ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1641/19 Справа № 205/4196/18 Суддя у 1-й інстанції - басова Н.В. Суддя у 2-й інстанції - Єлізаренко І. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Єлізаренко І.А.,

суддів Красвітної Т.П., Свистунової О.В.,

за участю секретаря Черкас Є.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Міністерства економічного розвитку та торгівлі України, директора Державного підприємства "Дніпровський електровозобудівний завод" ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 03 серпня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Міністерства економічного розвитку та торгівлі України, Державного підприємства "Дніпровський електровозобудівний завод" про визнання незаконним наказу про звільнення та його скасування, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Міністерства економічного розвитку та торгівлі, ДП «Дніпровський електровозобудівний завод» про визнання незаконним наказу про звільнення та його скасування, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтуванні позовних вимог позивач ОСОБА_2 посилався на те, що він до 17 березня 2017 року працював на посаді директора ДП «Дніпровський електровозобудівний завод». Наказом з особового складу Міністерства економічного розвитку і торгівлі України № 60-п від 17 березня 2017 року, винесений за підписом державного секретаря ОСОБА_4, його було звільнено його з посади директора ДП «Дніпропетровський науково-виробничий комплекс «Електровозобудування» (теперішня назва та назва підприємства на момент звільнення - ДП «Дніпровський електровозобудівний завод»). З наказом про припинення трудового договору №72 від 20 березня 2017 року був ознайомлений 11 червня 2018 року. Вважає своє звільнення незаконним. Станом на день винесення оскаржуваного наказу він перебував на лікарняному, тому просив суд визнати незаконним та необґрунтованим наказ з особового складу Міністерства економічного розвитку і торгівлі України № 60-п від 17 березня 2017 року, винесений за підписом державного секретаря ОСОБА_4, про звільнення його з посади директора ДП «Дніпропетровський науково-виробничий комплекс «Електровозобудування» (теперішня назва та назва підприємства на момент звільнення - ДП «Дніпровський електровозобудівний завод») та скасувати його, поновити його на роботі на посаді директора ДП «Дніпровський електровозобудівний завод», стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, тобто з 18 березня 2017 року по день ухвалення судом рішення про поновлення на роботі.

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 03 серпня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Визнано незаконним і необґрунтованим наказ з особового складу Міністерства економічного розвитку і торгівлі України № 60-п від 17 березня 2017 року, винесений за підписом державного секретаря ОСОБА_4, про звільнення ОСОБА_2 з посади директора ДП «Дніпропетровський науково-виробничий комплекс «Електровозобудування» (теперішня назва, та назва підприємства на момент звільнення - ДП «Дніпровський електровозобудівний завод», ідентифікаційний код юридичної особи - 32495626), та скасовано його. Поновлено ОСОБА_2 на роботі на посаді директора ДП «Дніпровський електровозобудівний завод». Стягнуто з ДП«Дніпровський електровозобудівний завод» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу (344 робочі дні), а саме за період з 17 березня 2017 року по 03 серпня 2018 року у розмірі 350 036 грн. без утримання податків, зборів та інших обов'язкових платежів. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України рішення суду в частині поновлення на роботі допущено до негайного виконання. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України рішення суду в частині присудження ОСОБА_2 виплати заробітної плати допущено до негайного виконання у межах суми платежу за один місяць. Вирішено питання щодо судових витрат (т.1 а.с. 174-179).

В апеляційній скарзі Міністерство економічного розвитку та торгівлі України, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та неповне їх з'ясування, порушення норм матеріального та процесуального права, просили рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних ОСОБА_2 повністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 - директор ДП «Дніпровський електровозобудівний завод», просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, не повне з"ясування обставин, що мають значення для справи.

Відповідач - ДП "Дніпровський електровозобудівний завод" направили відзиви на апеляційні скарги Міністерства економічного розвитку та торгівлі України, а також на апеляційну скаргу ОСОБА_1, в якій просили залишити рішення суду від 03 серпня 2018 року без змін, а апеляційні скарги без задоволення (т.2 а.с.28-30, 45-47).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно частин 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з положенням ч.2 ст. 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч.1,4 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи позивач ОСОБА_2 з 08 серпня 2014 року по 17 березня 2017 року працював директором ДП «Дніпровський електровозобудівний завод» (попередня назва підприємства - Державне підприємство «Дніпропетровський науково-виробничий комплекс «Електровозобудування» (т.1 а.с. 9-13, 159).

