З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І м е н е м У к р а ї н и
28.12.2019 року м.Мостиська
Єдиний унікальний номер 448/1628/19
Провадження № 2/448/790/19
Мостиський районний суд Львівської області в складі:
головуючий суддя Білоус Ю.Б.,
секретаря судового засідання Романченко І.А.,
відповідачка ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору:
Крукеницька сільська рада Мостиського району Львівської області
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Мостиська цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Крукеницька сільська рада Мостиського району Львівської області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
сторони по справі, - не з`явились,
представник третьої особи не з`явився,
Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В обґрунтування зазначеного позову покликається на те, що вона являється власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Стверджує, що в даному житловому будинку зареєстрована, проте тривалий час не проживає ОСОБА_2 , відповідачка по справі. Вказаний будинок відповідачка покинула добровільно, забравши усі свої речі.
Покликається на те, що через формальну прописку відповідачки, вона змушена нести додаткові витрати по оплаті комунальних послуг, також не в змозі через наведені обставини оформити субсидію, тощо.
Стверджує, що факт не проживання відповідачки в належному їй на праві власності житлового будинку підтверджується актом обстеження житлово-побутових умов проживання від 23.09.2019 року.
ІІ. Позиція учасників справи
Позивачка ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, однак подала на адресу суду заяву, в якій зазначила, що позовні вимоги підтримує, не заперечує щодо ухвалення заочного рішення по даній справі та просить справу слухати у її відсутності.
Відповідачка відзив на позов не подала.
Окрім цього, відповідачка ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена у встановленому законом порядку по місцю її реєстрації, причин неявки суду не повідомила, клопотання про відкладення розгляду справи не подавала.
Третя особа представник Крукеницької сільської ради Мостиського району Львівської області, в судове засідання не з`явився, однак подав заяву, в якій проти позовних вимог ОСОБА_1 не заперечував. Просив розгляд справи проводити у відсутності їх представника.
ІІІ. Процесуальні дії у справі.
Ухвалою судді від 12.11.2019 року було постановлено проводити розгляд справи у загальному позовному провадженні.
Ухвалою суду від 16.12.2019 року закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.
Судом на підставі частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК), у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Оскільки відповідачка була належним чином повідомлена про дату, час та місце судового засідання (стаття 128 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК)), в судове засідання не з`явилася, а представник позивача не заперечував проти проведення заочного розгляду справи, судом 28.12.2019 року постановлено ухвалу про заочний справи, що відповідає вимогам статей 280-281 ЦПК.
ІV. Обставини справи, встановлені судом.
Судом встановлено, що житловий будинок по АДРЕСА_1 , належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , позивачці по справі, що стверджується матеріалами справи.
Із акту обстеження матеріально побутових умов проживання ОСОБА_1 від 23.09.2019 року, відомо, що в житловому будинку, що за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрована відповідачка ОСОБА_2 , однак така з грудня місяця 2017 року в даному будинку не проживає.
Слід зазначити те, що відповідачка ОСОБА_2 вселилась (дата реєстрації 18.07.2005 року) у вищевказаний будинок разом із позивачки чоловіком - ОСОБА_3 , з яким проживала без зареєстрованого шлюбу, тобто являлася співмешканкою такою.
Разом з тим, ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що стверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 .
Відповідно до довідки відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України у Львівській області, ОСОБА_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .
Водночас відповідачка ОСОБА_2 зареєстрованим/знятим з реєстрації за вказаною вище адресою, не значиться.
V. Застосоване судом законодавство та висновки суду.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно положень ч.1 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
У відповідності до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Виходячи зі змісту положень ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого майнового або немайнового права та інтересу в спосіб, передбачений цією нормою Закону, або у спосіб передбачений договором чи законом.
Частиною першою статті 156 Житлового кодексу України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Аналогічну норму містить також стаття 405 Цивільного кодексу України.
Відповідно до частини четвертої статті 156 Житлового кодексу України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 Цивільного кодексу України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 Житлового кодексу України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 Цивільного кодексу України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 Цивільного кодексу України, статей 150, 156 Житлового кодексу України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.
Відповідно до положень ч. 1, 5 статті 403, ч. 2 ст.406 Цивільного кодексу України, сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут не позбавляє власника майна щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпорядження цим майном. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.
