ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 638/8755/17 Головуючий суддя І інстанції Семіряд І. В.
Провадження № 22-ц/818/1192/19 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із договорів дарування
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2019 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Кіся П.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря судового засідання Колесник О.Е.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на повторне заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 04 грудня 2018 року, ухвалене у складі судді Семіряд І.В., по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Мангушева Ольга Степанівна, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Зайцева Оксана Юріївна про визнання договорів дарування недійсними,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 09.06.2017 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати недійсним договори дарування від 22.12.2015 та від 28.09.16, що були укладені між відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 11 січня 2017 року рішенням апеляційного суду Харківської області було скасоване заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 серпня 2015 року, яким за ОСОБА_1 було визнано право власності на 1/2 частини у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 . У задоволенні позову було відмолено.

Послався на те, що рішенням апеляційного суду Харківської області від 11 січня 2017 року по іншій справі було встановлено, що спірна квартира не належить до спільного сумісного майна подружжя, тобто є особистою власністю позивача. За спірними договорами дарування без його згоди було передано його особисте майно, внаслідок чого було порушене його право власності, а тому договори дарування є недійсними.

Повторним заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 04 грудня 2018 року було задоволено позов ОСОБА_2

Визнано недійсним договір дарування від 22.12.2015, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Мангушевою О.Є. та зареєстровано в реєстрі за № 1460.

Визнано недійсним договір дарування від 28.09.16, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Зайцевою О.Ю. та зареєстровано в реєстрі за № 723.

Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі по 640 грн. з кожного.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що в порушення процесуальних норм права, судом першої інстанції не було повно та всебічно з`ясовано всі істотні обставини справи, що призвело до винесення неправомірного рішення. Зазначено, що на момент укладення перелічених договорів вона була законним власником частини квартири АДРЕСА_1 та вільно могла розпоряджатися належною їй власністю.

Учасники справи не скористались правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу, що не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції відповідно до норми ч. 3 ст. 360 ЦПК України.

Частина третя статті 3 ЦПК Українипередбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Колегія суддів, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України вислухала доповідь судді-доповідача, представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 , відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , за відсутності інших учасників справи, які належним чином повідомлені про судове засідання, що не перешкоджає розгляду справи згідно положень ст. 372 ЦПК України, перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та розглянутого судом позову, вважає, що скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

У статті 263 ЦПК України визначені наступні вимоги до законності і обґрунтованість судового рішення:

1. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

2. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

3. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

5. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.

Оскаржуване рішення відповідає вказаним вимогам.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачу ОСОБА_2 належала квартира за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі договору міни від 05.12.2001 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Беседою Т.Д. та зареєстрованого у Харківському міському бюро технічної інвентаризації 10 грудня 2001 року за реєстровим № П - 1 - 2730. (а. с. 6)

Заочним рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 серпня 2015 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 та припинено право спільної сумісної власності на спірну квартиру, визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_2 , житловою площею 64,8 кв.м, загальною площею 96,6 кв.м., визнано за ним право власності на 1/2 частину квартири.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 11 січня 2017 року заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 серпня 2015 року скасовано і ухвалено нове, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину майна.

Таким чином, право власності позивача, ОСОБА_2 було поновлено.

Між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 22.12.2015 був укладений договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Мангушевою О.С. та зареєстровано в реєстрі за № 1460, відповідно до якого передано у власність ОСОБА_3 1/6 частки у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Крім того, 28.09.16 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Зайцевою О.Ю. та зареєстровано в реєстрі за № 723, відповідно до якого передано у власність ОСОБА_3 3/12 частки у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна від 19.05.2017 № 87564834, власниками спірної квартири є 3/12 частини та 1/6 частина квартири належить ОСОБА_3 , 1/12 частина квартири належить ОСОБА_1 (а.с. 15-16)

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції свої висновки мотивував тим, що ОСОБА_1 не була власником спірної квартири на час укладання договорів дарування від 22.12.15 та від 28.09.16, отже є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, статті 203 ЦК України, відповідно підлягають визнанню недійсними.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками районного суду.

Нормами ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 11 січня 2017 року у справі № 638/9416/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину майна, що є у спільній сумісній власності подружжя встановлені наступні обставини, які відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України мають преюдиціальне значення по цій справі.

За договором міни від 05.12.2001 спірна квартира АДРЕСА_1 була одержана ОСОБА_2 у власність в обмін на квартиру АДРЕСА_3 . Згідно п. 4 договору міна здійснена без доплати.

В свою чергу квартира номер АДРЕСА_4 належала ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі договору дарування, посвідченого Шостою Харківською державною нотаріальною конторою 05.11.1990 року.

За змістом ст. 24 КпШС, який діяв на той час, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

З огляду на те, що спірну квартиру АДРЕСА_1 , було придбано позивачем ОСОБА_2 в обмін на його особисте майно (роздільне майно подружжя), то відповідно вона не належить до спільного майна, нажитого подружжям, та не підлягає поділу як на підставі ст. 28 КпШС так і ст. 70 СК України.

Колегія суддів відхиляє доводи відповідача про те, що квартиру АДРЕСА_3 було придбано позивачем та відповідачем за спільні кошти, оскільки вони на підставі ч. 4 ст. 82 ЦПК України спростовуються вищевказаними обставинами, які мають преюдиціальне значення по цій справі і тому відповідно до принципу правової визначеності, який є елементом принципу верховенства права, ст. 10 ЦПК України, при наявності чинного рішення суду апеляційної інстанції від 11 січня 2017 року по справі № 638/9416/15-ц не підлягають повторному доведенню судом по цій справі.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, а частиною 2 цієї статті передбачено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За змістом ч. 1 ст. 317 Цивільного Кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 , ч. 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Статтею 215 Цивільного кодексу України закріплено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені у статті 203 Цивільного Кодексу України, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Таким чином, лише власник може укладати договір дарування майна та передати у власність майно.

Суд апеляційної інстанції відхиляє доводи скарги про те, що на час укладення спірних договорів дарування рішення суду про визнання за нею права власності було чинним, оскільки скасування такого рішення у подальшому тягне за собою поновлення права особистої власності позивача на спірну квартиру АДРЕСА_1 з дня виникнення цієї власності, що пов`язано з укладенням договору міни, тобто ще до укладення спірних договорів дарування.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на те, що при ухваленні рішення районним судом було додержано норм матеріального і процесуального права, доводи скарги висновків суду не спростовують, колегія суддів на підставі ст. 375 ЦПК України залишає скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-392 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Повторне заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 04 грудня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 09.07.2019.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді П.В. Кісь.

О.М. Хорошевський.