За відомостями з ЄДРПОУ власником зазначеного підприємства є Держава, а центральним органом виконавчої влади, до сфери управління якого належить зазначене державне підприємство, є Міністерство економічного розвитку і торгівлі України.

Наказом з особового складу Міністерства економічного розвитку і торгівлі України № 60-п від 17 березня 2017 року за підписом державного секретаря ОСОБА_4, позивача було звільнено з посади директора ДП «Дніпропетровський науково-виробничий комплекс «Електровозобудування» (теперішня назва Державне підприємство «Дніпровський електровозобудівний завод» Ідентифікаційний код юридичної особи - 32495626), з підстав, передбачених контрактом, п. 8 ст. 36 КЗпП України, у зв'язку з невиконанням підприємством зобов'язань щодо виплати заробітної плати працівникам чи недотримання графіка погашення заборгованості із заробітної плати. Контракт від 08 серпня 2014 року № 8 із змінами та доповненнями, укладений між Мінпромполітики України і позивачем, визнано таким, що припинив свою дію 17 березня 2017 року (т.1 а.с. 54).

В наказі №72 від 20 березня 2017 року про припинення трудового договору зазначено 17 березня 2017 року ОСОБА_2 директора ДП "ДЕВЗ" звільнено з підстав, передбачених контрактом п.8 ст.36КЗпП України, наказ Мінекономрозвитку України №60- від 17 березня 2017 року. Компенсація з 03 січня 2012 року по 17 березня 2017 року (а.с.164). З даним наказом позивач був ознайомлений 11 червня 2018 року.

З матеріалів справи вбачається позивач ОСОБА_2 з 13 березня 2017 року по 21 березня 2017 року перебував на лікарняному, про що надав листок непрацездатності (а.с.23).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції посилався на те, що відсутні підстави для звільнення позивача із займаної посади та позивача було звільнено під час його тимчасової непрацездатності в період його перебування на лікарняному, однак, погодитися з такими висновками суду неможливо, оскільки суд дійшов них через неповне з"ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, що відповідно до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду і ухвалення нового рішення.

Відповідно до ч. 3 ст. 21 КЗпП України особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (у тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, у тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

На контрактну форму трудового договору не поширюється положення ст. 9 КЗпП України про те, що умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно із законодавством України про працю, є недійсними.

Таким чином, виходячи з особливостей зазначеної форми договору, спрямованої на створення умов для виявлення ініціативності та самостійності працівників з урахуванням їх індивідуальних здібностей і професійних навичок, при укладенні контракту закон надав право сторонам встановлювати їхні права, обовязки та відповідальність, зокрема, як передбачену нормами Кодексу законів про працю України, так і підвищену відповідальність керівника та додаткові підстави розірвання договору.

Згідно з пунктом 8 ст.36 КзпП України підставами припинення трудового договору є підстави, передбачені контрактом.

Позивач ОСОБА_2 з 08 серпня 2014 року по 17 березня 2017 року працював директором ДП «Дніпровський електровозобудівний завод» (попередня назва підприємства - Державне підприємство «Дніпропетровський науково-виробничий комплекс «Електровозобудування» (т.1 а.с. 9-13, 159).

За відомостями з ЄДРПОУ власником зазначеного підприємства є Держава, а центральним органом виконавчої влади, до сфери управління якого належить зазначене державне підприємство, є Міністерство економічного розвитку і торгівлі України.

Наказом з особового складу Міністерства економічного розвитку і торгівлі України № 60-п від 17 березня 2017 року за підписом державного секретаря ОСОБА_4, позивача було звільнено з посади директора ДП «Дніпропетровський науково-виробничий комплекс «Електровозобудування» (теперішня назва Державне підприємство «Дніпровський електровозобудівний завод» Ідентифікаційний код юридичної особи - 32495626), з підстав, передбачених контрактом, п. 8 ст. 36 КЗпП України, у зв'язку з невиконанням підприємством зобов'язань щодо виплати заробітної плати працівникам чи недотримання графіка погашення заборгованості із заробітної плати. Контракт від 08 серпня 2014 року № 8 із змінами та доповненнями, укладений між Мінпромполітики України і позивачем, визнано таким, що припинив свою дію 17 березня 2017 року (т.1 а.с. 54).

