Постанова

Іменем України

02 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 0805/6538/2012

провадження № 61-16685св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

треті особи: управління держгеокадастру у Вільнянському районі Запорізької області, Михайлівська сільська рада Вільнянського району Запорізької області,

особа, яка подала апеляційну та касаційну скаргу - ОСОБА_4 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області у складі судді Кіяшко В. О. від 01 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області, у складі колегії суддів: Крилової О. В., Дзярука М. П., Трофимової Д. А., від 09 березня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2012 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: управління держгеокадастру у Вільнянському районі Запорізької області, Михайлівська сільська рада Вільнянського району Запорізької області про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки та скасування державного акту на земельну ділянку.

Позовна заява мотивована тим, що оспорюваним договором, укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 23 квітня 2002 року порушено його право користування земельною ділянкою площею 0,0053 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки на підставі рішення органу місцевого самоврядування від 21 листопада 2001 року № 125 йому виділена ця земельна ділянка, на якій збудований гараж, а нові власники перешкоджають у користуванні гаражем.

Короткий зміст оскаржуваних судових рішень

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 01 грудня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 09 березня 2017 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 23 квітня 2002 року № 727, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений державним нотаріусом Вільнянської державної нотаріальної контори Коробкою О. В. в частині продажу земельної ділянки площею 0,0053 га для будівництва і обслуговування гаражу. В задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Судові рішення мотивовано тим, що на час укладення оспорюваного договору купівлі-продажу частина відчуженої за договором земельної ділянки вже була вилучена у ОСОБА_3 , а відтак вона не мала права розпоряджатися нею. ОСОБА_1 до 2012 року користувався спірним гаражем і питання щодо вилучення земельної ділянки попередній власник не порушувала. Крім того, позивачем не пропущено строк звернення до суду із зазначеним позовом, оскільки спір виник тоді, коли почались перешкоди у користуванні гаражем, розташованим на спірній земельній ділянці.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що права ОСОБА_4 порушені оспорюваним договором купівлі продажу земельної ділянки, оскільки з 12 серпня 2014 року вона є власником земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,095 га. ОСОБА_1 не був стороною договору купівлі-продажу земельної ділянки, тому не може вимагати визнати цей договір частково недійсним. Судами не враховано, що спірна земельна ділянка ніколи не передавалась ОСОБА_1 та останнім пропущено строк позовної давності.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки», у справі № 714/854/15-ц (провадження № 61-27905св18) призначено повторний автоматизований розподіл.

03 червня 2019 року справу розподілено судді-доповідачу.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії І-ЗП № 026495 ОСОБА_3 належала земельна ділянка площею 0,095 га, із якої рішенням виконавчого комітету Михайлівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області від 21 листопада 2001 року № 125 вилучено 0,0053 га, за заявою ОСОБА_3 , у зв`язку з чим внесено зміни у вказаний державний акт (а. с. 7, 10).

Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 23 квітня 2002 рокуОСОБА_3 продала ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,095 га розташовану на території с. Михайлівка Михайлівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області (а. с. 9).

Заочним рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 12 серпня 2014 року визнано дійсним договір купівлі - продажу житлового будинку АДРЕСА_1 та прилеглу до нього земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,095 га, укладений 05 липня 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , яка діяла за довіреністю в інтересах ОСОБА_2 та визнано за ОСОБА_4 право власності на це нерухоме майно.

Відповідно до рішення виконавчого комітету Михайлівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області від 21 листопада 2001 року № 126 ОСОБА_1 виділено земельну ділянку розміром 0,0053 га, на якій збудовано гараж, та за його заявою у 2012 році присвоєно поштову адресу цій земельній ділянці для будівництва і обслуговування гаражу рішенням виконавчого комітету Михайлівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області від 14 серпня 2012 року № 144 (а. с. 8, 11).

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 41 Конституції України громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону.

Частиною першою статті 15 ЦК Українивизначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 396 ЦКУкраїни особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Частиною п`ятою статті 116 ЗК України визначено, що земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Встановивши, що у 2001 році органом місцевого самоврядування у встановленому законом порядку припинено право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку розміром 0,0053 га, шляхом її вилучення у власника за його згодою, а у ОСОБА_1 виникло право користування цією земельною ділянкою, суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку, що з 2001 року ОСОБА_1 є законним користувачем спірної земельної ділянки, право якого підлягає захисту.

Згідно із частиною першою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно із статтею 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Установивши, що на час продажу у 2002 році земельної ділянки із спірною частиною (0,0053 га) ОСОБА_3 вже не була власником цієї частини земельної ділянки, а право користування спірною земельною ділянкою ОСОБА_1 порушено шляхом відчуження її ОСОБА_2 , суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, дослідивши докази у справі й надавши їм належну правову оцінку, дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для часткового визнання оспорюваного договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним.

Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_1 не був стороною договору купівлі-продажу земельної ділянки та не може заперечувати його дійсність є необгрунтованими, оскільки він, як заінтересована особа, яка має речове право на частину спірної земельної ділянки, може заперечувати його дійсність на підставі частини третьої статті 215 ЦК України. При цьому суд бере до уваги, що спірна земельна ділянка була вилучена у ОСОБА_3 за її згодою та передана ОСОБА_1 у користування в 2001 році рішенням сільської ради, на час відчуження у 2002 році частина земельної ділянки вже була зайнята ОСОБА_1 і сторонами цей факт не оспорювався.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивний (сам факт порушення права) так і суб`єктивний ( особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти . Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

За змістом статей 256, 267 ЦК України суд може відмовити в позові через сплив без поважних причин строку звернення до суду лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог і спливу строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Така правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 10 червня 2015 року у справі № 6-267цс15, від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-152цс14.

Судами попередніх інстанцій правильно відмовлено у застосуванні наслідків спливу строку позовної давності, оскільки в силу вимог статей 256, частини першої статті 261 ЦК України ОСОБА_1 не пропущено цей строк, останній дізнався про порушення права на користування земельною ділянкою у 2012 році, коли нові власники спірної земельної ділянки, на якій розташований гараж стали перешкоджати йому у його користуванні.

За таких обставин, доводи касаційної скарги про пропуск строку позовної давності ОСОБА_1 є безпідставними таспростовуються вищевикладеним.

Судові рішення першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків судів обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують тазводяться лише до переоцінки доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 01 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 09 березня 2017 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара