03 вересня 2019 року Херсонський міський суд Херсонської області у складі:
головуючого судді Майдан С.І.,
за участю секретаря Кирпиченко І.А.,
позивача ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Херсоні в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,
Позивач звернувся до суду з вказаним позовом. Позовні вимоги обґрунтував тим, що він є власником 1/3 частини квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач став власником вказаної частини квартири в порядку спадкування за заповітом, після смерті ОСОБА_4 . За вказаним заповітом, інші 2-3 частини вказаної квартири було заповідано відповідачу та третій особі, але вони не оформили право власності на свої частки та взагалі не виявляють бажання на даний час вступати у спадщину за заповітом. Відповідач по справі є племінником позивача та сином третьої особи, яка є рідною сестрою позивача. Відповідач зареєстрований в спірній квартирі, але не проживає в ній з 2001 року і по даний час. На сьогоднішній день реєстрація відповідача у житловому приміщенні спірної квартири позбавляє позивача права на оформлення субсидії та інших можливостей здійснювати право користування та розпорядження ним у повному обсязі. У зв`язку з викладеним, позивач просив визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 06.11.2018 року відкрито провадження у справі та розгляд справи призначено за правилами спрощеного провадження з викликом сторін.
Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся у встановленому законом порядку.
Третя особа в судове засідання не з`явилася, про розгляд справи повідомлялася у встановлений законом порядку.
Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов необґрунтований та не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що відповідно до заповіту від 26.06.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Нестерович О.І. за реєстраційним №3263, ОСОБА_4 заповіла належну їй на праві приватної власності квартиру за номером АДРЕСА_2 ), ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 кожному в рівних частинах.
Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 09.08.2018 року ОСОБА_1 є власником 1/3 частини квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно до довідки №92 від 21.03.2018 року за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .
Відповідно до акту про не проживання від 21.08.2018 року ОСОБА_2 не проживає в кв. АДРЕСА_2 з 2001 року і до сьогоднішнього дня.
Згідно ч.2 ст.405 Цивільного кодексу України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до ст.150 Житлового кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
У силу ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до вимог ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Як роз`яснено у пункті 34 Постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316-319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі ЖК УРСР).
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно із ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Як передбачено ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Частиною 1 статті 81 ЦПК України встановлює, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Статтею 80 ЦПК України встановлено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Враховуючи, що відповідач є також власником спірної квартири, суд не вбачає законних підстав, для визнання його таким, що втратив право користування цією квартирою.
Керуючись ст.ст.12, 13, 76, 81, 89, 259, 263-265, 280-284, 355 ЦПК України, ст.321, ч.2 ст.405 ЦК України, ст.150 ЖК УРСР, суд
вирішив:
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Херсонської області в порядку ст. 355 ЦПК України.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя С.І.Майдан
Повний текст рішення суду виготовлений 10.09.2019 року.
Суддя С.І.Майдан