Справа № 161/3557/19 Головуючий у 1 інстанції: Пахолюк А. М.
Провадження № 22-ц/802/890/19 Категорія: 31 Доповідач: Шевчук Л. Я.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 вересня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Шевчук Л.Я.,

суддів - Данилюк В.А.,Киці С.І.,

секретар с/з - Вергун Т.С.,

з участю:

представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - Яковчук О.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Українська залізниця», третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Виробничий структурний підрозділ «Локомотивне депо Здолбунів», про відшкодування майнової та моральної шкоди, за апеляційною скаргою відповідача Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 червня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

В лютому 2019 року ОСОБА_2 звернувся в суд із зазначеними позовними вимогами, які обґрунтовував тим, що 18 травня 2017 року сталася дорожньо - транспортна пригода, в результаті чого тепловоз МЧЕ-3 із вантажними вагонами наїхав на його дочку ОСОБА_3 , яка внаслідок дорожньо-транспортної пригоди загинула .

Постановою старшого слідчого відділу розслідувань злочинів у сфері транспорту слідчого управління Головного управління національної поліції у Волинській області від 30 червня 2017 року кримінальне провадження було закрито з підстав відсутності в діях машиніста тепловоза складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 276 КК України.

Позивач також зазначив, що внаслідок смерті дочки він зазнав значних моральних страждань та поніс певні витрати на поховання, а тому просив суд стягнути з відповідача у свою користь заподіяну моральну шкоду в розмірі 200000,00 грн та 76 780,00 грн матеріальної шкоди.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 червня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Постановлено стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в користь ОСОБА_2 майнову шкоду в розмірі 3390,00 грн та 50000,00 моральної шкоди.

В решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із постановленим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу на це рішення, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 .

Апеляційну скаргу відповідача слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з наступних підстав.

Судом встановлено, що 18 травня 2017 року по вул. Задворецькій в м. Луцьку відбувся наїзд тепловоза МЧЕ-3 із вантажними вагонами на пішохода ОСОБА_3 , яка загинула на місці дорожньо-транспортної пригоди (а.с. 11-12).

Постановою старшого слідчого відділу розслідування злочинів у сфері транспорту слідчого управління Головного управління Національної поліції у Волинській області від 30 червня 2017 року кримінальне провадження закрито з підстав відсутності в діях машиніста тепловоза складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 276 КК України. Постановою про закриття кримінального провадження встановлено, що причиною нещасного випадку на залізниці стала неуважність самої потерпілої ОСОБА_3 (а.с. 8-10).

Крім того, в судовому засіданні встановлено, що машиніст тепловоза ОСОБА_4 перебував у трудових відносинах з відповідачем Акціонерним товариством «Українська залізниця». Нещасний випадок на залізниці стався під час виконання ОСОБА_4 своїх трудових обов`язків.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що позивачу внаслідок смерті його дитини була заподіяна як майнова так і моральна шкоду.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи і зроблені з дотриманням вимог закону.

Відповідно до частини 1 статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

За положеннями частини 2, 5 статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК України), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид).

Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшено (але не може бути повністю відмовлено у відшкодуванні шкоди).

Положення статті 1193 ЦК України про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність.

Судом при цьому встановлено, що причиною нещасного випадку на залізниці стала неуважність учениці 10-А класу ОСОБА_3 , яка переходила залізничні колії, була в наушниках та дивилась в телефон, машиніст тепловоза ЧМЕ 1809 подавав повторні звукові сигнали та застосував екстрене гальмування, однак уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_3 не зміг (а.с. 10).

Таким чином, судом встановлено, що дочка позивача загинула в результаті дорожньо-транспортної пригоди на залізниці.

Відтак відповідач АТ «Українські залізниці», з яким машиніст тепловоза перебував в трудових відносинах, несе відповідальність по відшкодуванню шкоди, заподіяної джерелом підвищеної небезпеки.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 .

Колегія суддів також погоджується з визначеним судом розміром майнової та моральної шкоди з огляду на наступне.

Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації.

Стягуючи з відповідача в користь позивача 50000,00 грн моральної шкоди, суд правомірно врахував, що в результаті дорожньо - транспортної пригоди загинула дочка позивачу, що призвело до непоправної втрати. Також суд, зменшуючи розмір моральної шкоди, яку позивач просив стягнути у свою користь, правомірно врахував, що причиною нещасного випадку на залізниці стала неуважність самої потерпілої ОСОБА_3 . При цьому суд виходив із засад розумності, виваженості та справедливості.

Пункт 1 частини 2 статті 1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала , якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Згідно з частиною 1 статті 1201 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника.

Згідно з поданими позивачем товарним чеком від 19 травня 2017 року, накладної № 120 від 19 травня 2017 року та накладної № 0148 від 19 травня 2017 року останній поніс витрати на поховання в розмірі 790 грн (250 грн - вартість обручки + 340 грн - вартість ритуального вінка + 200 грн - вартість хреста - підвіски) (а.с.35,36,37).

Витрати на виготовлення пам`ятників і огорож визначаються, виходячи з їх фактичної вартості, але не вище граничної вартості стандартних пам`ятників і огорож у даній місцевості.

Судом встановлено, що гранична вартість стандартних пам`ятників і огорож у Волинській області складає 2600 грн., а тому суд обгрунтовано стягнув з відповідача в користь позивача майнову шкоду у розмірі 3390 грн (2600 грн - вартість виготовлення стандартного пам`ятника + 790 грн - витрати на поховання).

Доводи апеляційної скарги відповідача не впливають на правильність рішення суду рішення суду першої інстанції, яке постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу відповідача Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 червня 2019 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 11 вересня 2019 року.

Головуючий

Судді