ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 687/1189/18
Провадження № 22-ц/4820/783/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2019 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Янчук Т.О. (суддя-доповідач),

Купельського А.В., Ярмолюка О.І.,

секретаря: Журбіцького В.О.,

учасники справи: представник апелянта ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Кредобанк» на рішення Чемеровецького районного суду Хмельницької області від 10 січня 2019 року (суддя Горобець Н.О.) за позовом Публічного акціонерного товариства «Кредобанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2018 року позивач АТ «Кредобанк» звернувся до суду із позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позов мотивував тим, що 08.02.2017 року між ПАТ «Кредобанк» і відповідачем було укладено кредитний договір № RF2-41185, за яким позичальник отримала кредит в розмірі 37100 грн. строком до 07 лютого 2022 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,1% на рік та щомісячної комісії. У зв`язку з невиконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором, 08 вересня 2017 року позивач направив на адресу відповідача повідомлення-вимогу про дострокове погашення заборгованості. Заборгованість відповідачем погашена не була і станом на 04.09.2018 року загальний розмір заборгованості становить 56244 грн. 78 коп., з них: 36502 грн. 53 коп. заборгованість за кредитом, 1154 грн. 89 коп. заборгованість за відсотками за користування кредитом, 13244 грн. 70 коп. заборгованості за комісією та 5342 грн. 66 коп. заборгованість за пенею. Вказані суми коштів позивач просив стягнути на його користь з відповідача.

Рішенням Чемеровецького районного суду Хмельницької області від 10 січня 2019 року позов задоволено частково: стягнуто з відповідача на користь позивача 38657,42 грн. заборгованості за кредитом та 1211,02 грн. судових витрат, в решті позову відмовлено. Відмовляючи у стягнення комісії в сумі 13244,70 грн., суд виходив з того, що умова укладеного між сторонами кредитного договору щодо щомісячної сплати комісії є нікчемною, адже при споживчому кредитуванні банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має платити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Зменшуючи суму пені до 1000 грн., суд виходив з майнового стану відповідача та стану її здоров`я.

В апеляційній скарзі АТ «Кредобанк», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що суд першої інстанції не врахував відсутності в Законі України «Про захист прав споживачів» норми саме про нікчемність кредитного договору в частині встановлення комісії за управління кредитом. В цій частині, на думку банку, договір є оспорюваним, а оскільки позовних вимог про визнання кредитного договору недійсним відповідач не заявляла, тому суд не міг самостійно визнавати його в тій чи іншій частині недійсним. Крім того, жодних змін у витратах позичальника не відбулося, про всі умови, в тому числі сукупну вартість кредиту, вона була належно повідомлена перед укладенням кредитного договору і погодилася на них. Крім того , апелянт зазначає, що суд помилково встановив суму нарахованої банком пені в розмірі 13244,70 грн., тоді як насправді вона становить 5342,66 грн. На думку банку, суд необґрунтовано зменшив належну до стягнення пеню, адже вона не перевищує розміру завданих збитків (заборгованості за кредитом).

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

В судовому засіданні представник апелянта ОСОБА_1 , підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечила, просить в її задоволенні відмовити. Вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд першої інстанції неправильно застосував ч. 3 ст. 551 ЦК України та не дотримався приписів частин 1, 6 ст. 81, частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України.

У зв`язку з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення (п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦК України).

Встановлено, що 08.02.2017 року між ПАТ «Кредобанк» і ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № RF2-41185, за умовами якого позивач надав відповідачу кредит на споживчі потреби в сумі 37100 гривень з терміном кредитування до 7 лютого 2022 року зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 2,1% на рік та сплатою комісій за управління кредитом. Умовами укладеного між сторонами кредитного договору передбачено щомісячну сплату тіла кредиту, процентів і комісії згідно графіку платежів (арк. спр. 8 12).

Банк свої зобов`язання перед позичальником за кредитним договором виконав в повному обсязі, надавши їй суму кредиту згідно меморіальних ордерів №№ 6979837 і 6979953 від 08 лютого 2017 року (арк. спр. 23).

Позивач порушила взяті на себе зобов`язання, допустила прострочення, припинивши своєчасно вносити визначені договором платежі, що в судовому засіданні визнала.

08 вересня 2017 року позивач надіслав відповідачу повідомлення-вимогу про необхідність достроково сплатити заборгованість по кредиту в сумі 40776,63 грн. протягом тридцяти календарних днів з дати отримання цього повідомлення (арк. спр. 26). Лист із зазначеною вимогою повернувся банку за закінченням терміну зберігання (арк. спр. 27 29). Зазначену вимогу відповідач отримала, згідно наявних у справі доказів, разом з позовною заявою 20 жовтня 2017 року (арк. спр. 37 38).

Станом на 04.09.2018 року банк нарахував відповідачу заборгованість на загальну суму 56244,78 грн., з яких 36502 грн. 53 коп. заборгованість за кредитом, 1154 грн. 89 коп. заборгованість за процентами за користування кредитом, 13244,70 грн. заборгованість за комісією, 5342,66 грн. заборгованість за пенею.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені також і Законом України «Про захист прав споживачів».

