"16" вересня 2019 р. Київський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого - судді Лях М.Ю.,
за участю секретаря - Хомінської Т.В.,
Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просить визнати місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 з нею. В обґрунтування заявлених вимог зазначає наступне. ОСОБА_1 з ОСОБА_3 зареєстрували шлюб 14.09.2012 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції. 18.08.2014 року шлюб між ними було розірвано. Від шлюбу мають неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ,Після розірвання шлюбу син проживає з матір`ю. Позивач проживає у комфортабельній чотирьохкімнатній квартирі з сучасним ремонтом та обладнанням, де створені усі умови для проживання, виховання та утримання дитини. В квартирі також обладнана кімната для дитини, щоб син міг мати здоровий сон, навчатися, гратися. Протягом часу з моменту розірвання шлюбу відповідач не проявляє активного інтересу до сина, відвідує його один раз на місяць. Його опіка проявляється лише у сплаті мінімального розміру аліментів. Відповідач перешкоджає виїзду сина за кордон з метою відпочинку. Позивач вказує на те, що з моменту народження сина вона постійно піклується про нього, виховує, турбується про стан його здоров`я, влаштовує йому відпочинок. Проживання сина разом з нею відповідає його інтересам. Позивач має можливість забезпечити сину належні умови проживання, повною мірою займатися дитиною, чого на її думку відповідач забезпечити не в змозі. ОСОБА_1 зазначає, що не чинитиме жодних перешкод для спілкування сина з відповідачем і готова сприяти тому, щоб дитина через розлучення батьків не була позбавлена піклування батька. Спиртні напої не вживає, не палить, за місцем роботи і проживання характеризується позитивно, має стабільний заробіток та достатньо часу для виховання дитини. У зв`язку з викладеним просить суд визнати місце проживання дитини з нею.
Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 27.05.2019 року відкрито загальне позовне провадження у справі.
Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 22.08.2019 року підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду.
В судове засідання позивач не з`явилась, надала до суду заяву, в якій просить слухати справу без її участі, проти заочного розгляду справи та винесення заочного рішення не заперечує, позовні вимоги просить задовольнити в повному обсязі.
Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час і місце судових засідань повідомлявся належним чином шляхом направлення судових повісток за зареєстрованим місцем проживання, заяви про відкладення розгляду справи або про її розгляд за його відсутності не надав, відзиву проти позову не надав.
Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності та висновок щодо доцільності визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом з матір`ю ОСОБА_1 .
Враховуючи, що в справі є достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлений про місце і час судового засідання, суд розглядає справу у відсутності відповідача та згідно ч.4 ст.223 ЦПК України постановляє заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.
Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України.
Судом встановлені наступні фактичні обставини.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебували у зареєстрованому шлюбі.
Згідно рішення Київського районного суду м. Харкова від 18.08.2014 року шлюб, зареєстрований 14.09.2012 року відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 1246, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.
Від шлюбу мають малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відповідно д свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 .
Малолітня дитина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована та проживає разом з матір`ю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується довідкою Управління реєстрації місця проживання Департаменту реєстрації Харківської міської ради від 19.04.2019 року про реєстрацію місця проживання особи та Актом обстеження умов проживання від 20.05.2019 року, виданим Службою у справах дітей по Київському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради.
Також, відповідно до вказаного Акту обстеження умов проживання, в квартирі АДРЕСА_4 у дитини ОСОБА_3 є окрема кімната, в якій знаходиться ліжко, шафа для одягу, стіл для навчання, розвиваючі іграшки та підручники, дитина забезпечена необхідними сезонними речами, одягом та взуттям. Для дитини створені належні умови для проживання. Відносини в родині доброзичливі та спокійні.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 Сімейного кодексу України мати й батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
Згідно ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько й мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей.
Згідно вимог ст.ст. 7, 155 СК України дитині має бути забезпечена можливість здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
У відповідності до ч.1 статті 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.
Стаття 161 Сімейного кодексу України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Оскільки батьки обрали для себе судовий порядок визначення місяця проживання дитини, Департаментом служб у справах дітей був підготовлений та наданий суду письмовий висновок від 29.08.2019 року щодо розв`язання спору, згідно якого місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , доцільно визначити разом з матір`ю ОСОБА_1 .
Згідно із ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.
Частиною 4 ст. 29 ЦК України, визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.
При вирішенні спору щодо місця проживання дітей, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, вік дітей, майновий стан батьків, що мають істотне значення, але насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Такий висновок узгоджується з правовою позицією викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18), де зазначено, що при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо.
Згідно ст. 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27.02.1991 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору.
Статтею 3 Конвенції передбачено, що в усіх діях щодо дітей незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Положеннями принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року встановлено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір`ю.
Згідно ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні чи суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів.
Таким чином, враховуючи конкретні обставини справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, враховуючи вік малолітньої дитини, яка на день ухвалення судового рішення не може дати об`єктивної згоди на проживання з одним із батьків самостійно, на даний час дитина проживає разом з матір`ю, має особисту прихильність до матері, за місцем проживання дитини створені всі умови для дитини, суд вважає, що на даний час проживання дитини з матір`ю, буде відповідати саме інтересам дитини, позитивно сприятиме її розвитку як психологічному так і фізичному, тому позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.
Крім того, суд зауважує, що батько дитини, у разі визначення місця проживання дитини з матір`ю, не обмежений у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з матір`ю дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 160, 161 СК України, ст. ст. 12, 78, 80, 81, 141, 263-265 ЦПК України, -
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про визначення місця проживання дитини - задовольнити в повному обсязі.
Визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця міста Харкова, з матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженкою міста Харків, РНОКПП: НОМЕР_1 , громадянкою України.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський районний суд м. Харкова до Харківського апеляційного суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повний текст судового рішення складено 16 вересня 2019 року.
Відомості про учасників справи:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 .
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 .
Суддя Київського районного суду
м. Харкова М.Ю. Лях