМЕР_1 , 2014 року випуску, і вилочного дизельного навантажувача Hangcha CPCD 25N-RG5, 2008 року випуску. Стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 119385 грн компенсації 1/2 частки вартості автомобіля «ЗІЛ 130», р.н. НОМЕР_2 , 1990 року випуску, з гідравлічним краном-маніпулятором, та автомобіль «Форд Транзит», р.н. НОМЕР_3 , 2004 року випуску.

Визнав грошові кошти в розмірі 6000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 08 листопада 2017 року становить 160507, 2 грн, отримані ОСОБА_2 на підставі договору позики грошових коштів від 05 вересня 2015 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , об`єктом права спільної сумісної власності сторін в рівних частинах, тобто по 80253,6 грн.

У решті позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовив. Вирішив питання про розподіл витрат, понесених сторонами при розгляді справи.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , не погоджуючись з рішенням суду в частині вирішення її зустрічного позову та посилаючись на його ухвалення з порушенням норм матеріального і процесуального права, неправильність встановлення обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду в частині визнання 11/25 часток нежитлової будівлі магазину спільною сумісною власністю подружжя та визнання за нею і відповідачем права власності на 11/50 часток приміщення за кожним; виділення їй та ОСОБА_1 по 1/2 частці житлового будинку; визнання об`єктом права спільної сумісної власності подружжя вилочного дизельного навантажувача Hangcha, виділення їй зазначеного майна та стягнення з неї на користь ОСОБА_1 компенсації 1/2 вартості дизельного навантажувача у розмірі 106000 грн скасувати, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити її вимоги за зустрічним позовом. Рішення суду в частині стягнення з неї на користь ОСОБА_1 компенсації 1/2 частки вартості автомобіля «Chevrolet Tracker» у сумі 118830 грн - змінити та врахувати при поділі автомобіля «Chevrolet Tracker» боргу відповідача, стягнувши з неї на користь ОСОБА_1 38576,40 грн компенсації 1/2 частки вартості транспортного засобу з урахуванням суми боргу останнього у розмірі 80253,6 грн.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції безпідставно не прийняв до уваги наявні у матеріалах справи докази про те, що 11/25 частин нежитлової будівлі магазину, що знаходиться по АДРЕСА_1 , є виключно власністю приватного підприємця ОСОБА_2 Кошти, за які здійснювалося придбання даного об`єкту нерухомості, є виключно коштами від здійснення підприємницької діяльності та затратами для організації нею діяльності як фізичної особи-підприємця.

Скаржник зазначає, що районний суд безпідставно задовольнив вимогу ОСОБА_1 про визнання вилочного дизельного навантажувача Hangcha об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки він у власність не набувався, беручи до уваги те, що для набуття цього механічного засобу у власність чинним законодавством України передбачена відповідна процедура і обов`язковість державної реєстрації. До того ж, суд невірно визначив його вартість у сумі 212000 грн, натомість, як реальна вартість навантажувача на день купівлі становила 66000 грн.

Указує на те, що суд, всупереч приписам ч.ч. 2, 3 ст. 70 СК України, неправомірно виділив ОСОБА_1 половину житлового будинку, який знаходиться в АДРЕСА_2 , оскільки колишній чоловік не працював, доходів або прибутків не отримував, цінного майна не мав, сім`ю матеріально не забезпечував. Вважає, що її частка у цьому нерухомому майні повинна бути збільшена з 1/2 до 3/4 часток, оскільки діти залишились проживати з нею, а батько дітей не дбає про їх матеріальне забезпечення, ухиляючись від участі у їх утриманні.

Також наголошує на тому, що суд першої інстанції залишив поза увагою роз`яснення п. 24 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року та не вирішив її вимог щодо врахування грошових коштів в сумі 6000 доларів США при поділі майна подружжя, а саме автомобіля марки «Chevrolet Tracker»., р.н. НОМЕР_1 , 2014 року випуску.

У наданому відзиві позивач за первісним позовом ОСОБА_1 , вважаючи доводи апеляційної скарги необґрунтованими, а судове рішення таким, що ухвалене з дотриманням норм процесуального права та вірним застосуванням норм матеріального права, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. Доводи відзиву зводяться до того, що судом було достовірно встановлено обсяг спільного майна, яке було набуто подружжям за час перебування у шлюбі, визнано його об`єктом спільної сумісної власності подружжя та поділено, виходячи із рівності часток чоловіка та дружини.

Зазначає, що, враховуючи приписи ст.ст. 60, 61 СК України та ст.ст. 52, 320 ЦК України, майно фізичної особи-підприємця, яка перебуває у шлюбі, вважається спільним майном подружжям, як і інше майно, набуте в період шлюбу. Те, що 11/25 частин нежитлової будівлі магазину були придбані в інтересах сім`ї та зі згоди чоловіка, також виключає можливість його визнання особистою приватною власністю ОСОБА_2

Указує також на те, що вимоги скаржника щодо необхідності відійти від рівності часток у майні подружжя в ході поділу житлового будинку є безпідставними, оскільки визначені для цього підстави відповідно до ст. 70 СК України ОСОБА_2 належними доказами не доведені.

Стверджує про неможливість покладення на ОСОБА_2 зобов`язання по виконанню договору позики грошових коштів і зарахування суми зобов`язання в якості компенсації 1/2 частини вартості автомобіля «Chevrolet Tracker», оскільки набуті за час шлюбу рухоме майно та боргові зобов`язання є окремими об`єктами спільної сумісної власності подружжя, а тому підлягають окремому поділу. Крім того, на момент розгляду справи в суді першої інстанції строк виконання зобов`язання за договором не настав, а тому судом було прийняте обґрунтоване рішення про визнання грошових коштів в сумі 6000 доларів США об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Апеляційна скарга містить посилання про дотримання судом вимог ст.ст. 60, 61 СК України щодо визнання вилочного дизельного навантажувача спільною сумісною власністю подружжя та його дійсної вартості, оскільки факт набуття подружжям вказаного майна підтверджується наявними у справі письмовими доказами, і та обставина, що навантажувач є об`єктом сумісної власності подружжя, призвела до відмови внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за фактом його крадіжки, тобто відповідних правових наслідків.

Постановою від 11 грудня 2018 року Чернігівський апеляційний суд наведену вище апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнив частково, рішення Козелецького районного суду від 07 серпня 2018 року - скасував. Позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задовольнив частково.

Визнав за ОСОБА_1 право на 1/2 частку у праві власності на житловий будинок загальною площею 127,6 кв.м, що знаходиться в АДРЕСА_2 . Визнав за ОСОБА_1 право власності на автомобіль «ЗИЛ-130», р.н. НОМЕР_2 , 1990 року випуску, та автомобіль «Форд Транзит», р.н. НОМЕР_3 , 2004 року випуску.

Визнав за ОСОБА_2 право на 1/2 частку у праві власності на житловий будинок загальною площею 127,6 кв.м, що знаходиться в АДРЕСА_2 . Визнав за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на 11/25 частин нежитлової будівлі магазину, загальною площею 546,8 кв.м, що знаходиться в АДРЕСА_1 . Визнав за ОСОБА_2 право власності на автомобіль марки «Chevrolet Tracker», р.н. НОМЕР_1 , 2014 року випуску.

Стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за переотримане майно, визначену шляхом взаємозаліку, в сумі 80808,6 грн.

У решті позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовив.

Постановою Верховного Суду від 20 березня 2019 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Чернігівського апеляційного суду від 11 грудня 2018 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Рішення суду першої інстанції у повній мірі таким вимогам не відповідає.

Задовольняючи частково первісний та зустрічний позови, суд першої інстанції виходив з того, що нерухоме і рухоме майно, яке є предметом спірних правовідносин, набуте сторонами у період їх перебування у зареєстрованому шлюбі. Належних та допустимих доказів того, що 2/5 та 2/50 часток нежитлових будівель, що розташовані по АДРЕСА_1 , придбані ОСОБА_2 за кошти від здійснення нею підприємницької діяльності, віцдповідачем не надано. Крім того, зазначене нерухоме майно придбано ОСОБА_2 , як фізичною особою, у період шлюбу, у зв`язку з чим суд визнав 11/25 часток нежитлової будівлі магазину спільною сумісною власністю подружжя та визнав за кожною із сторін право власності на 1/2 частину вказаного приміщення.

Районний суд дійшов висновку, що і житловий будинок по АДРЕСА_2 також є об`єктом права спільної сумісної власності сторін і підлягає поділу між подружжям в рівних частках, зазначивши про відсутність підстав для відступу від рівності часток відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 70 СК України.

Указуючи на те, що транспортні засоби «Chevrolet Tracker», «ЗИЛ-130», «Форд Транзит» та вилочний дизельний навантажувач Hangcha є об`єктами права спільної сумісної власності подружжя, суд поділив рухоме майно шляхом виділу ОСОБА_1 у власність автомобілів «ЗИЛ-130» та «Форд Транзит», а ОСОБА_2 - «Chevrolet Tracker» та навантажувач Hangcha, стягнувши з ОСОБА_2 119385 грн, як компенсацію 1/2 частини вартості транспортних засобів, виділених у власність ОСОБА_1

Також суд констатував, що договір позики грошових коштів від 05 вересня 2015 року на час розгляду справи є чинним, і отримані за договором кошти витрачені в інтересах сім`ї, зокрема, на придбання автомобіля «Chevrolet Tracker», що є підставою для визнання грошових коштів у розмірі 6000 доларів США (еквівалент за курсом НБУ станом на 08 листопада 2017 року 160507,2 грн) об`єктом права спільної сумісної власності з виділом кожному із подружжю по 80253,6 грн.

З такими висновками суду першої інстанції повністю не може погодитись апеляційний суд, виходячи з наступного.

У справі встановлено, що з 02 листопада 1996 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 04 травня 2016 року розірваний (т. 1 а.с. 6).

Від шлюбу сторони мають двох дітей - синів ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1 а.с. 40, 41).

ОСОБА_2 є фізичною особою-підприємцем, що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії НОМЕР_5 , дата проведення державної реєстрації - 13 березня 2001 року (т. 1 а.с. 52).

Звіти суб`єкта малого підприємництва - фізичної особи-платника єдиного податку за 2002-2006 роки свідчать про те, що у вказаний період ОСОБА_2 сплачувала єдиний податок та отримувала доход (виручку від реалізації товарів, робіт, послуг) (т. 1 а.с. 70-73).

ОСОБА_1 здійснював підприємницьку діяльність та був керівником ПП «ОСОБА_1» з 2007 по 2009 роки (т. 2 а.с. 80-82) та був зареєстрований як ФОП з 2003 по 2007 рік (т. 2 а.с. 210-211).

На підставі договору купівлі-продажу, укладеного 10 листопада 2004 року між Козелецькою районною спілкою споживчих товариств і ОСОБА_2 , остання придбала 2/5 частини нежитлової будівлі магазину, загальною площею 291,1 кв. м, з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 за 16 415 грн (т. 1 а.с. 54).

На підставі іншого договору купівлі-продажу від 30 серпня 2005 року ОСОБА_2 придбала у ОСОБА_7 для зайняття підприємницькою діяльністю 2/50 частин нежитлової будівлі магазину, а саме приміщення «3-1», загальною площею 11,3 кв. м, по АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 55-56). Продаж вчинено за 2960 грн.

Як свідчать надані на запит апеляційного суду матеріали, на підставі яких було посвідчено указаний договір купівлі-продажу, ОСОБА_1 надавав нотаріально посвідчену згоду на придбання дружиною цією частки нерухомості (т. 3 а.с. 88).

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 04 червня 2013 року ОСОБА_2 на праві приватної власності належить 11/25 частин нежитлової будівлі магазину, загальною площею 546,8 кв. м, по АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 57-58). Ринкова вартість нежитлової будівлі магазину, загальною площею 546,8 кв.м становить 520007 грн, про що зазначено у звіті про оцінку КП «Ніжинське МБТІ» від 04 грудня 2017 року (т. 1 а.с. 131-158).

Як убачається зі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 31 серпня 2008 року, ОСОБА_1 є власником житлового будинку загальною площею 127,6 кв.м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (т. 1 а.с. 8). На підставі державного акту на право власності на земельну ділянку ОСОБА_1 належить на праві власності земельна ділянка площею 0,14 га, надана для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, яка знаходиться у АДРЕСА_2 (т. 2 а.с. 44).

Звітом про оцінку, виготовленим 04 січня 2018 року ФОП ОСОБА_8 , визначена ринкова вартість житлового будинку з верандою, загальною площею 127,6 кв.м, разом із господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_2 , яка становить 382950,57 грн (т. 2 а.с. 20-39).

05 вересня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений договір позики грошових коштів, відповідно до умов якого позикодавець передав, а позичальник прийняла 6000 доларів США, що еквівалентно 132093,6 грн за офіційним курсом НБУ станом на 04 вересня 2015 року (т. 1 а.с. 99-100). У наведеному договорі, у тому числі, визначено, що позика грошових коштів здійснюється в інтересах сім`ї для придбання транспортного засобу - легкового автомобіля.

Згідно з актом № 03871 передачі-прийняття автомобіля від 10 вересня 2015 року ОСОБА_2 придбала в АТ «Українська автомобільна корпорація» АСФ «Бліц-Авто» транспортний засіб марки «Chevrolet Tracker», 2014 року випуску за 411600 грн (т. 1 а.с. 97). Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 10 вересня 2015 року автомобіль «Chevrolet Tracker», 2014 року випуску, р.н. НОМЕР_1 зареєстрований за ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 98).

Відповідно до звіту про оцінку транспортного засобу «Chevrolet Tracker», 2014 року випуску, р.н. НОМЕР_1 , його вартість станом на 17 травня 2019 року становить 289546,98 грн (т. 3 а.с. 93-106).

Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено та не заперечувалось сторонами, що у період шлюбу були придбані автомобіль «ЗИЛ-130», р.н. НОМЕР_2 , 1990 року випуску, з гідравлічним краном-маніпулятором, та автомобіль «Форд Транзит», р.н. НОМЕР_3 , 2004 року випуску. Як вбачається з листа Регіонального сервісного центру в Чернігівській області МВС України від 14 вересня 2017 року транспортний засіб «Форд Транзит», 2004 року випуску, р.н. НОМЕР_3 з 21 серпня 2008 року зареєстрований за ОСОБА_1 Також за вказаною особою з 25 травня 2010 року зареєстрований автомобіль «ЗИЛ 431610», 1990 року випуску, р.н. НОМЕР_2 (т. 1 а.с. 21).

Згідно з розпискою від 2 вересня 2018 року (т. 2 а.с. 47), складеною ОСОБА_3 , остання отримала від ОСОБА_2 6000 доларів США за договором позики від 5 вересня 2015 року.

Звернувшись з позовом про поділ спільного майна подружжя, ОСОБА_1 зазначав, що указане ним у позові майно було придбане у період шлюбу з ОСОБА_2 за спільні кошти, проте врегулювати питання поділу майна у добровільному порядку з колишньою дружиною не вдається.

У своєму зустрічному позові про визнання майна особистою приватною власністю та поділ майна подружжя ОСОБА_2 посилалась на те, що на законних підставах має право на визнання особистою власністю 11/25 часток нежитлової будівлі магазину, придбаних нею для здійснення підприємницької діяльності; при поділі будинку вважає за необхідне відійти від рівності часток подружжя у майні, а отримані за договором позики грошові кошти слід обов`язково врахувати при поділі спірного майна подружжя.

Зважаючи на доводи позовів та оцінюючи обставини справи у сукупності, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі ст.ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За змістом ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним з подружжя.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 22 постанови Пленуму ВСУ № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Пунктом 23 цієї постанови визначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, судам необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення ведення спільного господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. За містом роз`яснень, викладених у п. 24, до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи.

Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Правовідносини щодо здійснення підприємницької діяльності фізичною особою врегульовані главою 5 ЦК України.

Так, згідно зі ст. 52 ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме йому при поділі цього майна.

Отже, майно фізичної особи-підприємця (яке використовується для господарської діяльності фізичної особи-підприємцем) вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.

Використання одним з подружжя зазначеного майна для здійснення підприємницької діяльності може бути враховано при обранні способу поділу цього майна, тобто це майно може бути враховано при поділі всього майна подружжя або може бути виплачена вартість цього майна.

Отже системний аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що майно фізичної особи-підприємця може бути об`єктом спільної власності подружжя і предметом поділу між ними з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення спільного майна подружжя та способів поділу його між ними.

Рішенням Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі № 1-8/2012 за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України при вирішенні питання відносно правового режиму майна фізичної особи-підприємця визначено, що приватне підприємство (або його частина), засноване одним із подружжя, - це окремий об`єкт права спільної сумісної власності подружжя, до якого входять усі види майна, у тому числі вклад до статутного капіталу та майно, виділене з їх спільної сумісної власності.

Таким чином, статутний капітал та майно приватного підприємства, сформовані за рахунок спільної сумісної власності подружжя, є об`єктом їх спільної сумісної власності.

Ураховуючи наведені норми права, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Вирішуючи питання про поділ та обсяг спільного майна подружжя, апеляційний суд виходить з того, що спірні 11/25 часток нежитлової будівлі є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Не можуть бути підставою для задоволення в цій частині вимог апеляційної скарги посилання ОСОБА_2 на те, що на час придбання нерухомості вона займалась підприємницькою діяльність, мала статус фізичної особи-підприємця та отримувала відповідний дохід, ураховуючи те, що спірна будівля була придбана під час шлюбу і зареєстрована за відповідачем, як фізичною особою, а не фізичною особою-підприємцем. Крім цього, надані суду нотаріусом матеріали свідчать про те, що під час придбання у 2005 році 2/50 частин нежитлової будівлі магазину ОСОБА_1 надав дружині згоду на придбання у власність, тобто на час набуття спірної нерухомості сторони визначили її статус, як майно подружжя. При цьому, ОСОБА_1 також певний час займався підприємницькою діяльністю, отже твердження відповідача про те, що будівля була придбана виключно з метою здійснення нею підприємництва, спростовується матеріалами справи. Суд вважає також належним чином не доведеними посилання заявника на те, що кошти, за які здійснювалося придбання об`єкту нерухомості, є виключно коштами від здійснення підприємницької діяльності та затратами для організації нею діяльності як фізичної особи-підприємця, оскільки само по собі отримання прибутку від здійснення підприємництва, як на це посилається ОСОБА_2 , не свідчить про те, що саме за указані кошти було набуто нежитлову будівлю.

Ураховуючи наведене, а також те, що сторонам з об`єктів нерухомості належить на праві спільної сумісної власності також житловий будинок з господарськими спорудами, розташований в АДРЕСА_2 , апеляційний суд вважає, що наведена вище частка нежитлової будівлі та садиба є спільним майном подружжя, а отже за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 слід визнати право власності на 1/2 їх частину.

