Головуючий суду 1 інстанції - Юзефович І.О.
Доповідач -Коротенко Є.В.
Провадження № 22-ц/810/15/19
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2019 року м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - судді Коротенка Є.В.,

суддів: Дронської І.О., Карташова О.Ю.,

за участю секретаря Перишкіна Т.М.,

участники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

третя особа - Сєвєродонецька міська рада,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі Луганського апеляційного суду в м.Сєвєродонецьку Луганської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 13 грудня 2018 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона та відповідач є співвласниками жилого приміщення - квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1. У вказаній квартирі зареєстрований відповідач ОСОБА_3, але з 2007 року в ній не мешкає, комунальні послуги не сплачує, у зазначеному житловому приміщенні його речі відсутні.

Вважає, що ОСОБА_3 втратив право користування жилим приміщенням, а саме квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1, тому звернулася з вказаним позовом до суду.

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 13.12.2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, було відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_2 звернулася до суду з апеляційною скаргою на нього, вважає рішення незаконним, необґрунтованим, ухваленим із порушенням норм матеріального та процесуального права, просила оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно із ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом першої інстанції у відповідності до вимог ст.ст.89, 263 ЦПК України були повно і всебічно дослідженні обставини справи та дана належна оцінка доказам, на які сторони посилалися в суді першої інстанції. Суд правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Встановлено, що сторони у справі є співвласниками квартири АДРЕСА_2, що не заперечується учасниками справи та підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло, виданого 19.09.1995 року Житлово-комунальною конторою концерну «Луганськбуд» згідно з розпорядженням (наказом) від 18.09.1995 року №129. Зазначене право власності зареєстровано у Бюро технічної інвентаризації м.Сєвєродонецька Луганської області у реєстровій книзі за № 29 від 04.12.1995 року (а.с.9).

Як позивач, так і відповідач зареєстровані у вказаній квартирі з 13.02.1992 року (а.с.22).

Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Встановлено, що ОСОБА_3 тривалий час дійсно не проживає в спірній квартирі.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частинами першою, другою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 346 ЦК України врегульовані підстави припинення права власності, а саме: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викуп пам'яток культурної спадщини; примусове відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об'єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника; реквізиція; конфіскація; припинення юридичної особи чи смерті власника.

Відповідно до пункту 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 ЖК УРСР.

Судом першої інстанції встановлено, що квартира є спільним сумісним майном, набутим в результаті приватизації. Вирішуючи вимоги щодо наявності підстав для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, Сєвєродонецький міський суд вірно виходив з того, що відповідач не втратив право власності на вказану квартиру в силу вимог статей 319, 321 ЦК України, а тому визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування жилим приміщенням призведе до обмеження права останнього у користуванні своєю співвласністю.

Крім того, на думку апеляційного суду, суд першої інстанції, приймаючи до уваги положення ч.4 ст.206 ЦПК України, обгрунтовано відмовив у прийнятті визнання відповідачем позову, оскільки таке визнання суперечило б закону.

Також із матеріалів справи вбачається і підтверджено позивачкою в судовому засіданні апеляційного суду, що визнання відповідача втратившим право користування жилим приміщенням і, відповідно, зняття його з реєстрації їй потрібно виключно з метою подальшого оформлення житлової субсидії. Але суд констатує, що для оформлення житлової субсидії існує законодавчо встановлена процедура, а апелянтом будь-яких доказів звернення до соціальної служби із заявою про призначення субсидії та відмову у такому призначенні не надано.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання.

Разом із тим, між сторонами у справі взагалі відсутній будь-який спір, оскільки ОСОБА_3 визнає позовні вимоги і має бажання знятися з реєстрації із квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1. Але жодних доказів щодо неможливості реалізувати відповідачем таке бажання суду не надано.

З огляду на викладене, місцевий суд дійшов правильного висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, спір по суті вирішено правильно і законно, а тому колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 13 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 01 лютого 2019 року.

Головуючий Є.В. Коротенко

Судді: І.О. Дронська

О.Ю. Карташов