ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5746/19 Справа № 201/6450/18 Суддя у 1-й інстанції - Антонюк О. А. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2019 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

за участю секретаря Синенка Є.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою

Акціонерного товариства Комерційний Банку ПриватБанк,

на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 14 березня 2019 року по справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банку ПриватБанк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором і судових витрат, -

ВСТАНОВИЛА:

АТ КБ «Приватбанк» у червні 2018 року звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просить стягнути виниклу заборгованість за кредитним договором з відповідача /а.с. 3-5/.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 07 вересня 2010 року між сторонами було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав відповідачу кредит у вигляді встановленого ліміту на платіжну картку з визначенням розміру процентної ставки та строків виконання зобов`язання за даним договором. Позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав, видавши позичальнику кредитну картку з відповідним лімітом. Позичальник свої обов`язки системно не виконував, у зв`язку з чим станом на 30 квітня 2018 року утворилася заборгованість. Посилаючись на порушення умов кредитного договору, у зв`язку з чим виникла необхідність захисту свого порушеного права позивач звернувся до суду з зазначеними вимогами та враховуючи наведені обставини наполягає на їх задоволені.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 березня 2019 року в задоволені заявлених позовних вимог відмовлено /а.с. 67-70/.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, оскільки при ухваленні рішення судом першої інстанції не були враховані обставини та норми закону на які банк посилалася у своїй позовній заяві /а.с. 72-77/.

Правом надання відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористався.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 07 вересня 2010 року відповідачем ОСОБА_1 було підписано анкету-заяву б/н про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, із зазначенням особистої інформації відповідача, а саме: прізвище, ім`я, по-батькові, серію та номер паспорта, сімейний стан, освіту, адресу проживання, номери засобів зв`язку, інформація про місце роботи тощо, яка його ідентифікує, щодо оформлення на своє ім`я платіжної картки Кредитка Універсальна з бажаним кредитним літом 100 грн. (а.с. 8).

В анкеті-заяві в розділі Виявляю бажання оформити на своє ім`я зазначено Я згоден з тим, що заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між мною та Банком договір про надання банківських послуг. Я ознайомився та згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами Банку, які були надані мені для ознайомлення в письмовому вигляді.

Суду було надано довідку про Умови кредитування з використання платіжної картки Кредитка Універсальна 30 днів пільгового періоду до договору № SAMDN0416, із зазначенням РНОКПП ОСОБА_1 , яка підписана останнім 09 вересня 2010 року.

Однак, номер кредитного договору SAMDN0416 зазначений в Умовах кредитування з використання платіжної картки Кредитка Універсальна 30 днів пільгового періоду, в анкеті- заяві б/н про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку відсутній.

Відповідно до Умов кредитного договору відповідачем отримано картку зі встановленим кредитним лімітом, проте в наданій Банком анкеті-заяві відсутня інформація щодо отримання позичальником кредитної картки.

Звертаючись з позовом позивач зазначає, що відповідачем було отримано кредит у розмірі 1 500 грн., тоді, як в наданій анкеті-заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг зазначено бажаний кредитний ліміт у розмірі 100 грн., що спростовує твердження позивача в позові, а матеріали справи не містять будь-яких інших доказів на підтвердження встановлення кредитного ліміту саме у розмірі 1 500 грн., окрім викладених пояснень Банку в позові, також позивачем не надано будь-яких доказів на підтвердження щодо збільшення розміру кредитного ліміту з 100 грн. до 1 500 грн.

Враховуючи, що в анкеті-заяві відсутні відомості щодо отримання кредитної картки Універсальна 30 днів пільгового періоду, в Умовах кредитування з використання платіжної картки Кредитка Універсальна 30 днів пільгового періоду зазначено номер кредитного договору, який відсутній в анкеті-заяві, а також враховуючи, що дані Умови підписані іншою датою, колегія суддів позбавлена можливості визначити, які саме правовідносини склалися між позивачем та відповідачем, розмір процентної ставки користування кредитними коштами та розмір заборгованості за порушення виконання кредитних зобов`язань.

Будь-яких інших доказів на підтвердження кредитних зобов`язань відповідача перед банком суду надано не було.

Виходячи з викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що АТ КБ «Приватбанк» не доведено факту отримання відповідачем ОСОБА_1 , за кредитним договором б/н від 07 вересня 2010 року, кредитних коштів у розмірі 1 500 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, які зазначені у позові. Докази, що відповідають вимогам ст.ст. 76-80 ЦПК України, суду не надані.

Враховуючи те, що за матеріалами справи неможливо встановити розмір кредитного ліміту встановленого на картку суд позбавлений можливості визначити розмір заборгованості за договором, оскільки його розрахунок виходить безпосередньо з розміру наданого банком кредиту. Таким чином, представлений банком розрахунок заборгованості у розмірі 74 509,85 грн., колегія суддів не може прийняти до уваги.

З огляду на викладене, колегія судів приходить до висновку, що надані банком докази не підтверджують надання відповідачу кредиту, оскільки суперечать один одному.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог суд першої інстанції виходив з недоведеності заявлених банком вимог та пропуском строку позовної давності.

Звертаючись з апеляційною скаргою банком не було надано будь-якого доказу на підтвердження виникнення між сторонами кредитних зобов`язань, оскільки доводи скарги не можуть усунути виниклі розбіжності щодо визначення суми наданого кредиту та виниклої заборгованості.

Суд звертає увагу, що відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Проте, суду не надано будь-яких належних доказів на підтвердження заявлених позовних вимог.

Також слід зазначити, що згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.

Враховуючи викладене колегія суддів приходить до висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог, які були недоведені позивачем та безпідставно заявлені, а тому відсутні підстави для задоволення позову.

Разом з тим, ухвалюючи рішення, як на підставу для відмови у задоволенні позову, суд посилався також на те, що позивач пропустив строк позовної давності, однак колегія суддів з даним висновком не погоджується виходячи з наступного.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними в п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущений без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Тобто положення про правові наслідки спливу строку позовної давності можуть застосовуватись лише у тих випадках, коли буде доведено існування самого суб`єктивного цивільного права і факт його порушення або оспорювання. Якщо при розгляді справи встановлено, що у позивача немає суб`єктивного права, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалось чи не оспорювалось, суд повинен відмовити в позові за безпідставністю матеріально-правової вимоги. Отже, одночасне застосування позовної давності разом з відмовою в задоволені позовних вимог по суті неможливе, оскільки дані підставі суперечать одна одній та підлягає застосуванню лише одна з них.

Отже, вказані доводи апеляційної скарги є необґрунтовані та не тягнуть за собою скасування рішення суду у повному обсязі. Відтак, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

За вимогами ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції змінює рішення суду першої інстанції.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки суд прийшов до висновку про відмову в задоволені позовних вимог.

керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку Приватбанк задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 18 липня 2018 року в частині обґрунтування підстав відмови у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний Банк ПриватБанк змінити.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров