Єдиний унікальний номер 235/4699/18 Номер провадження 22-ц/804/520/19
Єдиний унікальний номер 235/4699/18
Номер провадження 22-ц/804/520/19
Головуючий у 1 інстанції Величко О.В.
Доповідач Агєєв О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2019 року Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.

суддів: Канурної О.Д., Санікової О.С.

за участі секретаря судового засідання Самойленко Г.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Донецького апеляційного суду в м.Бахмут цивільну справу №235/4699/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3, про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа ОСОБА_3, про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, стягнення коштів на утримання будинку

за апеляційною скаргою ОСОБА_2, на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 12 грудня 2018 року (суддя Величко О.В.), ухваленого в приміщенні суду в м.Покровськ Донецької області, повний текст судового рішення складено 17 грудня 2018 року, -

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя . В обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що з 10.03.2006 року по 12.06.2017 року вони з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі. Від сумісного проживання мають неповнолітню доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Рішенням Красноармійського міськрайонного суду від 12.06.2017 року шлюб між ним та відповідачкою розірваний. За час сумісного проживання ними, за спільні кошти, було придбано наступне майно: житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, та земельну ділянку, що розташована за вищевказаною адресою та придбана на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 16.06.2010 року. Враховуючи уточнені позовні вимоги просив суд:

- визнати сумісною спільною власністю подружжя житловий будинок АДРЕСА_1 з усіма будівлями та спорудами, ринковою вартістю 275620грн. та земельну ділянку площею 0,06га, кадастровий номер НОМЕР_3, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, ринковою вартістю 34780 грн.,

- визнати за ним, ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину будинку АДРЕСА_1 з усіма будівлями та спорудами, ринковою вартістю 137810грн. та на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,06га, кадастровий номер НОМЕР_3, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, ринковою вартістю 17390грн.;

- визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину будинку АДРЕСА_1 з усіма будівлями та спорудами, ринковою вартістю 137810 та на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,06 га кадастровий номер НОМЕР_3, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ринковою вартістю 17390грн.;

- стягнути з ОСОБА_2 на його користь понесені судові витрати.

В серпні 2018 року ОСОБА_2 подала зустрічний позов до ОСОБА_1 про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, стягнення витрат на утримання будинку. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що під час сумісного проживання у шлюбі з ОСОБА_1 придбали житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1. Під будівництво будівлі нею за особисті кошти була та приватизована земельна ділянка площею 0,600 га, кадастровий номер НОМЕР_3, про що виданий державний акт на право власності на землю.

В жовтні 2016 року за сумісні кошти вони з позивачем за первісним позовом, придбали мікроавтобус марки Mercedes Benz модель 312Д, об'єм двигуна 2874куб.см., 1998 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, який зареєстрований на її ім'я, вартість автомобіля на той час складала 130500грн. На початку квітня 2017 року ОСОБА_1 запропонував їй оформити генеральну довіреність на третю особу по справі ОСОБА_3, якому він здавав автомобіль в оренду, з метою отримання коштів на користь сім'ї, на що вона надала свою згоду.

18.04.2017 року нею (ОСОБА_2.) була видана нотаріальна довіреність на імя ОСОБА_3. Після передачі автомобіля третій особі, 19.04.2017 року у них з відповідачем фактично припинились шлюбні відносини, відповідач особисто користувався коштами від здачі вказаного автомобіля в оренду. 02.10.2017 року приватним нотаріусом була засвідчена її заява про анулювання довіреності.

Окрім того, за період з 25.04.2017 року по 26.07.2018 року нею було сплачено комунальні платежі у розмірі 31756,98грн., платежі на охорону спірного будинку за період з 24.04.2017 року по 31.12.2017 року в розмірі 2250грн., та сплачено 43291,20грн. за матеріали для збереження будинку.

Вважає, що відповідач повинен їй відшкодувати 50% сплачених нею платежів, зокрема 50% комунальних платежів у розмірі 15878,49грн., 50% коштів, сплачених для охорони будівлі - у розмірі 1125грн. та 50 % вартості матеріалів, придбаних нею для збереження будинку - в розмірі 21645,60грн. Всього ОСОБА_1 повинен відшкодувати їй понесених витрат на суму 39774,09 грн.