В наказі №72 від 20 березня 2017 року про припинення трудового договору зазначено звільнити 17 березня 2017 року ОСОБА_2 директора ДП "ДЕВЗ" звільнено з підстав, передбачених контрактом п.8 ст.36КЗпП України, наказ Мінекономрозвитку України №60- від 17 березня 2017 року. Компенсація з 03 січня 2012 року по 17 березня 2017 року (а.с.164). З даним наказом позивач був ознайомлений 11 червня 2018 року.

Відповідно до підпункту "г" пункту 26 Контракту з керівником підприємства, що є у державній власності від 08 серпня 2014 року керівник може бути звільнений з посади, а контракт розірваний з ініціативи Міністерства промислової політики України в односторонньому порядку з дати, вказаної в наказі про його звільнення, у тому числі з пропозицією місцевого органу виконавчої влади до закінчення терміну його дії у разі невиконання підприємством зобов'язань перед бюджетом та Пенсійним фондом щодо сплати податків, зборів та обов'язкових платежів, а також невиконання підприємством зобов'язань щодо виплати заробітної плати працівникам чи недотримання графіка погашення заборгованості із заробітної плати (т. 1 а.с.132-143).

Підставою для звільнення позивача за п.8 ст.36 КзпП України стала доповідна записка директора юридичного департаменту ОСОБА_3

У довідці ДП «Дніпровський електровозобудівний завод» від 13 березня 2017 року №7/76 зазначено, що ОСОБА_2 директором ДП «Дніпровський електровозобудівний завод» у період з 08 серпня 2014 року по 01 березня 2017 року була сплачена нарахована заробітна плата працівникам у повному обсязі (т.1 а.с. 24).

Разом з цим, матеріали справи містять аудиторський звіт про результати проведення планового внутрішнього фінансового аудиту ДП "Дніпропетровський науково-виробничий комплекс "Електровозобудування" від 27 вересня 2016 року № 5202-03/12 на тему "Оцінка діяльності установи щодо законності та достовірності фінансової звітності, правильності ведення бухгалтерського обліку" за період з 01 січня 2014 року по 30 червня 2016 року, яким встановлено, що керівництво підприємства не вказувало наявну заборгованість з виплати заробітної плати та зазначено про невідповідність даних "Звіту праці" даним бухгалтерського обліку.

Вказаним аудиторським звітом встановлено, що несвоєчасна виплата заробітної плати не відповідає вимогам п. 4.15 Колективного договору ДП "Дніпропетровський науково-виробничий комплекс "Електровозобудування" в частині недотримання термінів оплати праці та п. 8.4 контракту керівника підприємства (т.1 а.с.55-92).

Висновками аудиторського звіту встановлено невідображення керівництвом підприємства за даними "Звіту з праці" (форма № 1-ПВ) заборгованості по заробітній платі розміром 3 834 тис.грн. (т.1 а.с.55-92).

Крім того, вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 травня 2018 року, який набрав законної сили, позивача ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.367, ч.1 ст.175 КК України (т.2 а.с.48-54).

Вказаним вироком суду встановлено, що ОСОБА_2 у порушення ч. 3 ст. 15 Закону України «Про оплату праці» у період часу з жовтня 2016 року по січень 2017 року, перебуваючи за місцем знаходження ДП «Дніпровський електровозобудівний завод» за адресою: м. Дніпро, вул. Орбітальна, 13, маючи умисел на безпідставну невиплату заробітної плати працівникам очолюваного ним підприємства, достовірно знаючи про наявність у підприємства заборгованості по виплаті заробітної плати, яка утворилася у вказаний період, маючі грошові кошти на рахунках підприємства та реальну можливість їх виплатити з метою погасити заборгованість із заробітної плати, у порушення ст. 43 Конституції України, ст. 97 ч. 5 Кодексу законів про працю України, ч. 3 ст. 15 Закону України «Про оплату праці», діючи умисно, не вжив всіх необхідних заходів, спрямованих на погашення перед співробітниками підприємства заборгованості з виплати заробітної плати, що утворилася, а перерахував кошти на виробничі потреби та здійснив інші платежі, які не є першочерговими на загальну суму 752842,06 грн., що підтверджується банківськими виписками по особових рахунках підприємства за вищевказаний період та довідками про використання коштів підприємства за період з вересня по жовтня 2016 року по січень 2017 року.

