АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2019 року

м. Чернівці

справа № 727/967/16-ц

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Одинака О. О.

суддів Кулянди М.І., Половінкіної Н.Ю.

секретар Ковальчук Н.О.

позивач ОСОБА_1

відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3

апеляційна скарга ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 5 квітня 2019 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Чебан В.М.

встановив:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

В лютому 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом.

Позивач просив:

- визнати недійсною довіреність від 13 січня 2016 року, посвідчену приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Хоменко М.О. (реєстровий №165), яка видана ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_2 для представництва перед третіми особами;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , яка складається з двох житлових кімнат загальною площею 58,70 кв.м., в тому числі житловою площею 32,30 кв.м., посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Хоменко М.О. 28 січня 2016 року (реєстровий № 395);

- визнати недійсним договір довічного утримання (догляду), згідно з яким ОСОБА_3 передала у власність ОСОБА_2 вказану вище квартиру АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Хоменко М.О. 1 лютого 2016 року (реєстровий №482).

Позивач посилався на те, що ОСОБА_2 від імені ОСОБА_4 згідно довіреності від 28 січня 2016 року уклав договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , яка складається з двох житлових кімнат загальною площею 58,70 кв.м., в тому числі житловою площею 32,30 кв.м.

Скориставшись безпорадним станом ОСОБА_4 , ОСОБА_2 умисно здійснив продаж належної довірителю квартири АДРЕСА_1 за ціною 15 000 гривень, тобто за ціною, що була значно нижчою порівняно з цінами, що склалися на ринку нерухомого майна на момент укладення вищевказаного договору. Така угода була укладена за відсутності потреби продавати квартиру без узгодження з власником такої квартири. В порушення вимог статті 238 ЦК України ОСОБА_2 вчинив правочин від імені ОСОБА_4 у своїх інтересах та всупереч інтересам довірителя. Договір купівлі-продажу був укладений внаслідок зловмисної домовленості представника ОСОБА_4 - ОСОБА_2 з другою стороною ОСОБА_3

ОСОБА_4 , підписуючи довіреність, не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними внаслідок захворювання.

Укладаючи спірні договори купівлі-продажу та довічного утримання, відповідачі фактично позбавили позивача права на спадщину, чим порушили його права, як спадкоємця за законом після смерті свого батька ОСОБА_4

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 5 квітня 2019 року позов задоволено.

Визнано недійсною довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Хоменко М.О. 13 січня 2016 року (реєстровий №165).

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , яка складається з двох житлових кімнат загальною площею 58,70 кв.м., в тому числі житловою площею 32,30 кв.м., посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Хоменко М.О. 28 січня 2016 року (реєстровий №395).

Визнано недійсним договір довічного утримання (догляду), згідно з яким ОСОБА_3 передала у власність ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 , яка складається з двох житлових кімнат загальною площею 58,70 кв.м., в тому числі житловою площею 32,30 кв.м., посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Хоменко М.О. 1 лютого 2016 року (реєстровий №482).

Суд виходив з того, що ОСОБА_4 , підписуючи довіреність від свого імені на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 13 січня 2016 року, за своїм психічним станом не міг усвідомлювати значення своїх дій, надавати їм оцінку та керувати ними внаслідок психічного розладу.

Договір купівлі-продажу квартири від 28 січня 2016 року був укладений внаслідок зловмисної домовленості представника ОСОБА_4 - ОСОБА_2 з другою стороною ОСОБА_3 .

Оскільки є підстави для визнання довіреності від 13 січня 2016 року недійсною, то є також підстави визнати недійсними договори купівлі-продажу квартири від 28 січня 2016 року та довічного утримання від 1 лютого 2016 року.

Факт отримання ОСОБА_4 коштів за продаж квартири не підтверджено належними та допустимими доказами. Договір купівлі-продажу вчинено за два дні до смерті ОСОБА_4 , в той час, коли він не вставав з ліжка та не міг розпоряджатися своїми коштами.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Апелянт вказує на те, що суд першої інстанції помилково не прийняв, як доказ, висновок судово-психіатричного експерта №53 від 7 грудня 2017 року та належним чином не врахував заяву ОСОБА_4 від 13 січня 2016 року на ім`я приватного нотаріуса ОСОБА_5 та пояснення останньої.

Застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які передбачені статтями 225 та 232 ЦК України є помилковим та взаємовиключним.

Вважав, що позивач неправильно обрав спосіб судового захисту своїх прав.

Узагальнені доводи та заперечень інших учасників справи

ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_6 , подала відзив на апеляційну скаргу.

Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Посилається на те, що аргументи ОСОБА_3 , викладені в апеляційній скарзі, є безпідставними.

Вказує на те, що під час розгляду справи судом першої інстанції правильно оцінено докази в їх сукупності та наведено мотиви щодо прийняття таких доказів.

Зазначав, що відповідачі на день посвідчення довіреності та договору купівлі-продажу спірної квартири усвідомлювали, що вчиняють правочини всупереч інтересам довірителя та бажали настання для нього негативних наслідків, при цьому діяли в своїх інтересах.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

Згідно витягу про державну реєстрацію від 28 вересня 2012 року №35657885 вбачається, що квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_4 (а.с.112 т.1).

13 січня 2016 року ОСОБА_4 звернувся до приватного нотаріуса Хоменко М.О. з заявою, в якій просив посвідчити довіреність на розпорядження його рухомим та нерухомим майном. В ній зазначено, що довіреність ним прочитана, зрозуміла та відповідає його волі (а.с.101 т.1).

13 січня 2016 року приватним нотаріусом Хоменко М.О. було посвідчено довіреність від 13 січня 2016 року, згідно з якою ОСОБА_4 уповноважив ОСОБА_2 або ОСОБА_3 на представництво перед третіми особами (а.с.97 т.1).

28 січня 2016 року ОСОБА_4 , від імені якого діяв ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 уклали договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_1 (а.с.11-12 т.1).

Згідно свідоцтва про смерть від 2 лютого 2016 року серії НОМЕР_1 ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.9 т.1).

З довідки про причину смерті №111 від 1 лютого 2016 року вбачається, що причиною смерті ОСОБА_4 було набухання речовини головного мозку, алкогольна енцефалопатія, синдром Гайе- Верніке (а.с.10 т.1).

З інформаційної довідки від 12 лютого 2016 року №53104761 вбачається, що власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 на підставі договору довічного утримання (догляду) від 1 лютого 2016 року (а.с.47-48 т.1).

З довідки приватного нотаріуса Зеленської М.В. від 4 лютого 2016 року №05/02-14-01/2016 вбачається, що ОСОБА_1 є спадкоємцем після смерті батька ОСОБА_4 , який на день смерті проживав і був зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1 (а.с.15 т.1).

З довідки КЖРЕП від 4 лютого 2016 року №530 вбачається, що ОСОБА_8 постійно проживав та перебував на реєстраційному обліку за місцем проживання у квартирі АДРЕСА_1 (а.с.16 т.1).

Згідно висновку експерта №97 від 31 січня 2017 року смерть ОСОБА_4 настала від гострого отруєння етанолом (а.с.199-201 т.1).

Згідно висновку судово-психіатричного експерта №88 від 1 лютого 2017 року ОСОБА_4 за життя станом на 13 січня 2016 року виявляв ознаки психічного розладу у формі розладів психіки та поведінки внаслідок вживання алкоголю. За своїм психічним станом ОСОБА_4 за життя станом на 13 січня 2016 року та 28 січня 2016 року не міг усвідомлювати значення своїх дій, надавати їм оцінку та керувати ними (а.с.203-207 т.1).

Згідно висновку судово-психіатричного експерта №53 від 7 грудня 2017 року ОСОБА_4 на момент складання довіреності від 13 січня 2016 року виявляв психічний розлад у формі синдрому залежності від алкоголю, за своїм психічним станом був здатний усвідомлювати значення дій та керувати ними. Дати відповідь на питання про психічний стан ОСОБА_4 та його здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними станом на 28 січня 2016 року не є можливим, оскільки в матеріалах справи немає даних про те, що цього дня ОСОБА_4 особисто вчиняв будь-які юридично значимі дії (а.с.49-59 т.2).

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з наступних підстав.

Так, статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Згідно частини 1 статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 1 статті стаття 225 ЦК України встановлено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Згідно частини 1 статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю.

Відповідно до частини 1 статті 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

Згідно частини 1 статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Статтею 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно частини 1 статті 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України визначено питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції не врахував, що позивач обрав спосіб захисту, який не є ефективним.