Суд не вважає можливим передати ОСОБА_2 нежитлову будівлю за рахунок іншого майна подружжя із виплатою відповідної компенсації, оскільки один з об`єктів, який підлягає поділу, є житлом сторін, інформація про те, що вони мають інше житло, в матеріалах справи відсутня, а інший - нежитлове приміщення, непридатне для проживання. Як свідчить апеляційна скарга ОСОБА_2 , заявник зацікавлена у житловому будинку, оскільки просить збільшити визначену судом першої інстанції її частку у власності. Відповідно залишення домоволодіння у власності ОСОБА_1 призведе до порушення прав заявниці. При цьому, ОСОБА_1 за доводами його касаційної скарги зацікавлений у отриманні частки у власності на нежитлову будівлю. Інше належне подружжю на праві спільної власності майно - три транспортні засоби між сторонами вже фактично поділені і тривалий час використовуються, отже колегія суддів не вбачає підстав проводити повторний перерозподіл автомобілів, у якому жодна із сторін не зацікавлена. Отже, на думку суду, таким чином буде максимально забезпечено дотримання рівності часток сторін у майні, яке набуто під час шлюбу, що узгоджується із засадами сімейного законодавства щодо розміру часток майна чоловіка та дружини.

На думку апеляційного суду, доводи апеляційної скарги не містять належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 має бути виділено у власність саме 3/4 частин житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого в АДРЕСА_2 . АДРЕСА_2 , отже частки сторін у будинку мають бути рівними.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи спір по суті, помилково виділив позивачу та відповідачу частки у будинку, оскільки такі вимоги сторонами не заявлялись, реальний розподіл об`єктів нерухомості колишнє подружжя не здійснювало. Натомість питання про визнання права на частки у спільному майні, як про це просили сторони, залишилось невирішеним.

Таким чином суд приходить до висновку, що у період шлюбу сторони набули наступне майно: житловий будинок з господарськими спорудами, розташований по АДРЕСА_2 вартістю 382950,57 грн; 11/25 частин нежитлової будівлі магазину, розташованої по АДРЕСА_1 вартістю 520007 грн; автомобілі - «ЗИЛ-130» вартістю 92855 грн; «Форд Транзит» вартістю 145915 грн та «Chevrolet Tracker» вартістю 289546,98 грн, яке підлягає поділу.

Отже, ідеальна частка у майні кожної сторони складає 715637,28 грн (382950,57 + 520007 + 92855 + 145915 + 289546,98 = 1431274,55/2).

З урахуванням наведеного, та у зв`язку з відсутністю спору ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відносно розподілу належних їм транспортних засобів, суд вважає, що позивачу слід виділити автомобілі «ЗИЛ-130» та «Форд Транзит», які він використовує, а відповідачці - автомобіль «Chevrolet Tracker», який перебуває в її користуванні.

Відповідно ОСОБА_1 виділяється майно на загальну суму 690248, грн (382950,57/2 + 520007/2 + 92855 + 145915), що на 25388 грн менше від ідеальної частки.

ОСОБА_2 отримує майна на загальну суму 741025,78 грн (382950,57/2 + 520007/2 + 289546,98), що на 25388 грн більше від ідеальної частки.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2 просила врахувати при поділі майна подружжя отримані нею за договором позики грошові кошти у сумі 6000 доларів США, як такі, що взяті у борг в інтересах сім`ї і витрачені на придбання автомобіля, що є предметом поділу. Ураховуючи, що на час розгляду апеляційної скарги борг ОСОБА_2 повернуто у повному обсязі, про що свідчить приєднана до матеріалів справи розписка, наведені кошти трансформувались у виконане одним із подружжя грошове зобов`язання в інтересах сім`ї, отже з ОСОБА_1 на користь заявниці слід стягнути 1/2 частину указаних коштів у межах заявлених ОСОБА_2 вимог в сумі 80253,6 грн.

