Справа № 462/2160/18 Головуючий у 1 інстанції: Пилип"юк Г.М.
Провадження № 22-ц/811/3039/18 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2019 року м.Львів

Справа № 462/2160/18

Провадження № 22ц/811/3039/18

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Приколоти Т.І.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.,

секретар Фейір К.О.

з участю ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянув апеляційну скаргу Львівського міського комунального підприємства (ЛМКП) «Львівтеплоенерго»

на рішення Залізничного районного суду м.Львова, ухвалене у м.Львові 1 листопада 2018 року (суддя Пилип`юк Г.М.)

у справі за позовом ОСОБА_1 до Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» про стягнення невиплаченої заробітної плати,-

встановив:

16 квітня 2018 року позивач звернувся з цим позовом. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що він працював у Львівському міському комунальному підприємстві «Львівтеплоенерго» на посаді токаря шостого розряду. 30 квітня 2014 року відповідно до наказу № 227 був звільнений з роботи. При звільненні остаточний розрахунок з ним не проведено. Рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 13 грудня 2017 року, яке набрало законної сили 26 грудня 2018 року, задоволено його позов та стягнуто заборгованість по заробітній платі в розмірі 35 160,40 грн. Компенсацію за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати йому не нараховано і не виплачено, а відтак, він має право на отримання такої компенсації, а також йому належить до виплати середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Позивачем подано розрахунки, згідно яких розмір компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати становить 39 610,60 грн., а розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - 143 886,50 грн.

Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 1 листопада 2018 року позов задоволено.Ухвалено стягнути з відповідача на користь позивача 39 610,60 грн. компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати та 143 886,50 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Проведено розподіл судових витрат.

Рішення оскаржує ЛМКП «Львівтеплоенерго», посилаючись на його незаконність та необґрунтованість. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм матеріального права. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Зазначає, що відсутні правові підстави для стягнення на користь позивача компенсації втрати частини доходу у зв`язку з невиплатою заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-82 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом. обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Задовольняючи позов у повному об`ємі, суд першої інстанції виходив з наступного.

Згідно з ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до п.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Судом встановлено, що рішенням Личаківського районного суду Львівської області від 13 грудня 2017 року по справі 463/4482/16-ц задоволено вимоги позивача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості із заробітної плати у розмірі 35 160,40 грн. Стягнута судом заборгованість не включає компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушення встановлених строків її виплати та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Згідно із ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Статтями 1, 2, 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», передбачено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Пунктами 3, 4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 159 від 21 лютого 2001 року, передбачено, що компенсації підлягають грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру. Сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається.

Згідно долученого до матеріалів справи позивачем розрахунку сума компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати становить 39 610,60 грн.

Суд першої інстанції вірно не погодився з позицією відповідача щодо заперечення в частині стягнення компенсації. Відповідач мотивує положеннями статті 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та п.2 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, посилаючись на те, що виплата компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати здійснюється у випадку попереднього їх нарахування, у разі якщо вони не мають разового характеру. Суд першої інстанції вірно мотивував свої висновки тим, що рішенням Конституційного Суду України № 9-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року надано офіційне тлумачення положень частини другої статті233 КЗпП України та статті 1.2 Закону України «Про оплату праці». З цього Рішення вбачається, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складової належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Відповідно до ст. 129 Конституції України, положень ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування наданого позивачем розрахунку щодо невиплаченої компенсації втрати частини загробної плати.

З висновками суду першої інстанції, що компенсація втрати частини доходів позивача у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати становить 39 610,60 грн., і така підлягає стягненню, належить погодитися.

Є встановленим, що на день звільнення позивача роботодавець не провів з ним остаточного розрахунку та не виплатив заборгованість по заробітній платі.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Статтею 117 цього Кодексу передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 зазначеного Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Відповідно до ч. 1 ст.27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення заробітної плати, затвердженого постановою Кабінет Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року.

Згідно із абз.3 п.2 Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно п.8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 143 886,60 грн. проведено відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року. Відповідачем зазначений розрахунок не спростований.

Заборгованість про заробітній платі перед позивачем становила 35 160,40 грн. Він звернувся за захистом своїх порушених прав до суду і рішенням від 13 грудня 2017 року його позов задоволено. Також в користь позивача підлягає стягненню компенсація втрати частини заробітку у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати. З урахуванням встановлено та принципу співмірності, колегія суддів прийшла до висновку, що в користь позивача з відповідача підлягає стягненню середній заробіток у якості відповідальності за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 40 000 грн. Відтак, у цій частині оскаржуване рішення підлягає зміні.

Керуючись: ст. 367, п.1,п.2 ч.1 ст.374, ст.ст. 375,376, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» задовольнити частково.

Рішення Залізничного районного суду м.Львова від 1 листопада 2018 року в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні змінити та зменшити цю суму з 143 886,50 грн. до 40 000 (сорок тисяч) грн.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 17 травня 2019 року.

Головуючий

Судді