Провадження №2/225/243/2019
Справа №225/7510/18
26 лютого 2019 року м. Торецьк
Дзержинський міський суд Донецької області у складі:
головуючого судді Нємиш Н.В.,
за участю секретаря Петрової С.О.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в залі Дзержинського міського суду Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього сина - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, Служба у справах дітей військово-цивільної адміністрації м.Торецька Донецької області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-
В грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього сина - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1. В обґрунтування позову зазначив наступне.
ОСОБА_1 є власником 1/3 частки квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1. Іншими співвласниками квартири є його мати ОСОБА_4 та його брат ОСОБА_5, яким належить по 1/3 частки вказаної квартири. В зазначеній квартирі разом з позивачем зареєстровані інші співвласники, а також його колишня дружина ОСОБА_2 та їх малолітній син ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2. Рішенням суду від 03.09.2018 року шлюб між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 розірвано. З червня 2014 року відповідач ОСОБА_2 разом з сином виїхала із зазначеної квартири, при цьому забрала усі належні їм особисті речі. Зв'язку з відповідачем позивач не має. Оскільки збереження реєстрації за відповідачем перешкоджає позивачу вільно користуватися та розпоряджатися належним йому майном, він змушений звернутися до суду про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1.
Позивач в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву в якій просив розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримує, наполягає на їх задоволенні.
Відповідач у судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи була належним чином повідомлена, заяву про розгляд справи за її відсутності не надала, про причини неявки суд не інформувала.Справа розглядається на підставі ст. 280 ЦПК України - заочно.
Представник третьої особи - Служби у справах дітей військово-цивільної адміністрації м. Торецьк Донецької області, в судове засідання не прибув, надав до суду заяву з проханням справу розглянути за його відсутністю. Окрім того представник третьої особи заперечує проти визнання таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 малолітнього ОСОБА_3, 2006року народження. У зв'язку із порушенням права дитини на користування житловим приміщенням в якому вона зареєстрована та відсутністю відомостей про місце знаходження дитини. До теперішнього часу ОСОБА_3 2006 року народження, не досяг повноліття, а так не набув повної цивільної дієздатності, що свідчить про поважність причин не проживання його у квартирі, а тому підстави для визнання його таким, що втратив право користування цією квартирою відсутні.
Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.
Суд, розглянув позовну заяву та додані матеріали, повно та всебічно з'ясував всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, і, об'єктивно оцінивши докази, доходить наступного висновку.
Між сторонами по справі виникли цивільно-правові відносини, які регулюються Цивільним кодексом України, Житловим кодексом України та іншими нормативно - правовими актами.
У відповідності до вимог ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно положень ст.ст.317, 319 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь - які дії, які не суперечать закону.
Права власника житлового будинку також визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Відповідно до статті 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Судом встановлено, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 належить позивачу ОСОБА_1, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 кожному по 1/3 частки (а.с.8-11). Разом з власниками квартири зареєстрована колишня дружина позивача ОСОБА_2 та їх малолітній син ОСОБА_3, що підтверджено довідкою б/н від 04.12.2018 року (а.с.12). Відповідно до заочного рішення Дзержинського міського суду від 03.09.2018 року шлюб між сторонами по справі було розірвано (а.с.14). Відповідно до Акту домового комітету від 04.12.2018 року, вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1, зареєстровані, але з червня 2014 року по теперішній час не проживають. (а.с.13).
В п. 34 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року роз'яснено, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жили приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла.
Як зазначено в постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі 6-709цс16 за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік.
Отже, вирішуючи дану справу, за встановлених фактичних обставин справи, слід дійти висновку, що до правовідносин, які виникли між сторонами необхідно застосувати положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України.
Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Частиною 4 ст. 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом.
Відповідно до статті 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Частиною 1 ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього кодексу, а саме дружина (чоловік), їх діти і батьки. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.
Аналіз зазначених положень законів дозволяє зробити висновок, що член сім'ї власника квартири втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Судом з'ясовано той факт, що ОСОБА_2 разом з сином ОСОБА_3 з червня 2014 року не проживають в квартирі де зареєстровані, а саме за адресою: АДРЕСА_1.
У задоволенні інших позовних вимог, зокрема щодо визнання неповнолітньої дитини такою, що втратила право на користування спірною житловою квартирою АДРЕСА_1, суд вважає за необхідне відмовити з наступних підстав:
Права осіб, які не досягли 18 років, в особливому порядку захищаються органами опіки та піклування.
Суд погоджується із висновком Служби у справах дітей Військово-цивільної адміністрації м.Торецьк Донецької області щодо недоцільності визнання неповнолітнього ОСОБА_3 таким, що втратив право на користування житлом приміщенням, оскільки він є достатньо обґрунтованим, базується на ретельному з'ясуванні обставин справи.
Згідно з ч.ч. 1, 2, 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.
За змістом ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.
Суд виходить з того, що дитина не досягла повноліття, а відтак не набула повної цивільної дієздатності. Місце проживання неповнолітнього ОСОБА_3 визначили її батьки і дитина змушена з ними проживати за іншою адресою. Відтак дитина не може самостійно визначати своє місце проживання, причини її не проживання у квартирі є поважними, а тому сам по собі факт її не проживання у спірній квартирі не може бути безумовною підставою для визнання її такою, що втратила право користування зазначеним житлом.
Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що неповнолітній ОСОБА_3 набув право власності або право постійного користування іншим житлом, позивач не надав.
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення у справах «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13.05.2003, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02.12.2010).
Окрім того, втручання держави у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві», інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», 2009 року, пункт 56).
З урахуванням установлених обставин, суд вважає, що визнання неповнолітньої дитини такою, що втратила право на користування спірним житловим приміщенням, за відсутності у неї іншого належного їй на праві власності чи постійному користуванні житла, буде становити для неї надмірний тягар, не співмірний із переслідуваною законною метою, та не є необхідним у демократичному суспільстві.
Таким чином, суд вважає позовні вимоги частково доведеними, тому такими, що підлягають частковому задоволенню.
Позивач не ставить питання про стягнення з відповідача судового збору, сплаченого при зверненні до суду, тому суд не вирішує питання щодо розподілу судових витрат.
Керуючись ст.ст.12, 13, 81, 89, 141, 263, 265, 280 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1) до ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього сина - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1), треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5 (місце реєстрації: АДРЕСА_1), Служба у справах дітей військово-цивільної адміністрації м.Торецька Донецької області (місцезнаходження: м.Торецьк, вул. Руднична, 35), про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, задовольнити частково.
Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Заочне рішення може бути переглянуте Дзержинським міським судом Донецької області за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а якщо воно не проголошувалося з дати складання повного його тексту, у порядку, передбаченому підпунктом 15.5 пункту 15 частини 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України в редакції від 03.10.2017 року.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя: