Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

27 грудня 2019 року м.Вільногірськ

Вільногірський міський суд Дніпропетровської області в складі: головуючого - судді Борцової А.А.,

за участю секретаря - Килинчук Л.Л.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

представників відповідачів - Михайленка А.В. ,

Пазюн С.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Дніпропетровської області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди завданої незаконними рішеннями, діями органів досудового слідства та прокуратури та витрат на правову допомогу, третя особа у справі - Міністерство фінансів України,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з зазначеним позовом вказуючи, що 25.06.2014 року старшим слідчим слідчого відділу Верхньодніпровського районного відділу Головного управління міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області Луценко О.В., їй було повідомлено про підозру щодо вчинення кримінальних правопорушень передбачених ч.2 ст.191 та ч.1 ст.366 КК України, яка була їй вручена 26.06.2014 року. Відомості щодо вчинення зазначених кримінальних правопорушень були внесені в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0001207 від 20.06.2013 року, № 0000004 від 08.05.2014 року, № 0000005 від 08.05.2014 року. З того часу вона постійно знаходилася у стресовій ситуації внаслідок викликів до слідчого, необґрунтованих звинувачень, тривалого досудового розслідування, судових засідань, пліток, що розповсюджувалися по місту, та як наслідок звернення до лікарні у зв`язку із погіршенням стану здоров`я (серцеві напади, підвищений тиск, два передінфарктні стани, стаціонарне лікування). Близько чотирьох років, вона намагалася та вимушена була доводити свою невинуватість, виправдовувати себе перед органами досудового слідства, прокуратури, знайомими, та спростовувати, те в чому її звинувачують.

26.06.2014 року їй було вручено обвинувальний акт у кримінальному провадженні, яке внесено в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0001207 від 20.06.2013 року. З цього часу їй надали статус обвинуваченої у вчиненні тяжких злочинів проти держави. При цьому органами обвинувачення двічі направлявся обвинувальний акт до суду, який ухвалами Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 28.10.2014 року та від 10.12.2014 року, яка залишена без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13.01.2015 року, обвинувальний акт із додатками у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_1 за ст.191 ч.2, ст.366 ч.1 КК України, повернуто прокурору для усунення недоліків.

Після цього на протязі тривалого часу слідчим СВ Верхньодніпровського РВ ГУМВС України в Дніпропетровській області Луценко О.В., не було проведено жодних слідчих дій по вказаному кримінальному провадженню і не направлено його до суду, халатну бездіяльність допускали і процесуальні керівники прокуратури.

Із приводу даної бездіяльності, намагаючись зрушити із місця дану справу, та запобігти навмисному затягуванню досудового слідства нею та її представником у період з травня 2016 року по вересень 2018 року, неодноразово подавались скарги до органів прокуратури та міністерства внутрішніх справ України.

Вважає, що органами державного обвинувачення було грубо порушено її право на проведення досудового розслідування упродовж розумного строку, працівниками вказаних органів допущено навмисне та безвідповідальне ставлення до виконання своїх службових обов`язків, затягування досудового слідства та тяганину.

Починаючи з 25.06.2014 року вона перебувала у процесуальному статусі «обвинувачена», у постійній напрузі і пригніченому нервовому стані, не маючи жодної змоги захищатися від пред`явленого їй обвинувачення, повернути своє чесне ім`я та репутацію, що постійно завдавало їй моральних та душевних страждань, матеріальної шкоди та невпевненості у завтрашньому дні.

Крім того, органами слідства та прокуратури, неодноразово закривалось кримінальне провадження відносно неї у зв`язку з відсутністю в її діях складу інкримінованих кримінальних правопорушень, а саме: 29.06.2017року, 04.04.2017 року, 29.12.2017 року, 19.07.2018 року та неодноразово органом прокуратури скасовувались постанови про закриття в зв`язку з їх передчасністю та необґрунтованістю, а саме: 29.12.2017 року, 04.05.2017 року, 29.01.2018 року. Остання постанова про закриття відносно неї кримінального провадження, як підозрюваної у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ст. 191 ч. 2, ст. 366 ч. 1 КК України, на підставі ст. 284 ч.1 п.2 КПК України, була винесена 19.07.2018 року прокурором Верхньодніпровського відділу Жовтоводської місцевої прокуратури Шрамко І.В. З огляду на це, вважає, що органи державного обвинувачення, відчуваючи свою безкарність, проявляючи безвідповідальну некомпетентність щодо проведення досудового розслідування, свавілля, та добре розуміючи, що не маючи належних доказів її вини у даних кримінальних правопорушеннях в яких її звинувачують, протягом чотирьох років знущалися над нею, то закривали кримінальне провадження, то скасовували постанови про закриття.

При цьому, постанова від 19.07.2018 року не була направлена їй, як особі, щодо якої проводиться досудове розслідування та її захиснику. Крім того, органами обвинувачення кримінальне провадження внесене до ЄРДР 20.06.2013 року №0001207 в частині кримінального правопорушення передбаченого ст.191 ч.2 КК України, в порушення вимог КПК України, було закрито двічі, постановами від 29.06.2017 року та 29.01.2018 року, що свідчить про халатне, безвідповідальне ставлення представників держави до виконання своїх службових обов`язків, які не вивчають документи з якими працюють.

Протиправними діями органів державного обвинувачення їй було завдано моральної шкоди, яка виражається у душевних стражданнях, яких вона зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою, щодо неї та членів її сім`ї та приниженні честі та гідності, а також ділової репутації людини, громадянина, працівника та державного службовця. Навмисне затягування досудового слідства органами обвинувачення, зухвале ігнорування її прав як громадянина України, приниження її честі та гідності, ділової репутації, позбавлення її можливості протягом чотирьох років реабілітуватися в очах рідних, друзів та колег, дуже сильно пригнічувало її морально, а стан її здоров`я різко погіршився. За таких обставин, вона потребувала курсів лікування та обстеження, вимушена була звертатися за консультаціями до спеціалістів різного рівня, купувати лікарські препарати, що потребувало великих затрат, як грошових засобів так і часу, а також додаткових життєвих зусиль. Протягом тривалого часу, її життя було цілеспрямовано направлено на захист порушених, органами держави, її прав та свобод, які гарантовані їй державою. Безвідповідальне ставлення органів обвинувачення до виконання своїх посадових обов`язків, навмисне затягування досудового слідства, завдало їй сильних, як фізичних так і моральних страждань, а усвідомлення того, що за всім стоять державні органи, які повинні не порушувати, а захищати права громадянина, знищувало віру у справедливість.

Багаточисленні поїздки до правоохоронних органів різного рівня, вимушеність звернення за правовою допомогою до адвоката, яким безперервно направлялися скарги та листи до різних інстанцій у пошуках справедливості та будь-яких роз`яснень, щодо такої зухвалості затягування досудового слідства органами обвинувачення, призвели до значного погіршення її здоров`я та морального опустошення.

Вона є корінною жителькою м. Верхньодніпровськ, в якому народилася, навчалася, працювала, створила родину, народила дітей, де проживає по цей день.

У м.Верхньодніпровськ вона є публічною особою, тривалий час працювала викладачем у Верхньодніпровському технікумі, є кандидатом соціологічних наук, тривалий час займала керівні посади, постійно користувалася повагою серед колег та мешканців міста.

Після пред`явлення їй підозри 26.06.2014 року, її знайомі, яких вона знала багато років та колеги, з якими працювала, почали уникати її, всіляко виявляли зневагу до її гідності та засуджували, що завдавало їй сильних моральних страждань, оскільки все життя вона жила та працювала для людей, намагалася слідувати законам людяності та справедливості. Деякі колеги та знайомі, використовуючи її становище, навіть зловтішалися над нею, без будь-яких обґрунтувань намагалися принизити її, образити, що призвело до позбавлення її можливостей нормально жити, працювати, вільно, на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері свого приватного життя. Вона замкнулася у собі, намагалася уникати спілкування із людьми, яких цікавило лише те, коли вже її засудять. Крім того, у зв`язку із її кримінальним переслідуванням, тяжких душевних страждань зазнали члени її сім`ї, які вимушені були змінити свій звичний уклад життя, виправдовуватися, пояснювати знайомим та своїм колегам, що вона не «злодійка».

Її син, ОСОБА_4 , який на той час працював на посаді заступника начальника відділу інспектування в агропромисловому комплексі та сфері виконання природних ресурсів Державної фінансової інспекції в Дніпропетровській області, втратив місце роботи, з підстав, що його мати злодійка, щодо якої відкрито кримінальне провадження. Керівництво пояснило йому, що він не може обіймати цю посаду, оскільки, використовуючи своє службове становище, може допомагати уникати покарання і примусили написати заяву за власним бажанням. І це в той час, коли на його утриманні знаходилося двоє маленьких дітей та дружина знаходилася у відпустці по догляду за дитиною.

Органами обвинувачення, порушено як процесуальний так і розумний строк досудового розслідування в десятки разів, через явну бездіяльність, оскільки період її перебування під слідством складає більше 48 місяців, чим порушено всі розумні строки.

Це час, протягом якого вона знаходилася у статусі «обвинувачена» і не могла зняти із себе це клеймо, будь-яка компенсація моральної шкоди, не може бути прирівняною до дійсних страждань та переживань особи, тому будь-який її розмір має умовний вираз, а відтак вважає, що ніякі грошові кошти не повернуть їй втрачений спокій та здоров`я, приниження честі, гідності та ділової репутації, та тому моральна шкода має бути справедливим еквівалентом, того пекла, в якому вона жила протягом останніх чотирьох років.

З врахуванням уточнення до позовної заяви від 17.09.2019 року (т.1 а.с. 221-222) просить стягнути із Державного бюджету України на її користь моральну шкоду завдану незаконними рішеннями, діями органів досудового слідства та прокуратури у розмірі 250000,00 грн. та стягнути з прокуратури Дніпропетровської області на її користь витрати на професійну правничу допомогу у сумі 76600,00 грн.

Ухвалою Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 20.06.2019 року у справі відкрито загальне позовне провадження, сторонам роз`яснені їх процесуальні права та обов`язки.

Представник прокуратури Дніпропетровської області Афанасенко К.В. надала відзив на позов, в якому зазначила, що позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовано незаконним притягненням її до кримінальної відповідальності у кримінальних провадженнях №0001207 від 20.06.2013, №0000004 від 08.05.2014 та №0000005 від 08.05.2014, які в подальшому було закрито. В свою чергу, прокуратура Дніпропетровської області не погоджується з розміром заявленої моральної шкоди та з вимогами про стягнення матеріальної шкоди, оскільки у зв`язку з відсутністю чітко сформульованих критеріїв визначення розміру завданої моральної шкоди, законодавцем у певних випадках встановлено нижню межу такого розміру та вказаний розмір визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка перебувала під кримінальним переслідуванням у період з 25.06.2014 (дата повідомлення про підозру)) до 19.07.2018 (дата закриття кримінального провадження № 0001207), тобто повних 48 місяців. Однак позивачка не надала жодних доказів причинно-наслідкового зв`язку між діями органів досудового розслідування, прокуратури та спричиненням їй моральної шкоди у визначеному нею розмірі, а порушення нормальних життєвих зв`язків, про які зазначає позивачка, становлять саме ту моральну шкоду, розмір якої визначено державою.

Крім того, окремою позовною вимогою ОСОБА_1 є стягнення з прокуратури Дніпропетровської області на її користь витрати на професійну правничу допомогу у сумі 76600,00 грн. Однак, за чинним законодавством витрати на правову допомогу у закритому кримінальному провадженні відшкодовуються за рахунок держави в визначених законом випадках та порядку. Передбачені законом випадки, зокрема, суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги та порядок їх відшкодування за рахунок коштів державного бюджету визначено ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду». Проте, позивачкою не надано доказів, що вона зверталася до відповідного органу за визначенням розміру витрат на юридичну допомогу, тому вимоги ОСОБА_1 про стягнення з прокуратури Дніпропетровської області витрат на правову допомогу є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на вимогах законодавства.(т.1 а.с. 233-237)

12.09.2019 року представник позивачки ОСОБА_2 , подав відповідь на відзив представника прокуратури Дніпропетровської області Афанасенко К.В. відповідно до якого вважає, що доводи органу прокуратури підлягають відхиленню, оскільки як вбачається з відзиву, відповідач не заперечує той факт, що позивачка перебувала під кримінальним переслідуванням з 25.06.2014 року по 19.07.2018 року, тобто повних 48 місяців. Однак відповідачем проігноровано ту обставину, що законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди який у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Крім того, слідчий не направляв позивачці ні постанову про закриття кримінального провадження, ні роз`яснення про порядок відшкодування матеріальної шкоди, у зв`язку із чим державним органом були порушені загальні конституційні засади відносин між державою та громадянином, зокрема щодо відповідальності держави, які втілено у конституційні та цивільно-правові норми ст. 56 Конституції України, ст.ст. 1173-1176 ЦК України, Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду». Обов`язок роз`яснити особі порядок поновлення її порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди у разі закриття кримінального провадження на стадії досудового розслідування, покладається на слідчого, який повинен здійснити це шляхом направлення громадянинові повідомлення одночасно із копію постанови про закриття кримінального провадження. При цьому в повідомленні має бути зазначено, куди і протягом якого терміну можна звернутися за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав, оскільки цей обов`язок виконано не було, сторона позивача вважає, обґрунтованою свою вимогу щодо стягнення з прокуратури 76600,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу. (т.1 а.с. 241-244)

Представник відповідача ДКСУ Пазюн С.А., також надала відзив на позов, відповідно до якого заперечуючи проти задоволення позовних вимог вказала, що розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Позивач не приводить жодних доказів причинного зв`язку між кримінальним провадженням, досудовим розслідуванням та погіршенням здоров`я позивача та вважає, що позивачем не наведено обґрунтування розміру моральної шкоди і вимога про стягнення з Державної казначейської служби України моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду в розмірі 250000,00 на користь позивача є безпідставною та необґрунтованою, в зв`язку з чим Казначейство просить відмовити у задоволенні позову (т. 2 а.с. 1-5)

Представник позивачки ОСОБА_2 надав відповідь на відзив ДКСУ відповідно до якого вважає, що відповідач у відзиві погоджується, що статтею 1176 ч.1 п.2 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду та не заперечує того, що відповідно до ст. 13 ч. 3 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Вважає, що відповідач у відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 не розуміє та не правильно тлумачить норми закону, внаслідок чого, хаотично, незмістовно виклав свої заперечення щодо наведених позивачкою обставин та правових підстав позову, з якими не погоджується. Крім того, не погоджуючись з розміром моральної шкоди обґрунтованої позивачкою, відповідач зовсім не вказує власного розрахунку моральної шкоди. (т.2 а.с.8-10)

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 , допитана за правилами допиту свідка, позов та вказані в ньому обґрунтування підтримала, показала, що з 2002 року вона працювала на посаді директора Верхньодніпровського районного Центру соціальних служб для сімей, дітей та молоді. Центр створювала «з нуля», не було нічого, а за час її роботи були прийняті професійні фахівці та налагоджена робота центру. Виділялися кошти на матеріальне забезпечення їх діяльності, їм давали переліки, відповідно до яких вони повинні були здійснювати закупівлю техніки. За таким переліком їм необхідно було купити один ноутбук та три принтери, однак вона вважаючи таку закупку не раціональною, доручила своєму бухгалтеру проконсультуватись в казначействі про можливість купити замість одного принтера ноутбук, на що остання їй пояснила, що так можна робити, що й було зроблено. Потім в квітні 2012 року у них була проведена перевірка наявності технічних засобів та встановлено, що вони замість одного принтера купили ноутбук. Після перевірки її викликали до слідчого в якості свідка, а в подальшому вона дізналась, що її роблять злодійкою якою вона не була. Вона вихована в сім`ї вчителів, батьки працювали чесно і її виховали чесною людиною. Після відкриття кримінальної справи відносно неї, на неї почали косо дивитися підлеглі, в серпні 2013 року після того, як вона пішла на пенсію, її колишні підлеглі почали від неї відвертатися, перестали вітатися з нею, бо почали вважати її злодійкою. Вона є кандидатом соціологічних наук, працювала також в коледжі викладачем, є публічною людиною, її знає пів міста і тут її почали вважати злочинцем, ця інформація поширювалася по всьому місту. Після цього вона не могла йти на лекції, оскільки вона дуже емоційна, також у неї хворе серце, а за цей період її здоров`я похитнулося дужче, у неї двічі був передінфарктний стан, вимушена була проходити лікування, але оскільки у неї хвора матір, яку вона не може залишити саму, вона не могла дозволити собі необхідне лікування. Після виходу на пенсію, вона ще 3 роки працювала в трудовому архіві, однак після зустрічей з працівниками слідства у неї піднімався тиск, який раніше не піднімався, а їй ще необхідно було працювати. Після цих візитів вона не могла сконцентруватись на роботі. Тепер вона кожного дня вимушена приймати таблетки від тиску, чого раніше не робила. А саме гірше було те, що постраждав її син, який працював в обласному КРУ в аргопромисловому відділі заступником начальника відділу, пропрацював 10 років, а в зв`язку з тим, що найшлися «доброзичливі» люди, які знали де він працює і які телефонували на гарячу лінію та керівнику її сина, та повідомили, що мати ОСОБА_4 злодійка, керівництво її сина попросило його написати заяву про звільнення за власним бажанням. Це при тому, що у нього на утриманні перебувало двоє неповнолітніх дітей і жінка була в декретній відпустці. Їй було дуже важко це перенести і допомогти сину вона не мала можливості. Друга її дитина - музикант, закінчив консерваторію, планував поступати в консерваторію в Чехію, однак йому в той рік не дали візу, вважає, що це також пов`язано з її справою. Потім йому дали візу, на даний час син уже у Словакії, він відомий музикант. Довгий час вона не могла зрозуміти чи справа закрита чи ні, прокурор їй пропонувала визнати вину, однак вона відмовилась оскільки не винна, а проводити розслідування не хотіли. Потім, коли справа була закрита, її про це ніхто не повідомив, не запросили та не вибачилися за те, що стільки років псували нерви і здоров`я. Для неї дуже жахливо те, що їй довелося перетерпіти, однак більше за все було образливо за свох дітей. Її переслідували з 25.06.2014 року по 19.07.2018 року, повідомили про підозру 25.06.2014 року, а коли закрито було провадження, її про це не повідомили. Інформацію про її право на відшкодування шкоди їй також не присилали. Постраждала її репутація, оскільки вона працювала на керівних посадах, є професіоналом, викладачем. Ця ситуація призвела до попрання її моральних принципів, постраждала за неї її дитина, вона як могла підтримувала сина поки він був без роботи, але страждала і плакала оскільки причиною його бід була вона. Вона звільнилась з роботи 13.08.2013 року в зв`язку з виходом на пенсію, з 08.10.2013 року працювала в трудовому архіві на протязі 3-х років, з 01.09.2016 р. працює завідуючою методичним кабінетом. Має хронічне захворювання серця, яке проявляється в стресових ситуаціях. До цих подій загострення траплялися дуже рідко, а після порушення відносно неї кримінальної справи, хвороба загострилася. Люди від неї відверталися, не віталися, з деякими стосунки припинилися взагалі. Протиправні дії органів досудового слідства проявлялися в тому, що їй інкримінували те, чого вона не робила, в чому немає складу злочину. Крім того, про те, що вона перебуває під слідством, стало відомо іншим людям, один з яких поїхав в обласне КРУ і розповів про це керівнику її сина, а вона не могла реабілітуватись, оскільки справа не була закрита і вона продовжувала перебувати під слідством. Про закриття справи вона дізналась від свого представника і тепер у неї є моральне право сказати людям, що вона не винна. Також мало місце навмисне затягування справи, провадження неодноразово відкривали та закривали, у неї були депресивні стани, вона замкулась в собі. На даний час вона не відчуває себе повністю реабілітованою, радіє, що справедливість є, але спогади про пережите не дають їй нормально жити, бо не всі люди повірять, що вона не винна. Усі ці події наклали певний негативний слід на її репутацію. Просить позов задовольнити у повному обсязі.

Представник позивачки ОСОБА_2 позов та подані ним відповіді на відзиви, та вказані в них обґрунтування підтримав в повному обсязі, просить позов задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача - прокуратури Дніпропетровської області Михайленко А.В. в судовому засіданні позов не визнав та просить у його задоволенні відмовити в повному обсязі. Пояснив, що факт спричинення позивачці моральної шкоди та її розмір не визнає оскільки немає причинно-наслідкового зв`язку між діями органів досудового розслідування, прокуратури та спричиненням ОСОБА_1 моральної шкоди у визначеному нею розмірі. До того ж, слідчий надсилав на адресу позивачки копію постанови про закриття провадження у справі, що підтверджується наданим ним супровідним листом, однак доказів отримання цього листа позивачкою немає. Слідчий не повідомляв позивачці про можливість відшкодування шкоди, однак вважає, що сторона позивача сама повинна була звернутись до слідчого з цього питання.

Представник відповідача - Державної казначейської служби України Пазюн С.А. в судовому засіданні позов не визнала, підтримала обґрунтування, викладені у відзиві на позов, просить у задоволенні позову відмовити.

Третя особа - Міністерство фінансів України, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки свого представника не повідомили, заяви про розгляд справи без його участі не надали. (т.2 а.с.66)

Вислухавши позивачку та представників сторін, свідків, дослідивши письмові докази по справі та оглянувши матеріали кримінального провадження за № 0001207 від 20.06.2013 року за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.191, ч.1 ст.366 КК України, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Так, свідок ОСОБА_4 суду показав, що позивачка є його матір`ю, яка з 1982 року проживає в м.Верхньодніпровськ. Вона поважна людина в місті, займала багато керівних посад, користувалась і користується повагою серед багатьох мешканців міста. За декілька місяців до її пенсії, відносно неї було порушено кримінальне провадження, вона дуже переживала з цього приводу, оскільки до роботи ставилась дуже сумлінно, за останнім місцем роботи пропрацювала більше 12 років, створивши цю організацію «з нуля», присвячувала роботі багато часу і сил. Причиною порушення кримінального провадження стало те, що Центр отримав державне фінансування на придбання деякої нової техніки, яка і була придбана на виділені кошти, але чомусь була порушена кримінальна справа. Мама з цього приводу дуже переживала. Деякі люди змінили ставлення до неї на гірше, справжні друзі підтримували маму, але були і плітки, його також зустрічали багато знайомих, розпитували, деякі з зловтіхою, деякі з співчуттям. Все це дуже позначилось на здоров`ї матері, у неї і так були проблеми зі здоров`ям, бо в неї хворе серце. Вони її возили в обласний кардіологічний центр, вона там проходила стаціонарне лікування, лікувалася декілька разів. Порушення відносно його матері кримінальної справи також позначилось і на ньому особисто, ініціатором його переслідування був ОСОБА_5 який поїхав до його керівника та розповів про порушення кримінальної справи відносно його матері, його керівник спочатку викликав, розпитав та нормально віднісся до даної ситуації. Після цього на нього надійшла анонімна скарга, що він замість роботи захищає матір, а він в той день знаходився на похоронах бабусі, і після цього його попросили звільнитись за власним бажанням і він погодився, написав заяву і звільнився.

Свідок ОСОБА_6 суду показала, що вона працювала разом з позивачкою в Верхньодніпровському трудовому архіві з жовтня 2013 року по жовтень 2016 року. Одного разу вона їхала додому маршруткою і зустріла ОСОБА_7 , яка працювала бухгалтером у Верхньодніпровському районному центрі соціальних служб для сімей, дітей та молоді, де раніше працювала позивачка. ОСОБА_7 запитала у неї де вона працює і хто в неї директор. Вона їй розповіла де працює і повідомила, що директор у неї ОСОБА_1 , після чого ОСОБА_7 почала її застерігати, що ОСОБА_1 вчинила якісь злочинні дії, але конкретно які не казала, сказала, що краще з нею не працювати бо вона не добросовісна людина. Вона її так налякала, що вона навіть думала змінити місце роботи, але потім стала приглядатись до керівника, якось особисто запитала ОСОБА_1 чому до неї таке ставлення зі сторони колишньої колеги ОСОБА_7 , їй ОСОБА_1 все розповіла, вона повірила їй, вони стали далі працювати разом. Також виникали труднощі в держказначействі, куди вона приходила по роботі з документами на виплату заробітної плати та оплату житлово-комунальних послуг, де їй також сказали, що будуть ретельно перевіряти принесені нею документи, оскільки в неї керівник ОСОБА_1 , яка під час роботи в центрі щось накоїла. Їй неприємно було чути таке про свого керівника. В свою чергу самій ОСОБА_1 працювалось дуже важко, оскільки вона постійно перебувала в стані стресу та тяжко переносила ситуацію, яка з нею склалась, вона дуже хвилювалась, часто була заплакана. Дуже часто траплялось так, що їй приходилось викликати «швидку» для ОСОБА_1 , давати пігулки. За роки спільної праці ОСОБА_1 проявила себе як чесна, порядна людина та відповідальний керівник.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової шкоди).

Загальноконституційні засади відносин між державою та громадянином, зокрема щодо відповідальності держави, втілено в конституційні та цивільно-правові норми - ст. 56 Конституції України, статті 1173-1176 ЦК України, Законі України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду".

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч. 7 ст. 1176 ЦК України порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Таким законом є Закон України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду".

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Згідно ст. 2 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду", право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема (п.2): закриття кримінального провадження за відсутністю подій кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати, постановлення виправдувального вироку суду.

Судом встановлено, що підтверджується письмовими матеріалами справи та матеріалами оглянутого в судовому засіданні кримінального провадження, що відомості про вчинення зазначених позивачкою кримінальних правопорушень були внесені в Єдиний реєстр досудових розслідувань за 0001207 від 20.06.2013 року та №0000004 від 08.05.2014 року, №0000005 від 08.05.2014 року, що підтверджується витягами з ЄРДР.(т.1 а.с. 105-107)

25.06.2014 року старшим слідчим слідчого відділу Верхньодніпровського районного відділу Головного управління міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області Луценко О.В. позивачку повідомлено про підозру щодо вчинення нею кримінальних правопорушень передбачених ч.2 ст. 191 та ч. 1 ст. 366 КК України. (т.1 а.с. 108-109)

Постановою прокурора Верхньодніпровського відділу Жовтоводської місцевої прокуратури Шрамко І.В. від 19.07.2018 р. кримінальне провадження № 0001207 відносно ОСОБА_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.191, ч.1 ст.366 КК України закрито у зв`язку з відсутністю в її діях складу інкримінованих кримінальних правопорушень. (т.1 а.с.156-164)

З огляду на зазначене, судом встановлено, що ОСОБА_1 перебувала під кримінальним переслідуванням з дня повідомлення про підозру, тобто з 25.06.2014 року по день закриття відносно неї кримінального провадження - 19.07.2018 року, що становить повних 48 місяців.

Також, з матеріалів справи слідує, що органами досудового розслідування двічі обвинувальний акт відносно ОСОБА_1 по обвинуваченню у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 191, ч.1 ст. 366 КК України, направлявся до суду, який ухвалами Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 28.10.2014 року (т.1 а.с.115) та від 10.12.2014 року (т.1 а.с. 114), яка залишена без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13.01.2015 року (т.1 а.с.116-120) повертався прокурору для усунення недоліків.

Крім цього, позивачка та її представник неодноразово зверталися із скаргами щодо бездіяльності органу досудового розслідування, а саме: 18.05.2016 року із скаргою до прокурора Дніпропетровської області (т.1 а.с. 122-126), 13.07.2016 року - до Міністерства внутрішніх справ України (т.1 а.с.129-133), 28.02.2017 року - до Генерального прокурора України (т.1 а.с. 136-138), 27.06.2017 року - до прокурора Дніпропетровської області (т.1 а.с. 146-152), 13.09.2018 року - до прокурора Дніпропетровської області (а.с. 174-177).

Також, за час розслідування вказаного кримінального провадження органами слідства та прокуратури, постановами від 04.04.2017 року (т.1 а.с.142-144), 29.06.2017 року (т.1 а.с.154-155), 19.07.2018 року (т.1 а.с. 156-164), 29.12.2017 року (т.1 а.с.166-173) кримінальне провадження відносно позивачки закривалося у зв`язку з відсутністю в її діях складу інкримінованих кримінальних правопорушень, однак ці постанови скасовані прокурором внаслідок їх передчасності та необґрунтованості, а саме: 04.05.2017 року (т.1 а.с. 145), 29.12.2017 року, 29.01.2018 року (т.1 а.с. 165, 166).

Згідно копії трудової книжки ОСОБА_1 , остання з 23.11.1982р. по 15.09.1984 р. перебувала на виборній посаді секретаря комітету комсомолу Верхньодніпровського сільськогосподарського технікуму бухгалтерського обліку, з 24.11.1984р. по 16.01.1987р. вибрана ІІ секретарем райкому комсомолу Верхньодніпровського РК ЛКСМ України, з 17.01.1987р. по 29.08.1988 р. затверджена інструктором відділу пропаганди та агітації райкому партії, з 01.11.1990 р. по 05.08.1994 р. зарахована в аспірантуру при Київському інституті політології і соціології управління з відривом від виробництва, з 20.12.1994 р. по січень 1996 року працювала на посаді завідуючої районного державного архіву, з серпня 1997 року по вересень 2001 року працювала викладачем суспільних дисциплін Верхньодніпровського сільськогосподарського технікуму, з 20.09.2001 р. по 13.08.2013 р. перебувала на посаді директора центру соціальних служб для молоді (т.1 а.с.185-191)

Згідно копії виписки із амбулаторної карти ОСОБА_1 , остання перебуває під наглядом у сімейного лікаря в комунальному некомерційному підприємстві «Верхньодніпровський центр первинної медико-санітарної допомоги» Верхньодніпровської районної ради, з діагнозом: стенокардія, кардіосклероз атеросклеротичний, хворіє з 2005 року. 24.06.2013р., 09.09.2014р., 10.02.2015р., 24.09.2015р., 30.05.2016р., 07.02.2017р., 11.09.2018 р. зверталася за медичною допомогою до сімейного лікаря, з 24.09.2015 р. по 06.10.2015 р. та з 06.08.2018р. по 13.08.2018р. перебувала на лікуванні на денному стаціонарі внаслідок хвороби серця. (т.1 а.с.193)

Факт укладення угоди про надання правової допомоги між позивачкою ОСОБА_1 та адвокатом Мулько А.В., підтверджено копією угоди від 24.06.2014 року (т.1 а.с. 194)

Розмір наданих адвокатом Мулько А.В. витрат на професійну правничу допомогу на підставі умов угоди від 24.06.2014 року та факт сплати вказаних послуг позивачкою підтверджено копією розрахунку витрат на професійну правничу допомогу від 16.01.2019 року (т.1 а.с. 227), копією акту приймання-передачі юридичних послуг від 16.01.2019 року (т.1 а.с.228), квитанцією № 1 від 16.01.2019 року (т.1 а.с.197), копію переліку юридичних послуг та їх вартості (т.1 а.с. 223-226), згідно вказаних документів вартість наданих та оплачених послуг становить 76600,00 грн.

Згідно з п. 5 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», у наведених в статті 1 цього закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.

Згідно з ст.ст. 3, 56 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до вимог ч.2 ст.1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності.

Згідно вимог ч.1, ч.2, ч.7 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Відповідно до положень п.1 ч.1 ст.1, п.1 ч.1 ст.2, ч.ч.5, 6 ст.4, ч.ч.2,3 ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття справи судом апеляційної інстанції за відсутністю в діях особи складу злочину.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Відповідно до п.п.5,9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику по справам про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що діють на час розгляду справи.

Відповідно до Положення про застосування Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду" завдана громадянинові шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду.

Крім того, право на відшкодування шкоди в повному обсязі гарантоване й ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, норми якої згідно із ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" є джерелом національного права.

Зазначене законодавство передбачає відшкодування такої шкоди (збитків) у повному обсязі, що відповідає положенню ст. 22 ЦК України.

Передбачене ч. 5 ст. 4 Закону відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Крім того, відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних або фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб.

Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди суд виходить з того, що відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 13 Закону "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду", розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Законом України "Про державний бюджет України на 2019 рік" з 1 січня 2019 року (на час вирішення справи) мінімальна заробітна плата (ст.8) встановлена в розмірі 4173,00 грн..

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.12 ЦПК України, судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Також в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п.1 ст. 32 Конвенції) неодноразово наголошував, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом».

Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів: (п.45 Рішення ЄСПЛ у справі «Бочаров проти України» від 17.06.2011 р., заява №21037/05; п.75 Рішення ЄСПЛ у справі «Огороднік проти України» від 05.05.2015 р., заява № 29644/10; п.52 Рішення ЄСПЛ у справі «Єрохіна проти України» від 15.02.2013 р., заява №12167/04).

Таким чином, оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу, наданого позивачкою окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивачкою ОСОБА_1 доведено, що вона перебувала під слідством у період з 25.06.2014 року по 19.07.2018 року, тобто повних 48 місяців, кримінальне провадження за підозрою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.191, ч.1 ст.366 КК України відносно неї закрито 19.07.2018 року у зв`язку з відсутністю в її діях складу інкримінованих кримінальних правопорушень, внаслідок чого позивачці, поза розумним сумнівом, було завдано моральної шкоди, оскільки її тривале кримінальне переслідування, в тому числі неодноразове поновлення цього переслідування органами прокуратури після закриття відносно ОСОБА_1 кримінального провадження, призвело до порушення усталеного способу життя останньої, погіршення стану здоров`я та її стосунків з оточуючими людьми, а також приниження її честі, гідності та ділової репутації як особи, яка на протязі тривалого часу обіймала керівні посади в державних установах м. Верхньодніпровська Дніпропетровської області, займалася викладацькою діяльністю у навчальному закладі, та поза розумним сумнівом, користувалася значним авторитетом та повагою серед мешканців міста.

Вказані обставини, на думку суду, в цілому безумовно призвели до порушення її нормальних життєвих зв`язків, негативно вплинули на почуття та душевний стан позивачки та завдали їй душевних та моральних страждань, змусили нервувати, звертатися за медичною допомогою у зв`язку з погіршенням стану здоров`я, внаслідок існуючого хронічного захворювання та нести додаткові витрати часу та коштів на відвідування органів досудового розслідування, прокуратури та суду, що вимагало від позивачки додаткових зусиль для організації свого життя, тому позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди підлягають задоволенню, а вказана шкода - відшкодуванню.

Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених в п. 9 Постанови "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31 березня 1995 року № 4, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Визначаючи розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню на користь позивачки, суд враховує обставини справи, а також те, що за період проведення досудового розслідування органом досудового розслідування відносно позивачки ОСОБА_1 не вчинялися будь-які незаконні дії, що обмежують права громадян (обшук, виїмка, арешт майна, відсторонення від посади тощо), під вартою вона не перебувала, тому виходячи з вимог розумності та справедливості, суд дійшов висновку, що розмір вказаної шкоди слід визначити у мінімальному розмірі встановленому чинним законодавством, що становить 200304,00 грн. (4173,00 коп. х 48 місяців), що буде достатньою сатисфакцією перенесених позивачкою моральних страждань, а в решті заявлених вимог в цій частині слід відмовити, оскільки позивачкою не надано достатніх доказів на підтвердження завдання її моральної шкоди у зазначеному нею розмірі.

Твердження позивачки ОСОБА_1 що внаслідок її кримінального переслідування також постраждав її син - ОСОБА_4 , якого було звільнено з роботи, суд оцінює критично, оскільки останній звільнився з роботи на підставі ст. 38 КЗпП України 10.06.2013 року (т.1 а.с. 180-181), тобто за рік до того, як позивачці 25.06.2014 року було повідомлено про підозру у вчиненні злочинів і раніше ніж були внесені відомості про злочин до ЄРДР - 20.06.2013 (т.1 а.с.105).

Також, суд критично оцінює твердження представника відповідача Михайленка А.В. щодо направлення позивачці слідчим повідомлення про закриття кримінального провадження, оскільки доказів отримання позивачкою цього повідомлення представником прокуратури суду не надано.

Вирішуючи питання про відшкодування позивачці витрат на професійну правничу допомогу у сумі 76600,00 грн., суд виходить з наступного.

Так, згідно п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» (далі Закону), підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Відповідно до п.4 ст.3 Закону, у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги.

Згідно ч.1 ст.4 Закону, відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

Відповідно до ст.12 Закону, розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції.

У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку.

Таким чином, чинним законодавством визначено певний порядок відшкодування сум, сплачених громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги.

Разом з тим, позивачка не зверталася до відповідного органу за визначенням розміру витрат на правову допомогу, до того ж ці витрати просить стягнути з прокуратури Дніпропетровської області, хоча за змістом вищевказаних норм, вони можуть бути стягнуті лише за рахунок державного бюджету, тобто шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України, тому з урахуванням принципу диспозитивності та в межах заявлених позивачкою вимог, суд дійшов висновку, що в цій частині позовних вимог слід відмовити.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що позивачка при подачі позову звільнена від сплати судового збору, судові витрати у справі у виді судового збору слід віднести на рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 3, 56 Конституції України, ст.ст. 16, 22, 1167, 1173-1176 ЦК України, ст.ст. 1, 2, 3, 4, 12, 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», п.п. 3, 6, 5, 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику по справам про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року, ст.ст. 12, 13, 81, 259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до Прокуратури Дніпропетровської області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди завданої незаконними рішеннями, діями органів досудового слідства та прокуратури та витрат на правову допомогу, третя особа у справі Міністерство фінансів України - задовольнити частково.

Стягнути з Державної казначейської служби України (м. Київ, вул. Бастіонна, 6, ) за рахунок Державного бюджету України, шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України, на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає по АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) в рахунок відшкодування моральної шкоди 200304 грн. 00 коп. (двісті тисяч триста чотири гривні 00 копійок).

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Судовий збір віднести на рахунок держави.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 08.01.2020 року.

Головуючий - суддя: підпис А.А.Борцова