Провадження №22-ц/812/1138/19
ПОСТАНОВА

Іменем України

04 липня 2019 року м. Миколаїв

справа № 490/4852/19

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Данилової О.О., Шаманської Н.О.,

із секретарем судового засідання Гавор В.Б.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Миколаївської міської ради, третя особа: ОСОБА_2 , про визнання протиправним та скасування рішення, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу судді Центрального районного суду м. Миколаєва Чулупа О.С., постановлену 04 червня 2019 року у приміщенні цього суду, повний текст якої складений цього ж дня, за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Виконавчого комітету Миколаївської міської ради про визнання незаконним та скасування рішення.

Позивач зазначав, що він є батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1

10 травня 2019 року Виконавчий комітет Миколаївської міської ради затвердив висновок служби у справах дітей адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради про підтвердження місця проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю - ОСОБА_2 , для тимчасового виїзду дитини за межі України.

З таким рішенням позивач не згоден, оскільки у надісланому на його адресу листі ОСОБА_2 зазначила, що бажає поїхати з дитиною на лікування у літній період на два тижні до Російської Федерації, але не вказала конкретний часовий проміжок перебування дитини за кордоном, що виключає можливість проконтролювати повернення дитини в Україну, до того ж він має обґрунтовані сумніви у тому, що ОСОБА_2 взагалі поверне сина в Україну. Між тим, раніше він давав нотаріально посвідчену згоду ОСОБА_2 на виїзд за кордон з їх сином, але за виключенням Російської Федерації, оскільки ця країна є державою - агресором, а він є кадровим військовим офіцером у запасі, тому допускає можливим здійснення зі сторони спецслужб країни-агресора провокацій по відношенню до дитини. Крім того, у позивача є сумніви щодо справжності медичної довідки, що була надана ОСОБА_2 при подачі документів для складання висновку про підтвердження місця проживання дитини. До того ж Службою у справах дітей адміністрації Центрального Миколаївської міської ради не була з`ясована його думка батька, який проживає окремо від дитини.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 , просив визнати протиправним та скасувати рішення Виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 432 від 10 травня 2019 року.

Також позивачем була подана заява про забезпечення позову шляхом зупинення дії оспорюваного рішення відповідача.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 04 червня 2019 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення норм процесуального права, необґрунтованість ухвали суду першої інстанції, просив її скасувати та постановити нову, якою задовольнити заяву про забезпечення позову. Апелянт зазначав, що не погоджується з висновком суду про недоведеність реальної небезпеки, за якої невжиття заходів забезпечення позову може привести до утруднення, або, навіть неможливості, у майбутньому виконати рішення суду. На думку ОСОБА_1 , необхідність забезпечення позову полягає у тому, що оскаржуване рішення Виконавчого комітету Миколаївської міської ради вступило в законну силу та ОСОБА_2 на підставі нього має фактичну змогу вивезти дитину до Російської Федерації, тому невжиття таких заходів забезпечення може унеможливити ефективний захист прав неповнолітньої дитини.

В судовому засіданні у суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 підтримав доводи і вимоги апеляційної скарги.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи належним чином повідомлені.

ОСОБА_2 просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Під забезпеченням позову слід розуміти сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд, зокрема, має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Згідно приписів частини 10 ст. 150 ЦПК України не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

За змістом абзацу першого частини 5 статті 157 СК України той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини (крім того з батьків, до якого застосовуються заходи примусового виконання рішення про встановлення побачення з дитиною та про усунення перешкод у побаченні з дитиною) самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк, що не перевищує одного місяця, з метою, зокрема, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, та у разі, якщо йому відомо місце проживання іншого з батьків, який не ухиляється та належно виконує батьківські обов`язки, інформує його шляхом надсилання рекомендованого листа про тимчасовий виїзд дитини за межі України, мету виїзду, державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування у цій державі.

Предметом позову ОСОБА_1 є визнання протиправним та скасування рішення Виконавчого комітету Миколаївської міської про затвердження висновку служби у справах дітей адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради про підтвердження місця проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_2 .

З матеріалів справи та пояснень ОСОБА_1 , наданих у суді апеляційної інстанції, вбачається, що він не заперечує факту постійного проживання сина із матір`ю ОСОБА_2 та спору щодо визначення місця проживання дитини у нього із ОСОБА_2 на теперішній час немає. Рішень про встановлення ОСОБА_1 побачень з дитиною чи про усунення перешкод у побаченні з дитиною уповноваженими органами не приймалися. Підставами, якими ОСОБА_1 обґрунтовує позов, є його незгода із наміром ОСОБА_3 тимчасово виїхати з дитиною саме до Російської Федерації та наявність, на думку позивача, порушень процедури прийняття Службою у справах дітей висновку про місце проживання дитини.

Оскаржуваним рішенням Виконавчого комітету Миколаївської міської ради ОСОБА_3 про передбачену ч. 7 ст. 184 КУпАП відповідальність за умисне порушення встановленого законом обмеження щодо строку перебування дитини за межами України була попереджена.

З огляду на викладене, суд першої інстанції вірно врахував характер правовідносин сторін та дійшов обґрунтованого висновку щодо недоведеності існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову у разі невчинення обраного ОСОБА_1 способу забезпечення позову - шляхом зупинення дії оскаржуваного рішення виконкому. За такого, судом правильно встановлено, що відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України відсутні передбачені законом підстави для забезпечення позову у запропонований ОСОБА_1 спосіб.

Доводи апеляційної скарги про необхідність зупинення дії оскаржуваного рішення Виконавчого комітету Миколаївської міської ради з метою унеможливлення ОСОБА_2 вивезти дитину до Російської Федерації, не вказують на можливу загрозу істотного ускладнення виконання рішення суду про визнання протиправним та скасування цього рішення виконкому у разі невчинення заходів забезпечення позову у обраний ОСОБА_1 спосіб. З огляду на відсутність спору батьків дитини щодо місця її проживання, незастосування такого заходу забезпечення позову також не свідчить про неможливість поновлення порушених чи оспорюваних прав ОСОБА_1 у разі задоволення позову.

До того ж з листа служби у справах дітей адміністрації Центрального Миколаївської міської ради від 01.07.2019р. № 499/08.01-17 вбачається, що на теперішній час ОСОБА_2 було надано Службі у справах дітей підтвердження про повернення дитини в Україну (а.с. 37). ОСОБА_2 у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції також підтвердила зазначені обставини.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги щодо незаконності оскаржуваної ухвали є необґрунтованими, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

За таких обставин, колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваної ухвали суду.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 04 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий В.В. Коломієць

Судді О.О. Данилова

Н.О. Шаманська

_____________________________________________

Повний текст постанови складено 5 липня 2019 року.