Постанова

Іменем України

30 січня 2019 року

м. Київ

справа №556/1061/17

провадження №61-36705св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С. (суддя-доповідач),

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом Половлівської сільської ради Володимирецького району Рівненської області до ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів - орган опіки та піклування Володимирецької районної державної адміністрації, про виселення з гуртожитку без надання іншого житлового приміщення, за касаційною скаргою ОСОБА_1, ОСОБА_2 на рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 24 січня 2018 року у складі судді та постанову апеляційного суду Рівненської області від 08 травня 2018 року,

учасники справи:

позивач - Половлівська сільська рада Володимирецького району Рівненської області,

представник позивача - Синявський Олексій Валерійович,

відповідачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів - орган опіки та піклування Володимирецької районної державної адміністрації

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. У липні 2017 року Половлівська сільська рада Володимирецького району Рівненської області звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, у якому просила виселити відповідачів з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

2. Позовна заява мотивована тим, що дві кімнати в гуртожитку по

АДРЕСА_1, в яких проживають відповідачі, перебувають на балансі Половлівської сільської ради і є комунальною власністю. Рішення про надання ОСОБА_1 та членам його родини жилої площі в цьому приміщенні відповідними органами сільського самоврядування не приймалось. Вселення відбулося всупереч житловому законодавству, тобто без отримання ордеру, виданого відповідним виконавчим комітетом сільської ради. Відповідачі не входять до кола осіб, які мають право на проживання в цьому гуртожитку, а тому підлягають виселенню без надання іншого житла.

3. Уточнюючи предмет позову, позивач зазначив про те, що спірним приміщенням є квартира АДРЕСА_1 та просив виселити відповідачів, посилаючись на частину третю статті 116 ЖК Української РСР, як таких, що самоправно займають жиле приміщення.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ СУДОВИХ РІШЕНЬ

4. Рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області

від 24 січня 2018 року, залишеним без змін постановою апеляційного суду Рівненської області від 08 травня 2018 року, позов задоволено частково.

Виселено ОСОБА_1, ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

5. Судові рішення мотивовані тим, що вселення відповідачів у спірне приміщення відбулось з порушенням житлового законодавства без отримання в установленому законом порядку ордеру. Відсутність ордера на вселення чи договору про найм або користування квартирою свідчить про те, що проживання відповідачів у спірному приміщення є неправомірним.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

6. У касаційній скарзі, поданій у серпні 2018 року ОСОБА_1 і

ОСОБА_2просять скасувати ухвалені у справі судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального і порушення норм процесуального права.

7. Касаційна скарга мотивована тим, що позивач не довів факт самоправного вселення відповідачами до спірного приміщення. Останні звертались з відповідними заявами про надання житла. Вселення відбулось з відома сільського голови, яка особисто вручила ключі від квартири. Самоправне зайняття жилого приміщення також спростовується актом звірки взаєморозрахунків за електроенергію станом на 17 грудня 2014 року.

8. Касаційна скарга містить посилання на те, що оскаржуваними судовими рішення порушено права малолітніх дітей, які проживають у спірному приміщенні. Посилання апеляційного суду на те, що ОСОБА_1 має власне домогосподарство, що не пов'язане із спірною квартирою, він будує житловий будинок з метою забезпечення своєї сім'ї постійним місцем проживання, заявник вважає безпідставними, оскільки будівництво може зайняти тривалий час, а житлові права дітей вже вирішено.

9. Аргументом касаційної скарги також зазначено те, що хоча позовні вимоги не стосувалися виселення малолітніх дітей, однак виселяючи лише батьків, суд прийняв необґрунтоване рішення про роз'єднання сім'ї та залишення дітей без опіки, фактично виселив і дітей, оскільки їх місце проживання визначається за місцем проживання батьків. Виконання судового рішення може призвести саме до такого результату.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи інших учасників справи

10. Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги до касаційного суду не направили.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

11. Перевіривши наведені у касаційних скаргах доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

12. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду вирішення справи.

13. Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

14. Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

15. Суди встановили, що чотирьохквартирний житловий будинок по

АДРЕСА_1 належить до комунальної власності та перебуває на її утриманні.

16. У грудні 2014 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 вселились в квартиру АДРЕСА_1 без ордера на вселення.

17. Жодний письмовий договір щодо найму або користування вказаним приміщенням між сторонами не укладався.

18. У спірному житловому приміщення також проживають малолітні діти відповідачів: дочка ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, і сини: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4.

19. Згідно актів від 14 квітня 2017 року та від 04 липня 2017 року, складених депутатами Половлівської сільської ради Володимирецького району Рівненської області, відповідачі та їх малолітні діти за наведеною вище адресою проживають незаконно.

20. Позовна заява Половлівської сільської ради Володимирецького району Рівненської області мотивована тим, що відповідачі самоправно, не маючи ордера, вселилися до квартири АДРЕСА_1, а тому на підставі частини третьої статті 116 ЖК Української РСР підлягають виселенню без надання іншого житлового приміщення.

