Провадження № 22-ц/4808/780/19
Головуючий у 1 інстанції Татарінова О. А.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.

суддів: Мелінишин Г.П., Ясеновенко Л.В.

за участю секретаря Мельник О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду, ухвалене суддею Татаріновою О.А. 8 квітня 2019 року в м. Івано-Франківську, повний текст якого виготовлено 10 квітня 2019 року, у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Станіславська теплоенергетична компанія» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення,

в с т а н о в и в:

В листопаді 2016 року ТОВ «Станіславська теплоенергетична компанія» звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення в сумі 11008,61 грн., стягнення судових витрат.

В обґрунтування позовних вимог зазначили, що ТОВ «Станіславська теплоенергетична компанія» з квітня місяця 2012 року проводить господарську діяльність у сфері теплопостачання та надає послуги з централізованого опалення споживачу ОСОБА_1 , який є власником квартири АДРЕСА_1 . Станом на час звернення до суду відповідачем спожито послуг з централізованого опалення на суму 11008,61 грн., однак всупереч вимогам чинного законодавства України не оплачено вказаної вартості цих послуг, у зв`язку з чим у відповідача утворилася заборгованість перед позивачем.

При цьому відомостей про відключення квартири відповідача від мереж централізованого опалення у порядку, встановленому чинним законодавством, немає, а тому правові підстави для припинення нарахувань за надані позивачем послуги з централізованого опалення відсутні.

20.09.2017 року ТОВ «Станіславська теплоенергетична компанія» подало заяву про збільшення розміру позовних вимог та просило стягнути з відповідача на їх користь 17980 грн. 47 коп.

11.05.2019 року ТОВ «Станіславська теплоенергетична компанія» подало заяву про зменшення розміру позовних вимог та просило стягнути з відповідача на їх користь 17832 грн. 16 коп.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 08.04.2019 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Станіславська теплоенергетична компанія» заборгованість за послуги централізованого опалення за період з серпня 2012 року по липень 2017 року в розмірі 17832,16 гривень та судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1378,00 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу. Вважає дане рішення незаконним та необґрунтованим.

Вказує, що суд прийняв як належні та допустимі докази приєднані до позову три копії ліцензії, які не мають ні дати видачі, ні строку їх дії. Крім того, згідно реєстру Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики, комунальних послуг станом на 30.04.2019 року позивач не має ліцензії на ведення своєї діяльності. А з копій ліцензій, які були надані позивачем у інших судових провадженнях вбачається, що строк дії його трьох ліцензій закінчився ще 21.06.2017 року.

Зазначає також, що між відповідачем та позивачем відсутній договір про надання послуг з теплопостачання, послуги насправді не надавались і не надаються, оскільки квартира відповідача відключена від ЦО ще до 2006 року, що підтверджується долученою до матеріалів справи довідкою «Обслуговуючого кооперативу АДРЕСА_1» від 01.12.2016 року №931, де чітко вказано, що в будинку за адресою АДРЕСА_1 дійсно встановлено тепловий лічильник Pt500 заводський номер №808752 з 2010 року і працює до сьогоднішнього дня, по якому здійснюється нарахування плати за теплопостачання для мешканців будинку. На момент встановлення теплового лічильника в будинку квартиру АДРЕСА_1 від централізованого теплопостачання було відключено.

Що стосується твердження суду про те, що відповідачем не було дотримано процедури відключення від централізованої системи теплопостачання, оскільки отримавши дозвіл на встановлення автономного опалення в квартирі, ним не було подано належних та допустимих доказів на підтвердження встановлення такого опалення та акту про відключення квартири від теплопостачання, то зазначає, що ними було надано Витяг з протоколу №13 засідання комісії з надання дозволу на влаштування автономних систем теплопостачання у житлових будинках та будівлях громадсько-промислового призначення з відключенням їх від систем централізованого теплопостачання від 17.09.2007 року, яким відповідачу було дозволено проведення необхідних переобладнань для встановлення автономного опалення. А згідно листа Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України №8/10-769-13 від 13.03.2013 року, громадяни, які отримали дозвіл на відключення квартири до 12.12.2007 року, мають право здійснити та завершити відповідні роботи по відключенню квартири від мереж ЦО і ГВП і оформити їх у відповідності з чинним на той час Порядком». У матеріалах справи наявна також заява відповідача від 16.08.2007 року про припинення подачі теплоенергії у його квартиру, оскільки він проживає в США і, відколи, став власником, не укладав договір про надання послуг, яку ним було надано ще ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго», що виконувало послуги з теплопостачання до позивача.

На думку апелянта судом залишено поза увагою, що представником позивача було підтверджено в судовому засіданні відсутність заборгованості по будинку відповідача, що свідчить про те, що позивач вже отримав плату за надану ним теплову енергію в будинок відповідача згідно показників теплового лічильника.

Більше того, суд не зважає і на той факт, що відповідач став власником квартири 13.06.2006 року, коли позивача ще взагалі не існувало, бо зареєстровано його в державному реєстрі згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців серії АГ №252741 тільки 05.04.2012 року. Квартиру відповідачем було придбано уже без батарей від ЦО, а гарячого водопостачання в будинку ніколи не було, бо проектною документацією на корпоративний будинок передбачено нагрівання води самостійно газовими колонками.

Також суд не прийняв до уваги та не застосував строк позовної давності, про що наголошувала представник відповідача в судовому засіданні.

На підставі наведеного просить скасувати рішення Івано-Франківського міського суду від 08.04.2019 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Станіславська теплоенергетична компанія» подало відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначило, що із набранням чинності Законом України «Про ліцензування видів господарської діяльності» ліцензії з виробництва теплової енергії серії АВ №597517; транспортування теплової енергії серії АВ №597518 та постачання теплової енергії серії АВ №597519 набули статусу безстрокових, що спростовує доводи апелянта стосовно закінчення їх строку. Крім того, ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго», яке раніше обслуговувало даний будинок, передало відомості щодо житлових приміщень, власники яких здійснили відключення від мереж централізованого опалення, проте відомості про відключення квартири відповідача відсутні.

Що стосується відсутності договору зазначає, що позивачем в червні 2012 року було розпочато договірну компанію в частині впорядкування взаємовідносин з споживачами, обслуговування яких здійснюється від котельні на АДРЕСА_4 щодо забезпечення тепловою енергією, яку споживачі отримують для потреб на опалення та підігрів води, інформацію про яку було розміщено в ЗМІ та повідомленнях для споживачів. Жодного реагування зі сторони відповідача щодо наміру укладання договору так і не було. Оскільки встановлено, що відповідачу надавалися послуги, сам по собі факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення відповідача від обов`язку оплачувати надані послуги.

Крім того, відповідачем здійснено самовільне відключення квартири АДРЕСА_1 від мереж централізованого опалення, що є грубим порушенням, та не є підставою для звільнення від оплати за послугу з централізованого опалення.

Стосовно застосування строку позовної давності зазначають, що у матеріалах справи відсутні докази звернення відповідача до суду першої інстанції з відповідною заявою, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції не вправі розглядати таку заяву.

Просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду без змін.

В судовому засіданні апеляційного суду представник апелянта доводи апеляційної скарги підтримала з мотивів, наведених у ній.

Представники позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечили, просили рішення суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, відповідач зареєстрований та є власником квартири АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 14, 15, 40).

Даний будинок, в тому числі і квартира відповідача, підключені до системи централізованого постачання теплової енергії і гарячої води від котельні по АДРЕСА_4 .

Відповідно до Виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців ТОВ «Станіславська теплоенергетична компанія» створене у квітні 2012 року (т. 1, а.с. 6-7).

Рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 26.07.2012 року №508 ТОВ «Станіславська теплоенергетична компанія» визначено виконавцем послуг з централізованого опалення та підігріву води для населення, яке обслуговується від котельні на АДРЕСА_4 (т. 1, а.с. 137).

Рішенням Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради Івано-Франківської області від 08.02.2011 року №81 визначено тарифи на послуги теплопостачання для населення (т. 1, а.с. 16-18).

На підставі рішення Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради Івано-Франківської області від 07.08.2012 року №516 встановлено тарифи на послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води для населення (т. 1, а.с. 19-20).

Згідно наданого суду представником позивача розрахунку в ОСОБА_1 наявна заборгованість по оплаті за надані послуги у загальній сумі 17832,16 грн. (т. 1, а.с. 221-236).

Письмової заяви про застосування позовної давності сторона відповідача не подавала, позов взагалі не визнала. В апеляційній скарзі представник відповідача посилалась на усну заяву про застосування позовної давності, заявлену при розгляді справи в суді першої інстанції.

Встановлено також, що 16.08.2007 року ОСОБА_1 звертався до ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» із заявою про припинення подачі теплоенергії в його квартиру (т. 1, а.с. 57).

Згідно Витягу з протоколу №13 засідання комісії з надання дозволу на влаштування автономних систем теплопостачання у житлових будинках та будівлях громадсько-промислового призначення з відключенням їх від систем централізованого теплопостачання від 17.09.2007 року, міжвідомча комісія міськвиконкому, розглядаючи звернення ОСОБА_1 щодо влаштування автономної системи опалення і гарячого водопостачання, не заперечувала проти надання йому дозволу на проектно-пошукові роботи (т. 1, а.с. 59).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що заборгованість відповідача перед позивачем за надані послуги з централізованого опалення є підставною та обґрунтованою, а обов`язок відповідача оплачувати дані послуги випливає з вимоги закону.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками з огляду на наступне.

За положеннями частини першої ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Питання надання житлово-комунальних послуг регулюються спеціальним законодавством, а саме: Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Закону України «Про теплопостачання» та Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року №630 (із змінами) (далі - Правила).

Так, статтею 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газопостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Статтями 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначені обов`язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг. Зокрема, обов`язком споживача є укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору, а також оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом, а обов`язком виконавця - надання послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладення із споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Згідно пункту 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року за №630, ст. 19 Закону України «Про теплопостачання» оплата за надані послуги вноситься щомісячно.

Відповідно до ст. 67 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться, крім квартирної плати, за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Статтями 77, 78, 81 ЦПК України передбачено, що на сторони у справі покладається обов`язок по наданню належних та допустимих доказів як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, представник відповідача у своїй апеляційній скарзі посилається зокрема на відсутність у позивача ліцензій на ведення своєї діяльності, оскільки строк їх дії закінчився ще 21.06.2017 року.

Разом з тим, судом встановлено, що Товариству з обмеженою відповідальністю «Станіславська теплоенергетична компанія» згідно рішення Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №235 від 22.06.2012 року було видано ліцензії АВ №597517 на право провадження господарської діяльності з виробництва теплової енергії (крім діяльності з виробництва теплової енергії на теплоелектроцентралях, теплоелектростанціях, атомних електростанціях і когенераційних установках та установках з використанням нетрадиційних або поновлюваних джерел енергії), АВ №597518 на право провадження господарської діяльності з транспортування теплової енергії магістральними та місцевими (розподільчими) тепловими мережами та АВ №597519 на право провадження господарської діяльності з постачання теплової енергії (т. 2, а.с. 11, 12, 13).

28 червня 2015 року набув чинності Закон України «Про ліцензування видів господарської діяльності» від 2 березня 2015 року, відповідно до частини 6 статті 21 якого ліцензії, які є чинними на день набрання чинності цим Законом та мали обмежений термін дії, є безстроковими і можуть бути, за заявою ліцензіата, переоформлені відповідним органом ліцензування безкоштовно у тижневий строк.

Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №2251 від 01.09.2015 року постановлено переоформити ліцензії АВ №597517 на право провадження господарської діяльності з виробництва теплової енергії (крім діяльності з виробництва теплової енергії на теплоелектроцентралях, теплоелектростанціях, атомних електростанціях і когенераційних установках та установках з використанням нетрадиційних або поновлюваних джерел енергії), АВ №597518 на право провадження господарської діяльності з транспортування теплової енергії магістральними та місцевими (розподільчими) тепловими мережами, АВ №597519 на право провадження господарської діяльності з постачання теплової енергії, які видані ТОВ «Станіславська теплоенергетична компанія» на безстрокові (т. 1, а.с. 8-9, 10, 11). Ліцензії АВ №597517, АВ №597518, АВ №597519 визнано недійсними.

Що стосується посилання представника апелянта на відсутність договору про надання послуг з теплопостачання між позивачем та відповідачем, то з даного приводу слід зазначити наступне.

Відповідно до пункту 8 Правил надання послуг із централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року №630, послуги надаються споживачеві згідно із договором, що оформлюється на основі типового договору про надання послуг із централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.

Договір між позивачем та відповідачем не укладався, однак, обов`язок по укладенню договору покладається у тому числі й на споживача послуг, а тому, правовідносини, які виникли, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги» та Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року №-630.

Частиною першою статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору.

Згідно з пунктом 3 частини другої статті 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець зобов`язаний, підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Враховуючи наведене, обов`язок по укладанню договору про надання житлово-комунальних послуг покладено законодавцем як на споживача, так і на виконавця.

У частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, а відповідно до пункту 5 частини третьої статті 20 даного Закону у споживача є обов`язок оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі №6-2951цс15, постанові Верховного Суду від 25.04.2018 року у справі №344/10719/16-ц.

Не заслуговують на увагу також твердження представника відповідача про те, що належна ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 відключена від мережі централізованого опалення.

Так, питання відключення від мереж централізованого опалення та гарячого водопостачання житлових будинків регулюється Порядком відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання, затвердженим наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 22 листопада 2005 року №4 (із змінами, внесеними наказом Мінжитлокомунгоспу від 06 листопада 2007 року №169, який набув чинності з 09 грудня 2007 року) (далі - Порядок).

Вказаним Порядком встановлено, що таке відключення відбувається на підставі рішення постійно діючої міжвідомчої комісії, створеної органом місцевого самоврядування або місцевим органом виконавчої влади.