Також позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 вважає, що має право на збільшення своєї частки в спільному майні подружжя, оскільки відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 не переймався матеріальним забезпеченням сім'ї, отримані кошти від використання сумісного майна, а саме мікроавтобуса Mercedes Benz, використав не на користь інтересів сім'ї, укрив від розподілу транспортний засіб, як спільне нажите майно, їх неповнолітня дитина проживає з нею.

Враховуючи наведене, просила суд здійснити розподіл майна наступним чином:

- визнати спільним майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 з встановленням їй збільшеної долі в частині виділення 3/4 долі будинку;

- ОСОБА_1 виділити 1/4 частину вказаного будинку, вартість 1/4 частини якого, за згодою відповідача покласти на депозитний рахунок суду;

- визнати земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_3, площею 0,06га, її (ОСОБА_2.) особистою власністю;

- мікроавтобус Mercedes Benz модель 312 Д, 1998 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, вартістю 130500грн., передати відповідачу ОСОБА_1, провівши взаємозалік зустрічних вимог з урахуванням вартості долі відповідача в частині виділеної йому долі будинку і половини вартості автобуса Mercedes Benz, що належить їй (ОСОБА_2.);

- відшкодувати кошти від вартості виділеної долі будинку ОСОБА_1 на її користь у розмірі 50% за понесені витрати на утримання будинку та на його охорону в розмірі 39774,09грн.;

- стягнути з ОСОБА_1 на її користь судові витрати.

Рішення Красноармійського міськрайонного суду від 12 грудня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,06га, кадастровий номер НОМЕР_3, яка розташована за цією ж адресою.

Поділено спірні житловий будинок та земельну ділянку, що є спільною сумісною власністю подружжя, наступним чином: - визначено за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності по 1/2 частини житлового будинку та земельної ділянки.

Позовні вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано спірний житловий будинок спільною сумісною власністю подружжя. Визнано право власності за сторонами по 1/2 частині вказаного житлового будинку з надвірними спорудами. Визнано рівними ідеальні частки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в транспортному засобі - мікроавтобусі MERCEDES BENZ реєстраційний номер НОМЕР_1, який є сумісно нажитим майном і залишити транспортний засіб у їх спільній частковій власності.

Визнано за сторонами право власності по 1/2 частині мікроавтобуса MERCEDES BENZ реєстраційний номер НОМЕР_1.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати щодо оплати комунальних послуг та утримання будинку в сумі 29699,97грн., понесені судові витрати у розмірі 3990,07грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Ухвалою від 17 грудня 2018 року виправлено описку у резолютивній частині оскаржуваного рішення, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати щодо оплати комунальних послуг та утримання будинку в сумі 37754,35грн., а також понесені судові витрати у розмірі 6074,76грн.

З вказаним рішенням не погодилась відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 та подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову ОСОБА_1 та частині, що не задоволена її (ОСОБА_2.) позову скасувати, оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи, має місце недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, неправильно застосовані норми матеріального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що суд у рішенні послався на ч.ч.2, 3 ст.70 СК України, згідно якої при вирішенні спору про поділ майна суд може відступати від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищів чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї; за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Разом з тим, суд не врахував фактичні обставини справи і не надав належної оцінки доказам, наданим на їх підтвердження. А саме, не враховано, що відповідачем не заявлено та фактично скрито від розподілу спільне майно, а саме автомобіль MERCEDES-BENZ, реєстраційний номер НОМЕР_1, придбаний ними у жовтні 2016 року за 130500грн. (5000 дол.США) і зареєстрований на її ім'я. На вказаний автомобіль нею (ОСОБА_2.), на прохання позивача, 18.04.2017р. було видано нотаріальну довіреність на ім'я третьої особи ОСОБА_3, нібито для отримання прибутку ввід оренди в інтересах родини. Але 17.04.2017 року, ОСОБА_1, одноосібно, отримав від ОСОБА_3. за вказаний автомобіль 5700 дол. США (що за курсом НБУ станом на 17.04.2017р. складало 152817грн.), про що свідчить розписка, яка є в матеріалах справи. При цьому ОСОБА_1 про отримані гроші за автомобіль нічого не сказав, привласнивши їх.

З пояснень, наданих в судовому засіданні, свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 вбачається, що гроші за автомобіль передавались ОСОБА_3 безпосередньо ОСОБА_1, але її (ОСОБА_2.) при цьому не було.

Також зазначила, що 19.04.2018 року, ОСОБА_1 пішов з сім'ї і фактично шлюбні відносини між ними було припинено з цієї дати. Отримані за автомобіль гроші використані останнім не в інтересах сім'ї.

Вказуючи в рішенні про не заслуговування уваги на ці фактичні обставини, оскільки вони начебто не доведені в судовому засіданні, спростовуються матеріалами справи, суд навіть не приводить її (ОСОБА_2.) доводи і не намагається дати їм мотивовану оцінку.

Враховуючи наведене і те, що фактично ОСОБА_1, отримавши 152817грн. (5700 дол.США) укрив їх від поділу між подружжям, висновок суду в частині поділу майна не відповідає фактичним обставинам, оскільки розмір отриманих коштів перевищує вартість присудженої йому 1/2 частки будинку (137810грн.) і розподіл майна визначений судом першої інстанції не можна вважати справедливим.

Крім того, в скарзі відповідач зазначає, що судом не враховано, що неповнолітня дитина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1, фактично мешкає з нею (ОСОБА_2.). Позивач відносно доньки має аліментні зобов'язання, які не виконує у повному обсязі. Останній має заборгованість по сплаті аліментів, який станом на 02.01.2019р. становить 8661.30грн.

Вважає, що наведені обставини підпадають під вимоги ч.ч.2, 3 ст.70 СК України, на які саме посилається суд в своєму рішенні, але застосовує дані норми матеріального права не правильно.

Просить суд, задовольняючи її скаргу і скасовуючи рішення суду першої інстанції, ухвалити рішення яким:

- збільшити її (ОСОБА_2.) долю в частині поділу житлового будинку до 3/4 частини, з усіма будівлями та спорудами;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частку спірного житлового будинку з усіма будівлями та спорудами та на 1/2 частину спірної земельної ділянки;

- з урахуванням фактичного отримання грошей ОСОБА_1 від ОСОБА_3. за автомобіль MERCEDES-BENZ, реєстраційний номер НОМЕР_1, у сумі 152817грн. (5700 дол.США, згідно офіційного курсу НБУ станом на 17.04.2017р.), зробити взаємозалік зустрічних вимог по вартості 1/4 долі будинку, та вартості 1/2 долі вартості земельної ділянки;

- розподілити судові витрати з урахуванням задоволенні її вимог.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

07 лютого 2019 року позивачем (відповідачем за зустрічним позовом) ОСОБА_1 надано відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення суду залишити без змін, оскільки воно ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. У відзиві зазначив, що автомобіль Mercedes-Benz, реєстраційний номер НОМЕР_1, було придбано за 130500грн. у жовтні 2016 року та 29.10.2016 зареєстровано на ім'я ОСОБА_2 Навесні 2017 року ними спільно було прийняте рішення про продаж даного транспортного засобу. Вдвох вони неодноразово показували автомобіль можливим покупцям, їздили з метою продажу у м.Дніпро, тому до тверджень ОСОБА_2 про її необізнаність щодо намірів продажу автомобілю слід ставитись критично.

У квітні 2017 року третя особа у даній справі ОСОБА_3 виявив бажання придбати вказаний транспортний за 5700 доларів США, що за курсом НБУ на 17.04.2017 складало 152 817грн. З метою продажу машини, 18.04.2017 року ОСОБА_2 особисто видала нотаріально посвідчену довіреність, якою уповноважила третю особу ОСОБА_3 бути її представником з питань експлуатації, користування та розпорядження (продати, обміняти, зняти з обліку, поставити на облік, заставити, здати в оренду, найм, тощо) даним автомобілем. Для чого також були надані права останньому представляти інтереси у ТСЦ МВС України або у будь-яких інших установах, підприємствах, організаціях з усіх без винятку питань, пов'язаних з експлуатацією та відчуженням вищевказаного ТЗ, підписувати договори цивільно-правового характеру щодо розпорядження та користування ТЗ (купівлі-гіродажу, міни, оренди). Своїм підписом під текстом зазначеної довіреності ОСОБА_2 підтвердила той факт, що зміст документа та його правові наслідки їй зрозумілі та правочин повністю відповідає її волевиявленню.

Частина з отриманих 17.04.2017р. від ОСОБА_3 грошових коштів була витрачена на потреби їх сім'ї, а більша частина була передана відповідачці ОСОБА_2

Посилання ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на те, що фактично шлюбні відносини припинились 19.04.2018 року (на наступний день після продажу автомобіля) не відповідають дійсності, як і те, що гроші у сумі 152817грн. були ним привласнені та використовувались не в інтересах сім'ї.

На травневі свята у 2017 році вони всією родиною відпочивали у м.Святогірську, на підтвердження чого є певна кількість фотографій у соціальних мережах. На даний відпочинок була витрачена певна кількість грошових коштів з продажу третій особі ОСОБА_3 автомобіля Mercedes-Benz. З заявою про відзив довіреності на ім'я ОСОБА_3, ОСОБА_2 звернулась до нотаріуса лише 02.10.2017р.

Твердження ОСОБА_2 про підстави видачі довіреність на ім'я ОСОБА_3 через його (позивача) пояснення, про передачу спірного автомобіля в оплатне користування (оренду) за гроші, яки будуть використовуватись на утримання сім'ї, також є не логічними, тому, що умови передачі авто в оренду не оформлені відповідним договором та не посвідчені нотаріально; у наданій довіреності ОСОБА_2 наділяє ОСОБА_3 всіма правами, в тому числі распорядження і продажу; скасування даної довіреності відбулось в жовтні 2017р., а не раніше, хоча за поясненнями ОСОБА_2, орендна плата їй надходила.

Посилання в скарзі на ч.3 ст.70 Сімейного Кодексу України, не є підставою для скасування судового рішення, оскільки статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» для дітей віком від 6 до 18 років з 1 січня 2018 року встановлений прожитковий мінімум в розмірі 1860 гривень, з 1 липня - 1944 гривні, з 1 грудня - 2027 гривень, а відповідно до довідки наданої ОСОБА_2, з нього щомісячно стягуються аліменти на утримання доньки в розмірі 3000грн. щомісячно, починаючий 19.08.2017р., що перевищує мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину. Заборгованість по сплаті аліментів станом на 02.01.2019р. виникла через тимчасову непрацездатність. Сукупна сума сплачених з 19.08.2017р. аліментів, у перерахунку на один місяць, перевищує мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину, тому твердження ОСОБА_2 про недостатній рівень аліментів для забезпечення доньці фізичного, духовного розвитку та лікування є хибним.

Також вважає, що вимога відповідача у зустрічному позові про збільшення її частки у праві власності на будинок до 3/4 не підлягає задоволенню, через відсутність підстав, крім того, він фактично мешкає в орендованій квартирі, інше житло у нього відсутнє, доступу до спірного будинку він не має, а застосування взаємозаліку зустрічних вимог фактично позбавить його житла.

06 лютого 2019 року третьою особою ОСОБА_3 подано відзив на апеляційну скаргу, в якому останній також просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення суду залишити без змін, оскільки воно ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. У відзиві зазначив, що посилання ОСОБА_2 в апеляційній скарзі, про те що вона не мала намір продавати спірний автомобілі, а лише здавати його в оренду з метою отримувати від оренди транспортного засобу кошти, не відповідає дійсності.

Про його (ОСОБА_3.) намір придбати автомобіль у ОСОБА_2, останній було достовірно відоме, так як 17.04.2017 року позивачу ОСОБА_1, з яким ОСОБА_2 знаходилась на той час в зареєстрованому шлюбі, ним були передані кошти в розмірі 5700 доларів США за автомобіль Mercedes-Benz Sprinter 1998 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, що підтверджується відповідною розпискою, складеною у присутності двох свідків, та виданою на його ім'я нотаріальною довіреність, з правом користування та розпоряджатись на свій розсуд. Якби він не передав кошти за автомобіль, то ОСОБА_2 не видала б на його ім'я довіреність на розпорядження спірним автомобілем.

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 та її представник в судовому засіданні апеляційного суду підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити.

Позивач за первісним позовом ОСОБА_1 та його представник, в судовому засіданні суду апеляційної інстанції заперечували проти доводів апеляційної скарги, просили її відхилити, рішення суду залишити без змін.

Третя особа ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений судовою повісткою-повідомленням, яка отримана ним 09 лютого 2019 року. Подав до суду заяву з проханням розглянути справу за його відсутності, в якій також просив рішення суду залишити без змін а апеляційну скаргу без задоволення (а.с.33 т.2).