Виходячи з наведеного, шляхом взаємозаліку присуджених сум остаточно з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 слід стягнути 54865,1 грн = 80253,6 грн (борг ОСОБА_1 ) - 25388 грн (переотримана частка у майні ОСОБА_2 .).

Апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги відносно необхідності виключення з обсягу спільного сумісного майна подружжя, яке підлягає поділу, вилочного дизельного навантажувача Hangcha CPCD 25N-RG5, 2008 року випуску, оскільки даний транспортний засіб відповідно до Постанови КМУ від 06 січня 2010 року № 8 «Про затвердження порядку відомчої реєстрації та ведення обліку великотоннажних та інших технологічних транспортних засобів» віднесено до категорії «Інші технологічні транспортні засоби, які підлягають процедурі державної реєстрації та обліку за місцезнаходженням юридичної особи або місцем проживання, перебування фізичної особи з виданням реєстраційного документа». Ураховуючи те, що наведений транспортний засіб у порядку, передбаченому чинним законодавством, за подружжям зареєстровано не було, указане майно не можна віднести до кола спільного сумісного майна подружжя, яке підлягає поділу у відповідності з положеннями закону.

Виходячи з наведеного вище та беручи до уваги допущення районним судом порушень у застосуванні норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд вважає необхідним скасувати рішення суду першої інстанції в цілому та ухвалити нове рішення, яким частково задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , визнавши за кожною із сторін право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого по АДРЕСА_2 , та на 11/50 частин нежитлової будівлі магазину, розташованої по АДРЕСА_1 . Також слід визнати за ОСОБА_1 право власності на автомобілі «ЗИЛ-130» та «Форд Транзит», а за ОСОБА_2 - на автомобіль марки «Chevrolet Tracker», стягнувши з ОСОБА_1 на користь грошову компенсацію у розмірі 54865,1 грн.

Частиною 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 понесені пов`язані з розглядом справи в судах першої та касаційної інстанції судові витрати у загальному розмірі 15085,70 грн, що підтверджується відповідними квитанціями (т. 1 а.с. 1, 127, т. 3 а.с 9). ОСОБА_2 понесла документально підтверджені витрати зі сплати судового збору у суді першої та апеляційної інстанції на загальну суму 19526,06 грн (т. 1 а.с. 75, 101, т. 2 а.с. 77, 143, 171).

Оскільки апеляційний суд скасовує в цілому рішення суду першої інстанції і частково задовольняє апеляційну скаргу, відповідно до вищенаведених правил належить провести розподіл судових витрат, понесених сторонами, пропорційно задоволеним вимогам, а саме стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 7358,8 грн у рахунок відшкодування судового збору за розгляд справи в судах першої та касаційної інстанцій, а з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 - 8730,1 грн у відшкодування сплаченого судового збору у судах першої та апеляційної інстанції. У порядку взаємозаліку слід стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати, понесені на сплату судового збору при зверненні до судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій, в сумі 1371,3 грн.

Керуючись ст. 141, 367, 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 07 серпня 2018 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 11/50 частин нежитлової будівлі магазину, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на автомобіль «ЗІЛ 130», р.н. НОМЕР_2 , 1990 року випуску, з гідравлічним краном-маніпулятором, та автомобіль «Форд Транзит», р.н. НОМЕР_3 , 2004 року випуску.

Визнати за ОСОБА_2 власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 .

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 11/50 частин нежитлової будівлі магазину, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_2 право власності на автомобіль марки «Chevrolet Tracker», р.н. НОМЕР_1 , 2014 року випуску.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_6 ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_7 ) кошти в сумі 54865 (п`ятдесят чотири тисячі вісімсот шістдесят п`ять) грн 10 коп.

У задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - відмовити.

У порядку взаємозаліку стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати, понесені на сплату судового збору при зверненні до судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій, в сумі 1371 (одна тисяча триста сімдесят одна) грн 30 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 08 липня 2019 року.

Головуючий Судді