Згідно частини 1 статті 15, частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

У частині 5 статті 1268 ЦК України передбачено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

У постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 6-318цс15 зроблено висновок про те, що згідно статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. На підставі частини 5 статті 1268 ЦК України спадщина належить спадкоємцю незалежно від часу її прийняття з часу відкриття спадщини. Статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, в тому числі і на витребування цього майна від добросовісного набувача.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц (провадження № 14-208цс18) зроблено висновок про те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

У постанові Великої Палати Верховного суду від 28 листопада 2018 року у справі №504/2864/13-ц викладена правова позиція про те, що зобов`язання з реституції виникають внаслідок недійсності правочину (його нікчемності чи визнання судом недійсним). Реституція є заходом, спрямованим на приведення майнового стану сторін недійсного правочину до стану, який вони мали до вчинення такого правочину. Вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного, зокрема нікчемного, правочину, за правилами реституції може бути адресована тільки стороні цього правочину. Крім того, реституцію можна застосувати лише у випадку, коли предмет недійсного правочину станом на час вирішення відповідного питання перебуває в тієї сторони недійсного правочину, якій він був переданий.

Приписи частини 1 статті 216 ЦК України не застосовуються як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не можуть задовольнятися позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину (див. висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 29 березня 2017 року у справі № 6-3104цс16).

Права особи, яка вважає себе власником майна, не захищаються шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням статей 215 і 216 ЦК України. Такий захист можливий шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача (див. висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 31 жовтня 2012 року у справі № 6-53цс12).

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (близький за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).

З огляду на вказане вище, ефективним способом захисту права позивача, як спадкоємця після смерті свого батька ОСОБА_4 , є пред`явлення до суду віндикаційного позову до останнього набувача спірного нерухомого майна ОСОБА_2 з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України, а не вимоги про визнання недійсними оспорюваних договорів.

Помилковим є висновок суду про можливість визнання недійсною довіреності від 13 січня 2016 року на підставі статті 225 ЦК України.

Для визначення наявності стану, в якому громадянин не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння та ін.) на момент укладення угоди, суд призначає судово-психіатричну експертизу. Вимоги про визнання угоди недійсною з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент укладення угоди особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину необхідно робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи могла в конкретний момент вчинення правочину особа розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Отже, для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Таку правову позицію Верховний Суд виклав у постанові від 13 травня 2019 року у справі № 372/830/17.

Суд першої інстанції дав неправильну оцінку доказам у справі, дійшов помилкового висновку про наявність підстав для визнання оспорюваної довіреності недійсною з підстав, які зазначені в статті 225 ЦК України.

Як вбачається з рішення суду першої інстанції, суд визнав недійсною довіреність від 13 січня 2016 року на підставі висновку судово-психіатричного експерта від 1 лютого 2017 року №88 та не прийняв як доказ висновок судово-психіатричного експерта від 7 грудня 2017 року №53.

Зокрема, в рішенні суд зазначив про те, що висновок судово-психіатричного експерта від 7 грудня 2017 року №53 суперечить висновку судово-психіатричного експерта від 1 лютого 2017 року №88 та фактичним обставинам справи.

У вказаному вище висновку не надано відповіді на всі питання, які поставлені судом перед експертами, не в повній мірі надано оцінку медичній документації, не враховані протиріччя та розбіжності в поясненнях свідків, дослідницька частина та підсумкові висновки є суперечливими, не вказано причин розбіжностей з висновком первинної експертизи.

Такий висновок суду першої інстанції є помилковим з огляду на наступне.

Згідно частини 1 статті 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Відповідно до частини 2 статті 113 ЦПК України якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Шевченківського районного суду міста Чернівці від 17 березня 2017 року суд з підстав, які передбачені частиною 2 статті 113 ЦПК України призначив повторну судово-психіатричну експертизу, а отже мав сумніви щодо обґрунтованості первісного висновку (а.с.239-240 т.2).

Відсутність відповіді на всі питання не свідчить про необґрунтованість висновку експертизи від 17 грудня 2017 року. З мотивувальної частини висновку вбачається, що експерт навів переконливі мотиви щодо ненадання відповіді на питання щодо психічного стану ОСОБА_4 та його здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними станом на 28 січня 2016 року.