Неодноразові та систематичні порушення трудового законодавства з боку директора ДП «Дніпровський електровозобудівний завод» ОСОБА_2 призвели до появи заборгованості з невиплати заробітної плати у період з жовтня 2016 по січень 2017 року включно перед працівниками підприємства.

Відповідно до ч.6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Таким чином, висновок суду першої інстанції щодо недоведеності вини позивача у недотриманні графіку погашення заборгованості із заробітної плати працівникам ДП «Дніпровський електровозобудівний завод», утворенні такої заборгованості на підприємстві є помилковим, а тому наказом № 60-п від 17 березня 2017 року, позивача правомірно звільнено з посади директора підприємства за п. 8 ст. 36 КЗпП України, тобто з підстав, передбачених контрактом, у зв'язку з невиконанням підприємством зобов'язань щодо виплати заробітної плати працівникам чи недотримання графіка погашення заборгованості із заробітної плати.

Звернувшись до суду зі вказаними позовними вимогами, позивач посилався на те, що у порушення вимог ч.3 ст.40 КЗпП України його було звільнено з роботи в період його тимчасової непрацездатності.

На підтвердження зазначеного ОСОБА_2 було надано листок непрацездатності серії АДБ № 559772, виписку із медичної картки хворого № 1687/4467 від 21 березня 2017 року, з яких вбачається, що позивач з 13 березня 2017 року по 21 березня 2017 року перебував на лікарняному у зв'язку з хворобою та з 14 березня 2017 року по 21 березня 2017 року проходив лікування в умовах стаціонару КЗ «Дніпропетровське клінічне об'єднання швидкої медичної допомоги» Дніпропетровської обласної ради (т.1 а.с.23).

Відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за п. 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Аналогічні правила застосовуються і до випадків звільнення працівника з підстав, передбачених ст. 41 КЗпП України (ч. 3 цієї норми).

У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз"яснено про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч. 3 ст. 40 КЗпП України), які стосуються як передбачених ст. ст. 40, 41 КЗпП України випадків, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідн до чинного законодавства провадитьс з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Разом з тим зміст поняття «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» розкрито законодавцем у п. 4 ст. 36 КЗпП України, до якого віднесено лише звільнення з підстав, передбачених ст. ст. 40, 41 КЗпП України.

Це виключає охоплення змістом терміну «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» будь-якого іншого звільнення, підстава якого не зазначена в ст. ст. 40, 41 КЗпП України або яке законодавець спеціально не визначив як розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Таким чином, виходячи з нормативного (а не сутнісного) тлумачення пп. 4, 8 ст. 36, ч. 3 ст. 40, ч. 3 ст. 41, ст. ст. 40, 41 КЗпП України та ураховуючи те, що між сторонами виник спір із приводу припинення трудового договору з працівником з підстав, передбачених контрактом - п. 8 ст. 36 КЗпП України, а не у зв"язку зі звільненням працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, норми ч. 3 ст. 40 КЗпП України на правовідносини, що виникли між сторонами у даній справі не поширюються, на що суд першої інстанції належної уваги не звернув.

Такий правовий висновок викладено у Постанові Верховного Суду України від 26 грудня 2012 року справа №6-156цс12.

Отже, вимоги позивача ОСОБА_2 про визнання незаконним наказу про звільнення та його скасування, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є необгрунтованими та такими, що не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду справи.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене апеляційні скарги Міністерства економічного розвитку та торгівлі України, та директора ДП «Дніпровський електровозобудівний завод» ОСОБА_1 слід задовольнити, рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 03 серпня 2018 року скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Міністерства економічного розвитку та торгівлі України, Державного підприємства "Дніпровський електровозобудівний завод" про визнання незаконним наказу про звільнення та його скасування, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги Міністерства економічного розвитку та торгівлі України, директора Державного підприємства "Дніпровський електровозобудівний завод" ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 03 серпня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Міністерства економічного розвитку та торгівлі України, Державного підприємства "Дніпровський електровозобудівний завод" про визнання незаконним наказу про звільнення та його скасування, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Міністерства економічного розвитку та торгівлі України, Державного підприємства "Дніпровський електровозобудівний завод" про визнання незаконним наказу про звільнення та його скасування, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя

Судді