21. У частині четвертій статті 9 ЖК Української РСР визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

22. Відповідно до частини третьої статті 116 ЖК Української РСР осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

23. З матеріалів справи слідує, що з 15 жовтня 2013 року відповідач ОСОБА_1 працює сезонним кочегаром в Половлівському навчально-виховному комплексі «Загальноосвітня школа І-ІІ ступенів-дошкільний навчальний заклад». ( а. с. 38).

24. 28 жовтня 2014 року ОСОБА_1 звертався до Половлівської сільської ради з заявою про надання житла ( а. с. 33). Матеріали справи не містять відомостей результатів розгляду такої заяви.

25. Фактичне вселення відповідачів у спірне приміщення мало місце у грудні

2014 року.

Згідно доводів відповідачів їм було дозволено проживання у спірному приміщенні, передано ключі від нього, що не спростовано матеріалами справи.

26. Згідно довідки Половлівської сільської ради від 01 серпня 2017 року питання виселення ОСОБА_1 виконавчим комітетом не вирішувалось (а. с 62).

27. ОСОБА_1 було здійснено звірку взаєморозрахунків за електроенергію станом на 17 грудня 2014 року та в подальшому здійснювалась оплата за електроенергію (а с. 39-46).

28. 13 квітня 2017 року ОСОБА_1 звертався до Половлівської сільської ради з питання реєстрації його місця проживання в спірному будинку

(а. с. 9).

29. У частині першій статті 4 ЖК Української РСР визначено, що жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української РСР, утворюють житловий фонд.

30. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 15 ЖК Української РСР виконавчі комітети районних, міських, районних у містах Рад народних депутатів у межах і в порядку, встановлених законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР, на території району, міста, району в місті здійснюють державний контроль за використанням і схоронністю житлового фонду.

31. Згідно з частиною першою статті 179 ЦПК України в редакції, чинній на момент пред'явлення позову, на предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

32. Згідно з частиною другою статті 10 ЦПК України суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. А відповідно до частини четвертої цієї статті суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

33. Конституція України у частині третій статті 47 проголошує, зокрема, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

34. За змістом статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

35. У контексті рішення Європейського суду з прав людини у справі «KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE» викладені загальні принципи тлумачення статті 8 Конвенції щодо права на повагу до свого житла.

36. Європейський суд з прав людини, констатував, що «згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займаного або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв'язків із конкретним місцем». «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла». «Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…». «Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § § 40, 41, 42,43 ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

37. Крім того, за змістом пункту другого статті 8 Конвенції втручання у право на повагу до житла «має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною легітимною метою… Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

38. Позивач не аргументував ні мету, яку він переслідував, подавши позов про виселення відповідача без надання їй іншого житлового приміщення, ні співрозмірність такого виселення відповідній меті. А обґрунтування пропорційності виселення Європейський суд з прав людини вважає обов'язковою умовою належного застосування статті 8 Конвенції (див. mutatis mutandis «Dakus v. Ukraine», № 19957/07, § 50-51, ЄСПЛ, від 14 грудня 2017 року).

39. В оскаржуваних судових рішеннях констатовано виключно підстави того, що законного підґрунтя для вселення відповідачів не було з огляду на те, що установа, якій належала будівля, не оформила його належним чином.

40. Дійшовши висновку, що вселення не відповідало чинному законодавству, суди надали цьому аспекту першочергове значення, жодним чином не врівноваживши його з аргументами відповідачів, що цей захід (виселення з чотирма малолітніми дітьми без надання іншого жилого приміщення) покладе на них надмірний тягар.

41. Посилання суду на рішення Половлівської сільської ради від 14 липня 2017 року, яким ОСОБА_1 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у приватну власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд орієнтовною площею 0, 1600 га не дає підстави для висновку про те, що відповідач забезпечений житлом.

42. Оскільки з моменту вселення відповідачі виконали все, що від них вимагалось для належної реєстрації компетентним органом влади їх орендарями, протягом усього відповідного періоду вони добросовісно сплачували платежі, іншого житла, придатного для проживання відповідачі з малолітніми дітьми не мають, тому виселення відповідачів, з підстав, якими обґрунтовано позовні вимоги, не можуть бути задоволені.

43. З урахуванням конкретних обставин справи вселення відповідачів у спірне жиле приміщення не можна вважати самоправним.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

44 Частиною першою статті 412 ЦПК України підставою для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

45. Згідно з частинами другою та третьою статті 412 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення; неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягає застосуванню.

46. За таких обставин касаційний суд дійшов висновку про скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалення нового рішення про відмову у позові.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 задовольнити.

2. Рішення Володимирецького районного суду Рівненської області

від 24 січня 2018 року та постанову апеляційного суду Рівненської області від 08 травня 2018 рокускасувати.

3. Відмовити Половлівській сільській раді Володимирецького району Рівненської області в задоволенні позову до ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів - орган опіки та піклування Володимирецької районної державної адміністрації, про виселення з гуртожитку без надання іншого житлового приміщення .

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

І. М. Фаловська