КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 362/3200/17 Головуючий у 1-й інст. - Корнієнко С.В.
Апеляційне провадження № 22-ц/824/1968/2019 Доповідач - Рубан С.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Желепа О.В., Іванченко М.М.

при секретарі Клець О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 15 червня 2018 року, ухвалене у складі судді Корнієнко С.В. в приміщенні Васильківського міськрайонного суду Київської області у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку, -

В С Т А Н О В И В :

Указом Президента України №452/2017 від 29 грудня 2017 року ліквідовано Апеляційний суд міста Києва, Апеляційний суд Київської області та утворено Київський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Київську область і місто Київ, з місцезнаходженням у місті Києві.

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

За змістом повідомлення, розміщеного в газеті «Голос України», днем початку роботи Київського апеляційного суду визначено 03 жовтня 2018 року.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду Київським апеляційним судом.

26 червня 2017 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2, в якому просив визнати за ним право власності на Ѕ частину земельної ділянки площею 0,06 га, розташованої на території Данилівської сільської ради Васильківського району Київської області, садового товариства АДРЕСА_1, кадастровий НОМЕР_1, придбану сторонами під час шлюбу 1 грудня 2007 року на ім'я ОСОБА_2, припинивши право власності відповідачкина Ѕ частини вказаної земельної ділянки.

Посилається на те, що він знаходився в шлюбі з ОСОБА_2 з 11.10.2000 року, який було розірвано рішенням Подільського районного суду м. Києва від 11.10.2011 року. За час перебування в шлюбі за особисті кошти позивача подружжя придбало спірну земельну ділянку.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 15 червня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким визнати за ним право власності на Ѕ частину земельної ділянки площею 0,06 га, розташованої на території Данилівської сільської ради Васильківського району Київської області, садового товариства АДРЕСА_1, кадастровий НОМЕР_1, придбаної 01.12.2007 року за 176 750 грн. на ім'я ОСОБА_2, припинивши право власності відповідачки на Ѕ частини цієї земельної ділянки. Стягнути з відповідача судові витрати.

Посилається на те, що суд не отримавши відповідну заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності дійшов помилкового висновку про пропуск позивачем строку позовної давності. Зазначає, що представник відповідача 13.12.2017 року звернулась до суду із заявою про застосування наслідків спливу строку позовної давності, яку обґрунтовувала тим, що під час шлюбу сторонами було придбано майно, яке розподілено рішенням Подільського районного суду м. Києва від 02.02.2007 року (03.03.2007 року рішення набрало законної сили), тобто, позивач станом на момент набрання рішенням суду законної сили знав та володів інформацією про все майно, що на його думку підлягає поділу. Проте, рішення Подільського районного суду м. Києва від 02.02.2007 року, на яке посилався представник відповідача, не стосувалось спірної земельної ділянки, яка була придбана пізніше, а саме - 01.12.2007 року. Іншої зави про застосування наслідків спливу строку позовної давності, ані відповідач, ані його представник до винесення оскаржуваного рішення не подавали. Крім того, пред'явлення першого позову до Подільського районного суду м. Києва 29.09.2014 року відповідно до ч.ч.2,3 ст.264 ЦК України перериває позовну давність і її перебіг починається заново; час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Оскільки попередній позов ухвалою від 25.04.2017 року залишено без розгляду, то відповідно до ч.1 ст.265 ЦК України це не зупиняє перебігу позовної давності, яка мала спливти 29.09.2017 року. З позовом до Васильківського міськрайонного суду Київської області позивач звернувся 26.06.2017 року, тобто за три місяці до спливу позовної давності, тому підстави для застосування ч.4 ст.267 ЦК України та відмови у позові відсутні.