У п.п. 2.3-2.7 Порядку визначено, що отримання технічних умов може виконуватись безпосередньо заявником або відповідно до договору проектною чи проектно-монтажною організацією. Проект індивідуального (автономного) теплопостачання і відокремлення від мереж ЦО і ГВП виконує проектна або проектно-монтажна організація на підставі договору із заявником. Проект узгоджується з усіма організаціями, які видали технічні умови на підключення будинку до зовнішніх мереж. Відключення приміщень від внутрішньобудинкових мереж ЦО і ГВП виконується монтажною організацією, яка реалізує проект, за участю представника власника житлового будинку або уповноваженої ним особи, представника виконавця послуг з ЦО і ГВП та власника, наймача (орендаря) квартири (нежитлового приміщення) або уповноваженої ними особи. Роботи з відключення будинку від мереж ЦО і ГВП виконуються у міжопалювальний період. По закінченні робіт складається акт про відключення будинку від мереж ЦО і ГВП (додаток 4) і в десятиденний термін подається заявником до Комісії на затвердження. Після затвердження акта на черговому засіданні Комісії сторони переглядають умови договору про надання послуг з централізованого теплопостачання.

Разом з тим, акту за участю теплопостачальної організації, який є завершальним етапом проходження встановленої законодавством процедури відключення від мереж централізованого опалення, відповідач не надав, а тому, суд правильно вказав, що до оформлення акту про відключення від внутрішньобудинкових мереж централізованого опалення у позивача відсутні правові підстави для припинення нарахувань за послугу з централізованого опалення.

Відповідно до пунктів 25, 26, 30 пункту 3 Правил №630 відключення споживача від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства.

У разі наміру споживача припинити надання послуг з централізованого теплопостачання, останній не позбавлений можливості у передбачений законом спосіб провести відключення квартири від мереж теплопостачання.

Отже, самовільне відключення від мереж централізованого опалення не є підставою для звільнення від оплати за послуги теплопостачання.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі №6-1192цс15.

Щодо доводів апелянта про необхідність застосування наслідків спливу строку позовної давності до даних правовідносин, то такі є безпідставними з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

В силу ч. 1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (частина перша статті 261 ЦК України).

При цьому переривання позовної давності можливо лише в межах строку позовної давності. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (частини перша, третя статті 264 ЦК України).

Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Як зазначено в правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 13 січня 2016 року по справі №6-931цс15, судовий наказ відповідно до частини першої статті 95 ЦПК України є особливою формою судового рішення про стягнення з боржника грошових коштів або витребування майна за заявою особи, якій належить право такої вимоги.

Судом встановлено, що за заявою ТОВ «Станіславська теплоенергетична компанія» 14.03.2014 року Івано-Франківським міським судом було видано судовий наказ про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за надані послуги з централізованого опалення в сумі 1770,16 гривень, а позовну заяву по справі, що переглядається, було подано до суду 07.11.2016 року.

Ураховуючи те, що судовий захист права кредитора (виконавця послуг) на стягнення грошових коштів можна реалізувати у позовному провадженні та шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, подання ТОВ «Станіславська теплоенергетична компанія» заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому розділом ІІ ЦПК України, перериває перебіг позовної давності.

Таким чином, переглядаючи справу за наявними в ній доказами, та перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовної заяви.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав для зміни чи скасування судового рішення, ухваленого у встановленому законом порядку.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 слід залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 08.04.2019 року без змін.

В апеляційній скарзі представник відповідача також просить постановити окрему ухвалу щодо судді Івано-Франківського міського суду Татарінової О.А. з приводу винесення нею завідомо неправосудного рішення.

Статтею 385 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції у випадку і в порядку, встановлених статтею 262 цього Кодексу, може постановити окрему ухвалу.

Згідно з ч. 10 ст. 262 ЦПК України суд вищої інстанції може постановити окрему ухвалу в разі допущення судом нижчої інстанції порушення норм матеріального або процесуального права, незалежно від того, чи є такі порушення підставою для скасування або зміни судового рішення.

Окрема ухвала суду є процесуальним засобом судового впливу на виявлені під час судового розгляду грубі порушення законності, а також причини та умови, що цьому сприяли.

Правовими підставами постановлення окремої ухвали є виявлені під час розгляду справи порушення матеріального або процесуального права, встановлення причин та умов, що сприяли вчиненню таких порушень.

Однак, колегія суддів вважає, що твердження представника відповідача стосовно винесення суддею суду першої інстанції завідомо неправосудного рішення по даній справі не знайшли свого підтвердження, відтак, підстави для поставлення окремої ухвали відносно судді відсутні.

Частиною шостою ст. 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа незначної складності, то вона відноситься до малозначних справ.

За приписами п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 8 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п. 2. ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 11 липня 2019 року.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: Г.П. Мелінишин

Л.В. Ясеновенко