Суд ухвалив, розглядати справу у відсутність третьої особи, яка не з'явилась, на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

За статтею 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення відповідача за первісним позовом ОСОБА_2 та її представника, позивача ОСОБА_1 і його представника, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 10.03.2006 року (а.с.8 т.1).

Від сумісного проживання мають неповнолітню дитину ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.9 т.1).

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду від 15.06.2017 року шлюб між сторонами розірвано. В рішенні суду зазначено про те, що фактично шлюбні відносини між подружжям припинено з травня 2017 року (а.с.10 т.1).

Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, ОСОБА_2 є власником житлового будинку, загальною площею 117,3кв.м., житловою площею 63,3кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.12 т.1), та земельної ділянки, площею 0,06га, кадастровий номер НОМЕР_3, що розташована за вищевказаною адресою (а.с.11 т.1).

На підтвердження права власності на земельну ділянку суду надано копію договору купівлі-продажу від 16.06.2010 року, за яким земельна ділянка придбана ОСОБА_2 у гр.ОСОБА_10, та копію державного акту на право власності на землю серії НОМЕР_4, якого також вбачається, що власником земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, є ОСОБА_2 (а.с.70, 133-134 т.1).

Як встановлено в судовому засіданні, на зазначеній земельній ділянці подружжями було здійснено перебудову житлового будинку, та видано свідоцтво про право власності на нього від 30.03.2013 року (а.с.203 т.1).

Згідно звіту про оцінку майна оціночна вартість спірного житлового будинку становить 275620грн., оціночна вартість 1/2 ідеальної частки об'єкту оцінки становить 137810грн. (а.с.33 т.1).

Згідно звіту з експертної грошової оцінки земельної ділянки оціночна вартість земельної ділянки становить 28836 грн., оціночна вартість 1/2 ідеальної частки становить 14418грн., а згідно звіту з експертної оцінки земельної ділянки оціночна вартість земельної ділянки становить 34780грн., оціночна вартість 1/2 ідеальної частки об'єкта оцінки складає 17390грн. (а.с.34, 126 т.1).

Крім того, судом встановлено, що відповідно до наявних в ТСЦ №1444 РСЦ МВС в Донецькій області баз даних, за ОСОБА_2, станом на 13.09.2018 року, зареєстрований транспортний засіб Mercedes Benz, ідентифікаційний номер кузова НОМЕР_5, 1998 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 (а.с.100, 180 т.1).

Відповідачкою ОСОБА_2 18.04.2017 року було надано довіреність на розпорядження вказаним транспортним засобом Mercedes Benz, реєстраційний номер НОМЕР_1, на ім'я третьої особи по справі ОСОБА_3 (а.с.74, 166 т.1).

Дану довіреність, нотаріально посвідченою заявою ОСОБА_2 від 02.10.2017 року, скасовано, та внесений запис про припинення дії вищевказаної довіреності до Єдиного реєстру довіреностей (а.с.75-77 т.1).

З наявної в матеріалах справи розписки від 17.04.2017 року вбачається, що ОСОБА_1 продав ОСОБА_3 спірний автомобіль, реєстраційний номер НОМЕР_1, за 5700 доларів США, які ним отримані в повному обсязі в присутності свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_11 (а.с.165 т.1).

Наведені вище обставини визнані та не оспорюються сторонами по справі.

Крім того, як зазначив суд першої інстанції, сторони в судовому засіданні дійшли згоди щодо вартості спірного майна - будинку, земельної ділянки та автомобілю.

Так, сторони визначили вартість житлового будинку в розмірі - 275620грн., земельної ділянки - 28836грн., транспортного засобу - 5700 доларів США (що дорівнює за даними НБУ -152817грн. на дату продажу).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 та відмовляючи частково у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з встановлених ним обставин справи, фактичних правовідносин, що виникли між сторонами та застосував норми матеріального права, які регулюють дані правовідносини. Зокрема з того, що спірне майно (житловий будинок, земельна ділянка та автомобіль) придбано в період шлюбу, є сумісно нажитим майном подружжя, яке належить їм на праві спільної сумісної власності і виходячи з принципу рівності часток чоловіка та дружини, визначив ідеальні частки подружжя в цьому майні по 1/2 за кожним.