Представник відповідача подала до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечила проти задоволення апеляційної скарги. Посилається на те, що представником відповідача в підготовчому засіданні було подано до суду заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності, як підставу для відмови у задоволенні позову. Зазначає, що 11.10.2011 року шлюб між сторонами розірвано, це відповідно момент з якого почався перебіг строку позовної давності, про що скаржнику було добре відомо. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 27 лютого 2017 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 25 квітня 2017 року, залишено без розгляду позовну заяву у справі № 758/11595/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи ОСОБА_5, ТОВ «Соціальна молодіжна ініціатива» про поділ майна, серед якого була і спірна земельна ділянка. Термін позовної давності закінчився 11.10.2014 року та з урахуванням ч.1 ст.265 ЦК України зупинення перебігу строку позовної давності не відбулось (залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності), тому судом вірно застосовано за заявою відповідача строк позовної давності. Крім того, зазначає, що позовна заява є необґрунтованою, оскільки в копії договору купівлі - продажу земельної ділянки, наданої позивачем відсутній кадастровий номер, на який посилається позивач у своїй позовній заяві, тому відсутні підстави вважати земельну ділянку НОМЕР_1 такою, що набута у шлюбі.

В судовому засіданні позивач підтримав апеляційну скаргу з підстав викладених в апеляційній скарзі.

Інші учасники процесу в судове засідання не з'явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, тому в порядку ч. 2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

В судовому засіданні 11 грудня 2018 року представник відповідача проти апеляційної скарги заперечила, посилаючись на обставини викладені у відзиві на апеляційну скаргу.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

26 червня 2017 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2, в якому просив визнати за ним права власності на Ѕ частину земельної ділянки площею 0,06 га, розташованої на території Данилівської сільської ради Васильківського району Київської області, садового товариства АДРЕСА_1, кадастровий НОМЕР_1, придбану сторонами під час шлюбу 1 грудня 2007 року на ім'я ОСОБА_2, припинивши право власності відповідачкина Ѕ частини вказаної земельної ділянки.

Посилається на те, що він знаходився в шлюбі з ОСОБА_2 з 11.10.2000 року, який було розірвано рішенням Подільського районного суду м. Києва від 11.10.2011 року. За час перебування в шлюбі за особисті кошти позивача подружжя придбало спірну земельну ділянку.Після розірвання шлюбу відповідачка не визнає його право власності на спірну земельну ділянку.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено строк позовної давності. Рішення мотивовано тим, що рішення суду про розірвання шлюбу між сторонами набрало законної сили 11.10.2011 року. З першим позовом про поділ майна подружжя, в тому числі і спірної земельної ділянки, ОСОБА_1 звернувся до суду 29 вересня 2014 року. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 27 лютого 2017 року, яка залишена без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва, позов залишено без розгляду.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Виходячи з положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (стаття 264 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 11 березня 2000 року.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 11.10.2011 року шлюб між сторонами розірвано.

Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 1 грудня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Федотовою О.В. за реєстровим № 8402, ОСОБА_2 на праві власності належить земельна ділянка площею 0,06 га, розташована на території Данилівської сільської ради Васильківського району, Київської області, садового товариства АДРЕСА_1 (а.с.6).

Згідно інформації Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку, кадастровий номер вищевказаної земельної ділянки - НОМЕР_1 (а.с.64).

Заявою від 1 грудня 2007 року ОСОБА_1 надав згоду на купівлю його дружиною, ОСОБА_2, спірної земельної ділянки (а.с.83).

Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічне положення містить і ч. 3 ст.368 ЦК України.

Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).

За загальним правилом застосування презумпції спільної сумісної власності визначеної статтею 60 СК України майно, одержане одним із подружжя як набувачем за договором, що укладений під час перебування набувача в шлюбі, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов'язаний довести обставини, що її спростовують (правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17).

Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На спростування презумпції спільної сумісної власності майна подружжя відповідач послалася на те, що право власності на земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_1 було отримано ОСОБА_2 вже після розірвання шлюбу, за її особисті кошти. Дата державної реєстрації земельної ділянки 04.06.2013 року. В договорі купівлі - продажу земельної ділянки відсутній кадастровий номер, на який посилається позивач, а тому відсутні підстави вважати земельну ділянку НОМЕР_1 такою, що набута у шлюбі.

Колегія суддів не приймає до уваги вказані твердження відповідача, оскільки земельна ділянка була придбана відповідачем 01.12.2007 року, тобто у період шлюбу, на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі - продажу. Закон України «Про Державний земельний кадастр» набрав чинності з 01.01.2013 року, тобто на момент укладення договору купівлі - продажу спірної земельної ділянки кадастрових номерів в Україні не існувало. Крім того, згідно інформації Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку, кадастровий номер спірної земельної ділянки - НОМЕР_1.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що спірна земельна ділянка набута сторонами у справі у період шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, а тому підлягає поділу між ними в рівних частинах.

Відповідно до положень статей 256, 257, 261 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Зі змісту частини другої статті 72 СК України вбачається, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Отже, вирішуючи питання про початок перебігу строку позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, бо саме по собі припинення шлюбу не є свідченням порушення права власності когось із подружжя. Неподання позову про поділ майна, в тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б свідчили про заперечення права одного з подружжя на набуте в період шлюбу майно, яке зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права такого подружжя і вказувати на початок перебігу строку позовної давності(Постанова Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року, справа №590/460/16-ц).

Таким чином, твердження відповідача про те, що термін позовної давності закінчився 11.10.2014 року, тобто через три роки після розірвання шлюбу, та позивач звернувся до суду з позовом про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя з пропуском строку позовної давності колегія суддів вважає безпідставними, оскільки відповідно до частини другої статті 72 СК України такий строк обчислюється не з моменту ухвалення рішення про розірвання шлюбу, а з моменту коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права.

В судовому засіданні в апеляційному суді позивач ОСОБА_1 пояснив, що після розірвання шлюбу його дружина - відповідач у справі, виїхала на проживання до Іспанії, а він продовжує користуватися спірною земельною ділянкою.

Тобто, позивач на час звернення з позовом до суду продовжує користуватись спірним майном, а відтак порушення його права на частку майна в спільній сумісній власності не наступило. Разом з тим, він відповідно до діючого законодавства має право заявляти вимоги про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя.

Судом встановлено, що 29 вересня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до Подільського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, в тому числі, спірної земельної ділянки (а.с.31,32).

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 27 лютого 2017 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 25 квітня 2017 року вказаний позов було залишено без розгляду (а.с.56, 57-58).

Відповідно до ч.1 ст.265 ЦК України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності.

З позовом у даній справі ОСОБА_1 звернувся 26 червня 2017 року.

Колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що перебіг строку позовної давності почався від дня звернення ОСОБА_1 з позовом до Подільського районного суду м. Києва про поділ майна подружжя, а саме 29 вересня 2014 року та з урахуванням умов статті 257 ЦК України закінчився 29 вересня 2017 року відповідно.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для застосування наслідків спливу строку позовної давності.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Виходячи із встановлених обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції ухвалено судове рішення з порушенням норм процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та визнання за позивачем права власності на Ѕ частину земельної ділянки площею 0,06 га, розташованої на території Данилівської сільської ради Васильківського району Київської області, садове товариство «Лісова поляна», діл.26, кадастровий номер НОМЕР_1), придбаної 01.12.2007 року за договором купівлі - продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Києво - Святошинського районного нотаріального округу Київської області Федотовою О.В., реєстровий номер 8402.

В іншій частині позовних вимог належить відмовити, як таких, що заявлені не в межах положень Сімейного кодексу України.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 15 червня 2018 року - скасувати, ухвалити нове рішення наступного змісту.

Позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину земельної ділянки площею 0,06 га, розташованої на території Данилівської сільської ради Васильківського району Київської області, садове товариство «Лісова поляна», діл.26, кадастровий номер НОМЕР_1, придбаної 01.12.2007 року за договором купівлі - продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Києво - Святошинського районного нотаріального округу Київської області Федотовою О.В., реєстровий номер 8402.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови буде складено протягом п'яти днів з дня проголошення.

Повний текст постанови складено 04 лютого 2019 року.

Головуючий Рубан С.М.

Судді Желепа О.В.

Іванченко М.М.