Суд першої інстанції також не врахував, що показання свідків мають лише побічне значення для встановлення того, чи могла в конкретний момент вчинення правочину особа розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

З матеріалів справи також вбачається, що позивач ОСОБА_1 не довів, що висновок судово-психіатричного експерта від 7 грудня 2017 року №53 є необґрунтованим та таким, що не відповідає матеріалам та обставинам справи.

Суд апеляційної інстанції вважає висновок судово-психіатричного експерта від 7 грудня 2016 року №53 обґрунтованим та таким, що відповідає іншим матеріалам справи та не викликає сумнівів в його правильності.

За таких обставин позивач не надав суду належних та допустимих доказів про те, що ОСОБА_4 на момент підписання вказаної вище довіреності не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними.

Помилковим є висновок суду про наявність підстав для визнання договору купівлі-квартири від 28 січня 2016 року недійсним відповідно до правил статті 232 ЦК України.

Згідно з частиною 1 статті 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

За змістом зазначеної норми закону необхідними ознаками правочину, вчиненого у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою є: 1) наявність умисного зговору між представником потерпілої сторони правочину і другої сторони з метою отримання власної або обопільної вигоди; 2) виникнення негативних наслідків для довірителя та незгода його з такими наслідками; 3) дії представника здійснюються в межах наданих йому повноважень.

Верховний Суд України в пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначив, що для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.

Таку правову позицію Верховний Суд виклав у постанові від 21 листопада 2018 року у справі №592/3295/16-ц.

З матеріалів справи вбачається, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів вчинення вищевказаного договору купівлі-продажу спірної квартири в результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою.

Посилання позивача на ті обставини, що спірну квартиру було продано представником ОСОБА_4 своїй матері за заниженою вартістю, не доводять наявність зловмисної домовленості між вказаними особами.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, яку Верховний Суд виклав у постанові від 22 травня 2019 року у справі № 554/9882/15-ц.

Як вбачається зі змісту довіреності, ОСОБА_4 уповноважив ОСОБА_2 на розпорядження всім належним йому рухомим та нерухомим майном, в тому числі і на укладення договорів купівлі-продажу такого майна.

Отже, укладаючи договір купівлі-продажу спірної квартири, ОСОБА_2 діяв в межах повноважень наданих йому довірителем ОСОБА_4 відповідно до вищевказаної довіреності та в інтересах довірителя ОСОБА_4 .

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції також не врахував, що невиконання представником обов`язку щодо передачі коштів отриманих за договором купівлі-продажу довірителю не може бути підставою для визнання судом недійсним такого правочину.

З огляду на вказане, також відсутні підстави для визнання недійсним договору довічного утримання (догляду) від 1 лютого 2016 року

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові.

Щодо судових витрат

Відповідно до правил статті 141 ЦПК України слід змінити розподіл судових витрат.

З мотивувальної частини постанови вбачається, що апеляційний суд приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення про відмову в позові.

З квитанції від 24 квітня 2018 року вбачається, що ОСОБА_3 за подання до суду апеляційної скарги сплатила судовий збір в сумі 11 988 гривень 61 копійку (а.с.150 т.2).

З позовної заяви вбачається, що позивач пред`явив до суду три самостійні вимоги немайнового характеру.

За подання до суду позову позивач зобов`язаний був сплатити судовий збір в сумі 1623 гривні 60 копійок.

Згідно підпункту 6 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» від 8 липня 2011 року, № 3674-VI ставка судового збору за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду складає 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

З урахуванням пред`явлених позовних вимог та відповідно до положень Закону України «Про судовий збір» від 8 липня 2011 року, № 3674-VI апелянт повинен був сплатити судовий збір за подання до суду апеляційної скарги в сумі 2480 гривень 40 копійок.

Отже, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 слід стягнути 2480 гривень 40 копійок в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 5 квітня 2019 року скасувати.

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсними довіреності, договору купівлі-продажу квартири та договору довічного утримання відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 2480 (дві тисячі чотириста вісімдесят) гривень 40 копійок в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Дата складання повної постанови 21 червня 2019 року.

Головуючий О.О. Одинак

Судді: М.І. Кулянда

Н.Ю. Половінкіна