Провадження № 22-ц/801/256/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Воробйов В. В.
Доповідач:Сало Т. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2019 рокуСправа № 127/13082/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі: головуючого судді Сала Т.Б., суддів: Ковальчука О.В., Шемети Т.М., секретар Кирилюк Л.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 15 листопада 2018 року, ухваленого суддею Воробйовим В.В. у м. Вінниці, (повний текст рішення складено 21 листопада 2018 року) у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, за участю Служби у справах дітей м. Бердичева, про стягнення заборгованості по виплаті аліментів та позбавлення батьківський прав,

встановив:

У травні 2018 року позивач звернулась до суду із вказаним позовом, у якому просила: стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість по сплаті аліментів в розмірі 64163,34 грн., а також неустойку (пеню) по сплаті аліментів в розмірі 19615,47 грн.; позбавити батьківських прав ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, відносно дочки ОСОБА_5, яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_5.

Позов мотивовано тим, що 16.07.2010 між позивачем та відповідачем був укладений шлюб. Від вказаного шлюбу у сторін народилася дочка ОСОБА_5 Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 08.04.2013 шлюб між сторонами розірвано та стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання дочки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, в розмірі 1/4 частки заробітку (доходів) ОСОБА_4, але не менше 30% прожиткового мінімуму дитини відповідного віку щомісячно, та на утримання ОСОБА_3 аліменти в розмірі 1/4 частки заробітку (доходів) ОСОБА_4 до досягнення дочкою трьох років.

З березня 2013 року по теперішній час відповідачем не сплачено аліменти на користь позивача на її утримання до досягнення дочкою 3-х років (до 08.11.2013) та сплачено не в повному обсязі аліменти на утримання доньки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, внаслідок чого у відповідача наявна заборгованість по сплаті аліментів.

Дочка постійно проживає разом з позивачем. Всі питання щодо виховання та утримання дитини вирішуються нею самостійно, без участі батька. Зазначає, що ОСОБА_4 ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дитини, не спілкується з дочкою з 2013 року, у зв'язку з чим просить позбавити його батьківських прав відносно неповнолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 та стягнути з нього на користь позивача заборгованість по сплаті аліментів, а також неустойку (пеню) по сплаті аліментів.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 15 листопада 2018 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість зі сплати аліментів в розмірі 64163,34 грн. та неустойку в розмірі 19615,47 грн. В задоволені позовних вимог про позбавлення батьківських прав відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції в частині незадоволених позовних вимог скасувати і ухвалити нове рішення про позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 відносно дочки ОСОБА_5

Скарга мотивована тим, що судом не з'ясовано обставин, що мають значення для справи; не надано аналізу доказам в обґрунтування вимог про позбавлення батьківських прав; не взято до уваги висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав, а також наявність у відповідача заборгованості зі сплати аліментів; суд не вірно тлумачить норми міжнародного права, застосовані в рішенні суду.

Відзиву на апеляційну скаргу від ОСОБА_4 та Служби у справах дітей м. Бердичева не надійшло.

Рішення суду позивачем в частині стягнення заборгованості по виплаті аліментів не оскаржується, а відтак, в силу ст. 367 ЦПК України, у цій частині апеляційним судом щодо його законності та обґрунтованості не переглядається.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в частині позбавлення батьківських прав суд першої інстанції, керуючись нормами СК України, Декларації прав дитини та Конвенції про права дитини, виходив з того, що в матеріалах справи відсутні беззаперечні докази винної поведінки та свідомого нехтування відповідачем своїми обов'язками, які б свідчили про його ухилення від виховання дитини. Висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 є недостатньо обґрунтованим та суперечить інтересам дитини. Крім того, в матеріалах справи містяться докази на підтвердження сплати ОСОБА_6 аліментів.

Однак, апеляційний суд не погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції, оскільки ним неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи та не надано оцінку доказам, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги в частині позбавлення батьківських прав.

Встановлено, що з 16 липня 2010 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у шлюбі.

Від шлюбу сторони мають дитину - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 12 листопада 2010 року (а.с 38).

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 08.04.2013 шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 розірвано. Залишено дитину проживати з матір'ю. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 аліменти на дитину в розмірі 1/4 частки заробітку (доходів) відповідача, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (а.с. 39).

До 2013 року сторони проживали в м. Бердичеві. Після розірвання шлюбу відповідач переїхав до м. Вінниці.

У 2014 році ОСОБА_3 створила нову сім'ю. Малолітня ОСОБА_5 проживає разом із мамою та вітчимом. Як зазначено у висновку органу опіки та піклування №02-16/1670 від 23.10.2018, на засіданні комісії малолітня ОСОБА_5 пояснила, що в неї є тато ОСОБА_4, який проживає разом з нею, та тато ОСОБА_4, який проживає далеко (біологічний батько).

З наявних в матеріалах справи довідок слідує, що дитина навчається у школі-ліцеї та відвідує спортивну школу.

Підставою звернення позивача до суду з позовом про позбавлення батьківських прав стало те, що ОСОБА_4 жодної участі у вихованні дочки не бере, всі питання щодо виховання дитини позивач вирішує самостійно, дочка знаходиться на повному утриманні матері.

У судовому засіданні на запитання суддів колегії ОСОБА_4 підтвердив те, що протягом останніх п'яти років він із дочкою не спілкується та після розлучення її не провідував. Мати привозила дочку до Вінниці лише декілька разів з метою отримання дозволу від батька для виїзду дитини за кордон. Зазначив, що дочці не телефонував та не телефонує, з нею не спілкується, зі святами та з днем народження не вітав жодного разу, участі у її вихованні та утриманні не бере. Перешкод у спілкуванні з дочкою йому ніхто не чинив.

Частиною третьою статті 51 Конституції України визначено, що сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

У статті 7 СК України зазначено про необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Відповідно до статті 141 СК України, мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Статтею 150 СК України визначено обов'язки батьків щодо виховання та розвитку дитини.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Крім фактичного зізнання відповідачем в його ухиленні від виконання своїх батьківських обов'язків, позивачем надані докази на підтвердження факту такого ухилення відповідачем.

З довідки НВК «Школа-гімназія-ліцей» №10 від 04.05.2018 встановлено, що батько ОСОБА_5, яка навчається у 2-Г класі, за період навчання з 01.09.2016 по 04.05.2018 жодного разу не з'являвся в школу, не відвідував батьківські збори, не цікавився навчанням дочки (а.с.44).

Відповідно до довідки ДЮСШ №1/48 від 07.05.2018, ОСОБА_5 є учнем ДЮСШ м. Бердичева відділення футболу, її приводить та забирає мама ОСОБА_3 (а.с.46).

Довідкою ОСББ «Краєвид-40» №296 від 10.05.2018 та заявою сусідів ОСОБА_3 від 02.05.2018, яка проживає з донькою АДРЕСА_1, підтверджено, що батько ОСОБА_4 не відвідує дитину, участі у її вихованні та утриманні не приймає (а.с.43, 45).

Із розрахунку заборгованості зі сплати аліментів по виконавчому провадженню № 38998618 вбачається, що за період з 07.03.2013 по 31.04.2018 сума заборгованості складає 58606,96 грн. (а.с.41).

Висновком органу опіки та піклування Бердичівської міської ради Житомирської області №02-16/1670 від 23.10.2018 встановлено, що ОСОБА_4 не бере жодної участі у вихованні та утриманні дочки, не приїздить до неї, не телефоннує, з днем народження не вітає та не цікавиться успіхами у навчанні, тому визнано за доцільне позбавити його батьківських прав відносно доньки ОСОБА_5 (а.с.119-120).

Вказаними доказами підтверджено, що ОСОБА_4 ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, а саме не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не виявляє інтересу до внутрішнього світу дитини; не цікавиться її потребами та станом здоров'я; не приймає участі у виховних, навчальних та інших заходах, необхідних для її всестороннього розвитку; не приймає участі у культурному та духовному розвитку дитини та у витратах, необхідних для такого розвитку.

Ініціативи побачитись із дитиною відповідач не проявляє.

Пріоритетом для національного законодавства є Конвенція прав дитини, прийнята в 1989 році ООН - один з останніх документів стосовно усиновлення, яка стала визначальною серед документів, що закріплюють правове становище дітей (ратифікована Верховною радою України в 1991 року).

У преамбулі Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), зазначено, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння.

Частинами першою, другою статті 3 Конвенції передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (стаття 18 Конвенції).

У ст. 11 Закону України «Про охоронну дитинства» зазначено, що сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього.

Виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства».