Пославшись на ст.70 СК України, та проаналізувавши доводи сторін та надані ними докази щодо наявності (відсутності) обставин, які мають значення для вирішення питання відступу від засади рівності часток подружжя при поділі майна, прийшов до висновку про недоведеність позивачем за зустрічним позовом її вимог в частині обґрунтування збільшення її частки в спірному будинку до 3/4, та зменшенню частки колишнього чоловіка до 1/4.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції зроблений на підставі повного та об'єктивного дослідження наданих сторонами доказів та в повній мірі відповідає вимогам закону, з огляд на наступне.

За правилом ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч.1 ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до п.п.23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.60, 69 СК, ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї

Як встановлено в судовому засіданні, між сторонами не має спору щодо видів майна, яке підлягає поділу. Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 ставить питання щодо збільшення її частки в спірному майні та зарахуванні вартості проданого ОСОБА_1 автомобіля в рахунок вартості його частки з визнанням за нею права власності на весь спірний будинок з надвірними спорудами та спірну земельну ділянку.

Відповідно до ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частиною 2 ст.70 СК України передбачено, що при вирішенні спору про поділ майна, суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї.

Частиною 3 даної норми встановлено, що за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Пленум Верховного Суду України у вказаній вище постанові №11 від 21 грудня 2007 року в п.30 роз'яснив, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3

ст.70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів,

які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч.1 ст.60 СК).

Рішення суду повинно містити мотиви та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні.

Згідно вимог ст.ст.76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Доводи позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 в апеляційній скарзі про привласнення ОСОБА_1 коштів, отриманих за автомобіль від третьої особи ОСОБА_3 в розмірі 5700 дол. США, що дає підстави суду відступити від засади рівності часток подружжя, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні.

Даний довід був предметом дослідження в суді першої інстанції, йому була дана правильна правова оцінка. Зокрема суд послався на ст.65 СК України, частиною 1 якої передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового; для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (ч.ч.2, 3 ст.65 СК України).

Надаючи третій особі 18.04.2017р. нотаріальну довіреність на спірний автомобіль з правом не лише користування а і розпорядження ним, ОСОБА_2 повинна була усвідомлювати значення своїх дій. Скасування даної довіреності в жовтні 2017 року відбулось вже після розірвання шлюбу і не свідчить про привласнення грошей за автомобіль ОСОБА_1

Наявність розписки позивача про отримання грошей за спірний автомобіль від ОСОБА_3 також не є доказом використання ним коштів не на користь сім'ї.

Доводи апеляційної скарги про не врахування судом першої інстанції факту знаходження неповнолітня доньки сторін по справі на її (ОСОБА_1) утриманні, наявність у позивача за первісним позовом аліментних зобов'язань, які виконуються не в повному обсязі (наявність заборгованість по аліментам станом на 02.01.2019р. в розмірі 8661,30грн.), що також є підставою для відступлення від засади рівності часток подружжя, колегія суддів не приймає.

Так, з пояснень позивача, наданих в судовому засіданні апеляційного суду, вбачається, що ним не заперечується наявність такої заборгованості, яка станом на час звернення його до суду складала більше 20 тис. грн.. Але, крім погашення заборгованості з аліментів, він продовжує сплачувати щомісячно на утримання доньки 3 тис. грн., які визначені апеляційним судом при перегляді рішення суду першої інстанції про стягнення з нього аліментів в розмірі 10 тис. грн. щомісячно.

З пояснень сторін, наданих в судовому засіданні суду апеляційної інстанції вбачається, що вони фактично створили інші сім'ї, ОСОБА_2 мешкає однією родиною з іншим чоловіком, ОСОБА_1 також мешкає з іншою жінкою та її двома неповнолітніми дітьми.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_2 не доведено в суді з наданням належних та допустимих доказів, що розмір аліментів, яка вона одержує від ОСОБА_1 на утримання дитини, недостатній для забезпечення фізичного, духовного розвитку та/або лікування дитини, що унеможливлює застосування ч.3 ст.70 СК України.

Враховуючи зазначене, апеляційний суд приходить до висновку, що наведені в апеляційній скарзі доводи позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 не спростовують висновків суду першої інстанції по суті спору і не дають підстав для скасування судового рішення.

В іншій частині рішення суду не оскаржується.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги відповідача без задоволення, підстави для стягнення з позивача на користь відповідача судового збору за подання апеляційної скарги також відсутні.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 12 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 25 лютого 2019 року.

Головуючий О.В. Агєєв

Судді: О.Д. Канурна

О.С. Санікова