Крім того, Верховний Суд України у Постанові від 15 травня 2017 року, Справа № 734/387/15-ц, зауважив, що «право користування житловим приміщенням може виникати та існувати лише в членів сім`ї власника будинку»; «право відповідачки на користування чужим майном (спірним житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ст.406 Цивільного кодексу України».
Як убачається з матеріалів справи, предмет спору становлять вимоги позивачки ОСОБА_1 про позбавлення права користування житловим приміщенням, а саме: житловим будинком у АДРЕСА_1 , протягом тривалого часу не проживає в будинку та не несе тягар утримання житла, що порушує право позивачки як власника спірного нерухомого майна на реалізацію нею права користування належним на праві власності майном.
Згідно із ч.1 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України.
Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Таким чином, аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, керуючись положеннями діючого цивільного законодавства України, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення вимоги позивачки ОСОБА_1 щодо визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: житловим будинком у АДРЕСА_1 , оскільки судом встановлено, що відповідачка ОСОБА_2 не являється членом сім`ї позивачки, тривалий час не проживає в спірному будинку, не веде нарівні із позивачкою як власником будинку спільне господарство, позивачка не чинила перешкод в користуванні будинком, будь-яких поважних причин, які б перешкоджали відповідачці користуватись спірним будинком, судом не встановлено, що, відповідно, порушує право власності позивачки, яка має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном та вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб, будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.
Вказаний висновок суду не був спростований під час судового розгляду відповідачкою ОСОБА_2 за відсутності наданих нею заперечень проти позову та доказів та їх обґрунтування.
Періодичного, в тому числі короткочасного повернення відповідачки ОСОБА_2 для проживання до будинку у АДРЕСА_1 , а також наявних домовленостей між сторонами про можливість відповідачки повернутися для проживання до вказаного будинку, судом під час розгляду справи також не встановлено.
При цьому судом урахована Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, Справа № 6-709цс16, відповідно до якої визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
За таких обставин, коли права власника порушені, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном, суд приходить до висновку, що позивачка ОСОБА_1 правомірно вимагає усунення будь-яких порушень її прав, в даному випадку шляхом визнання особи відповідачки ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини (п.36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії») концепція «житла» за змістом ст.8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинити захист на підставі п.1 ст.8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (п.63 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року).
Відповідно до положень ч.1, 3 ст.89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, підлягає до задоволення в повному обсязі.
VI. Розподіл судових витрат між сторонами.
Відповідно до ч.1 ст.133 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. (ч.1 ст.141 Цивільного процесуального кодексу України)
В порядку статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, ураховуючи задоволення позову в повному обсязі, з відповідачки ОСОБА_2 на користь позивачки ОСОБА_1 підлягає стягненню сплачений нею судовий збір у розмірі 768,40 грн.
Керуючись ст.ст.12, 13, 76-81, 89, 141, 247, 258, 259, 264, 265, 268, 280-282 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Крукеницька сільська рада Мостиського району Львівської області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, задовольнити повністю.
Визнати ОСОБА_2 , такою, що втратила право користування жилим приміщенням в будинку АДРЕСА_1 , належного на праві власності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Стягнути з ОСОБА_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , в користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , понесений судовий збір у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 коп.
Учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності у особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення - якщо така адреса відсутня.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільного процесуальним кодексом України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України.
Рішення може бути оскаржено до Львівського апеляційного суду.

До дня початку функціонування єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Мостиський районний суд Львівської області.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Суддя Ю.Б. Білоус

Рішення набрало законної сили «___»___________ 20 р.

Суддя Ю.Б. Білоус

Відомості щодо учасників справи:

Позивачка: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; місце проживання: АДРЕСА_2 ;

Відповідачка: ОСОБА_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ;

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Крукеницька сільська рада Мостиського району Львівської області, місцезнаходження: 81364, с.Крукеничі, Мостиського району Львівської області.

Повний текст судового рішення виготовлено 08.01.2020року.