У справі «М.С. проти України» (заява №2091/13) від 11 липня 2017 року Європейський суд з прав людини зауважив, що безсумнівно, врахування того, що слугує найкращим інтересам дитини, має вирішальне значення в кожній справі такого типу. Наразі існує широкий консенсус - що в усіх рішеннях щодо дітей мають переважати їхні найкращі інтереси (параграф 75).

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини.

Як встановлено в судовому засіданні, на даний час дитина проживає разом із матір'ю та вітчимом ОСОБА_4. На засіданні комісії органу опіки та піклування малолітня ОСОБА_5 пояснила, що в неї є тато ОСОБА_4, який проживає з нею (вітчим). Тобто вже п'ять років дитина проживає в повноцінній сім'ї, в гармонії та любові, і з біологічним батьком бачитись та спілкуватись не бажає.

Судом першої інстанції не взято до уваги наявний в матеріалах справи висновок органу опіки та піклування від 23.10.2018 про доцільність позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав, оскільки він є недостатньо обґрунтованим та суперечить інтересам дитини.

У ч. 6 ст. 19 СК України зазначено, що суд може не погодиться з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Відповідно до висновку органу опіки та піклування Бердичівської міської ради Житомирської області №02-16/1670 від 23.10.2018 визнано за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_4 відносно доньки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.119-120).

На засіданні комісії були присутніми мати ОСОБА_3 та дитина ОСОБА_5, які надали свої пояснення. Відповідач ОСОБА_4 на засідання комісії не з'явився, будучи належним чином повідомленим про його проведення.

Висновком встановлено, що ОСОБА_4 самоусунувся від виконання батьківських обов'язків відносно доньки ОСОБА_5, тривалий час з нею не спілкується, не допомагає матеріально, не турбується про її здоров'я, навчання.

Колегія суддів приймає висновок органу опіки та піклування до уваги, оскільки він відповідає інтересам малолітньої дитини та узгоджується із наявними в матеріалах справи доказами.

Як вбачається із розрахунку заборгованості по сплаті аліментів, ОСОБА_4 лише декілька разів (два рази у 2013 році, три рази у 2014 році, два рази - у 2017 році та чотири у 2018 році) сплатив аліменти на утримання дочки, однак, в меншому розмірі, що підлягав до сплати.

Сплата відповідачем аліментів у незначному розмірі, навпаки, свідчить про те, що ОСОБА_4 не допомагає позивачу в матеріальному утриманні дитини.

Апеляційний суд вважає, що наявність в матеріалах справи дев'яти квитанцій про про сплату аліментів не дає підстави стверджувати про виконання ОСОБА_4 своїх обов'язків по вихованню дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

ОСОБА_4 не надав доказів на підтвердження того, що залишення за ним батьківських прав щодо його доньки буде відповідати якнайкращим інтересам дитини, у зв'язку із чим не довів тих обставин, на які він посилався як на підставу своїх заперечень проти позову.

Заперечуючи проти позову, в своїх поясненнях ОСОБА_4 не наполягав на залишенні за ним батьківських прав, та, не надавши жодного доказу, який би підтверджував його наміри бути батьком для дитини, не переконав суд в необхідності залишення за ним таких прав.

Апеляційним судом не встановлено належного факту намагання відповідача брати участь у вихованні дитини у будь-який спосіб, натомість встановлено факт його свідомого небажання виконувати батьківські обов'язки.

Відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що відповідач, не беручи участі у вихованні дитини, фактично ухиляється від виконання батьківських обов'язків, що є підставою для позбавлення його батьківських прав, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав відносно малолітньої доньки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Апеляційний суд роз'яснює ОСОБА_4, що у відповідності до положень статті 169 СК України, у разі зміни своєї поведінки та обставин, що були підставою для позбавлення батьківських прав, він має право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав.

На підставі ст. 141 ЦПК України, у зв'язку із задоволенням апеляційної скарги ОСОБА_3, сплачений нею судовий збір у розмірі 1057,21 грн. підлягає стягненню з ОСОБА_4

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 15 листопада 2018 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, за участю Служби у справах дітей м. Бердичева, про позбавлення батьківський прав скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення.

Позбавити ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, батьківських прав відносно дочки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_4 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1057 (одна тисяча п'ятдесят сім) гривень 21 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 лютого 2019 року.

Головуючий: Т.Б. Сало

Судді: О.В. Ковальчук

ОСОБА_7