Згідно з абзацом третім частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній момент укладення кредитного договору), кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення договору) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (у редакції, чинній на момент укладення кредитного договору), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Пунктами 2.12, 4.1 кредитного договору передбачено сплату комісії за управління кредитом щомісячно відповідно до графіку платежів, тобто, як вбачається із зазначеного графіку, в сумі по 779,10 грн. щомісяця.

Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як управління кредитом не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає сплаті позичальником. Оскільки управління кредитом у зв`язку із його наданням відповідає економічним потребам лише самого банку, то такі дії не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.

Відмовляючи у стягненні комісії за управління кредитом, суд першої інстанції, з урахуванням правових позицій, висловлених Верховним Судом України у постановах від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16 та від 06 вересня 2017 року у справі № 6-2071цс16, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов обґрунтованого висновку про те, що умова пункту 2.1 кредитного договору про встановлення обов`язку позичальника щомісячно сплачувати банку комісію за управління кредитом відповідно до графіку платежів є нікчемною і не потребує визнання недійсною, внаслідок чого вимога про стягнення комісії в сумі 13244,70 грн. задоволенню не підлягає.

Така правова позиція відповідає і висновкам, зробленим Верховним Судом в постанові від 20 лютого 2019 року у справі № 666/4957/15-ц.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною другою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Як вбачається з пунктів 5.8., 5.9. кредитного договору, банк у випадках, передбачених п.3.3. кредитного договору, вправі вимагати дострокового повернення кредиту, процентів, комісій та інших належних до сплати платежів, про що письмово повідомляє позичальника. Позичальник зобов`язаний після отримання повідомлення банку, передбаченого п.5.8. цього розділу, усунути порушення умов кредитного договору, вказаних у повідомленні (згідно пунктів 3.3.2., 3.3.3. кредитного договору) протягом 30 календарних днів із дня отримання такого повідомлення. Якщо позичальник не усунув вказані порушення, то він зобов`язаний достроково повернути кредит, проценти, комісії та інші належні до сплати платежі за кредитним договором не пізніше 31-го календарного дня після отримання письмового повідомлення банку (п.5.8. кредитного договору).

Отримавши повідомлення-вимогу банку, відповідач добровільно не сплатила заборгованості.

Таким чином, вимога позивача про стягнення заборгованості за кредитом та процентами є правомірною.

Разом з тим, суд першої інстанції помилився при визначенні розміру суми заборгованості, що підлягає до стягнення.

Так, як вбачається з розрахунку заборгованості за договором кредиту (арк. спр. 21) та виписок по рахунку відповідача (арк. спр. 24, 25), позичальник сплатила банку в лютому та березні 2017 року комісію за управління кредитом («плату за розстрочку») на загальну суму 779,10 грн. Оскільки умова кредитного договору про сплату цієї комісії є нікчемною та виходячи з встановленої в п. 5.6. договору черговості погашення заборгованості цю суму слід зарахувати до сплачених позичальником процентів.

Таким чином, заборгованість за кредитом в сумі 36502,53 грн. та заборгованість за процентами в сумі 375,79 грн. (1154,89 грн. 779,10 грн.) слід стягнути з відповідача на користь позивача.

Що ж стосується заявленої банком до стягнення пені, то суд першої інстанції помилково застосував до визначення її розміру ч. 3 ст. 551 ЦК України. Згідно цієї норми закону, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Однак розмір нарахованої позивачем пені у даній справі не перевищує розміру збитків, а інші обставини, які мають істотне значення, жодними доказами не підтверджені. Відповідач не надала суду доказів на підтвердження ані свого майнового стану, ані стану здоров`я.

Відповідно до частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зазначеного суд першої інстанції не врахував, крім того, помилково встановив розмір пені в сумі 13244,70 грн., тоді як він насправді становить 5342,66 грн. (арк. спр. 22).

Зважаючи на зазначене, апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог на загальну суму 42220,98 грн. (36502,53 грн. заборгованості за тілом кредиту + 375,79 грн. заборгованості за процентами + 5342,66 грн. пені).

Оскільки апеляційну скаргу задоволено частково, судові витрати підлягають перерозподілу. Позов заявлено на суму 56244,78 грн. і задоволено на суму 42220,98 грн. Позивачем понесені судові витрати у вигляді судового збору, сплаченого в сумі 1762,00 грн. за подання позовної заяви, 2643,00 грн. за подання апеляційної скарги, всього 4405,00 грн. Таким чином, судові витрати, що підлягають стягнення з відповідача на користь позивача, пропорційно до задоволення позовних вимог становитимуть: 4405,00 грн. ? 42220,98 грн. ? 56244,78 грн. = 3306,68 грн.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Кредобанк» задовольнити частково.

Рішення Чемеровецького районного суду Хмельницької області від 10 січня 2019 року скасувати.

Позов Публічного акціонерного товариства «Кредобанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Кредобанк» 42220,98 грн. заборгованості за кредитним договором № RF2-41185 від 08 лютого 2017 року та 3306,68 грн. судових витрат, а всього 45527,66 грн. (сорок п`ять тисяч п`ятсот двадцять сім гривень 66 копійок).

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 17 травня 2019 року.

Судді: Т.О. Янчук

А.В. Купельський

О.І. Ярмолюк