ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4515/19 Справа № 203/1982/18 Суддя у 1-й інстанції - Юдіна С. Г. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2019 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справах Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Городничої В.С.

при секретарі - Кошара О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 січня 2019 року

по справі за позовом Департаменту патрульної поліції Національної поліції України до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди (в порядку регресу), -

ВСТАНОВИЛА:

В червні 2018 року до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшов позов Департаменту патрульної поліції Національної поліції України до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди (в порядку регресу).

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 січня 2019 року позов Департаменту патрульної поліції Національної поліції України до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , зареєстрований : АДРЕСА_1 ) на користь Департаменту патрульної поліції Національної поліції України (, 03048, м. Київ, вул. Федора Ернста, 3 р/р НОМЕР_2 в Держказначейській службі України м. Київ, МФО 820172) грошову суму в розмірі 279 433 (двісті сімдесят дев`ять тисяч чотириста тридцять три) гривні 10 копійок в якості відшкодування шкоди в порядку регресу.

Стягнуто з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , зареєстрований : АДРЕСА_1 ) на користь Департаменту патрульної поліції Національної поліції України (, 03048, м. Київ, вул. Федора Ернста, 3 р/р НОМЕР_2 в Держказначейській службі України м. Київ, МФО 820172) судовий збір в розмірі 4 191 (чотири тисячі сто дев`яносто одна) гривню 50 копійок.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 січня 2019 року по справі № 203/1982/18 та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позовних вимог Департаменту патрульної поліції Національної поліції України.

У відзиві Департамент патрульної поліції Національної поліції України на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 січня 2019 року просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу представника позивача без задоволення.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що з 21.01.2016 року до 01.12.2016 року відповідач проходив службу на посаді інспектора роти № 5 батальйону № 3 в Управлінні патрульної поліції у м. Дніпропетровську. Звільнений відповідно до п. 7 (за власним бажанням) ст. 77 ЗУ «Про Національну поліцію» наказом Департаменту патрульної поліції від 01.12.2016 року № 330 о/с (а.с. 5,6).

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції. При цьому згідно з ч. 1 ст. 59 вищезазначеного Закону, служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

06 квітня 2016 року близько 18.05 год. ОСОБА_1 перебуваючи у складі екіпажу № 503 на патрулюванні на службовому автомобілі «Toyota Prius», д/н НОМЕР_3 у м. Дніпрі на Амурському мосту рухаючись з ввімкненими звуковими та світловими спеціальними сигналами, виконував розворот на мосту, перед початком зміни напрямку руху не переконався, що це буде безпечним, скоїв зіткнення з автомобілем «Skoda» д/н НОМЕР_4 під керуванням ОСОБА_3 який слідував у зустрічному напрямку. Після зіткнення автомобіль «Skoda» в некерованому стані виїхав на зустрічну смугу руху і скоїв зіткнення з автомобілем «Mitsubishi» д/н НОМЕР_5 під керуванням ОСОБА_4 Внаслідок ДТП зазначені автомобілі отримали механічні пошкодження.

У разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону (ч. 1 ст. 19 Закону України «Про національну поліцію»).

05 травня 2016 року постановою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська по справі № 203/1945/16-п ОСОБА_1 визнано винним у вчинені правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в дохід держави в сумі 340 грн. та стягнуто судовий збір в сумі 275,60 грн. (а.с. 7).

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (ч. 2 ст. 1187 ЦК України).

Юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків (ч. 1 ст. 1172 ЦК України).

11 липня 2017 року рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська за позовом ОСОБА_5 , яка є власником «Mitsubishi» д/н НОМЕР_5 , до ОСОБА_1 , Департаменту патрульної поліції, Державної казначейської служби України, позов ОСОБА_5 було задоволено частково. Стягнуто з Державної казначейської служби за рахунок коштів державного бюджету України шляхом безспірного списання з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_5 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 273 113,37 грн. на відшкодування витрат з проведення авто технічного дослідження 1300,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди 2000,00 грн. витрати по сплаті судового збору 3019,73 грн., а разом 279 433,10 грн. В іншій частині позову відмовлено (а.с. 8-11).

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 14.12.2017 року рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 11.07.2017 року скасовано, стягнуто з ДПП на користь ОСОБА_5 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 273 113,37 грн. на відшкодування витрат з проведення автотехнічного дослідження 1 300,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди 2000,00 грн. витрати по сплаті судового збору 3019,73 грн., а разом 279 433,10 грн. (а.с. 12,13).

23 лютого 2018 року та 12 березня 2018 року Головним управлінням Державної казначейської служби України у Київській області проведено повністю примусове списання коштів в сумі 233 409,21 грн. та 46 023, 89 грн. на виконання виконавчого листа Кіровського районного суду м. виданого 18.01.2018 року про стягнення з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України коштів на користь ОСОБА_5 в сумі 279 433, 10 грн. (а.с. 14,15).

Відповідно до ч. 1 ст. 1191 Цивільного Кодексу України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Відповідно до норми права ДПП (позивач), відшкодувавши шкоду, отримав право зворотної вимоги (регресу) до особи, винної за завдану шкоду, тобто до відповідача - ОСОБА_1 , та вимагати відшкодування відповідачем сплачених позивачем за рішення суду по справі №203/3717/16-ц грошових коштів.

Регрес регулюється загальними нормами цивільного права. Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 зі ЦК України). Частиною шостою статті 261 цього Кодексу передбачено, що за регресними зобов`язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов`язання (Постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 30.03.2016 року).

Згідно п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» регресна вимога може бути пред`явлена протягом трьох років, з дня виконання зобов`язання про відшкодування шкоди (відшкодування в натурі, виплати суми періодичних платежів тощо).

Отже, право зворотньої вимоги (регресу) виникло у позивача з 12.03.2018 року, тобто з моменту виконання позивачем зобов`язання щодо відшкодування шкоди. Відтак, позовна заява була подана до суду в межах встановлених строків позовної давності.

Задовольняючи позов Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що законом не встановлені обмеження щодо відшкодування відповідачем сплачених в рахунок виконання зобов`язання з відшкодування шкоди грошових коштів, останній має обов`язок сплатити на користь позивача грошову суму в розмірі 279 433 грн. 10 коп., тобто у розмірі виплаченого відшкодування.

Доводи апелянта, що застосування до спірних правовідносин ст. 1166 ЦК України є неможливим, оскільки відповідач виконував трудові (службові) обов`язки, внаслідок чого було пошкоджено службовий транспортний засіб, а тому відповідальність має наставати за нормами трудового права, колегія суддів ставиться критично, оскільки питання проходження служби в Національній поліції регулюються спеціальним законодавством, зокрема, Законом України "Про Національну поліцію".

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції. При цьому згідно з ч. 1 ст. 59 вищезазначеного Закону служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Натомість, відповідно до ст. 1 Кодексу законів про працю України, цей Кодекс регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини. А ст. 3 Кодексу законів про працю України визначає, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм за трудовим договором із фізичними особами. власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором із фізичними особами.

Поліцейські не перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а проходять службу в лавах Національної поліції України. При цьому порядок проходження служби у Національній поліції України урегульовано спеціальними нормативно-правовими актами, які покладають на громадян, котрі перебувають на такій службі, додаткові обов`язки і відповідальність.

Крім того, згідно ч. 1 ст. 19 Закону України «Про Національну поліцію» у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону.

Виходячи з наведеного вбачається, що на поліцейських, які проходять службу у Національній поліції України, положення Кодексу законів про працю України та іншого загального законодавства в сфері трудових правовідносин не поширюються.

Варто зазначити, що ані Законом України «Про Національну поліцію», ані Посадовою інструкцією поліцейського патрульної поліції, затвердженою наказом Департаменту патрульної поліції № 4/1 від 05.01.2016 року, до службових (трудових) обов`язків поліцейського не входить керування транспортним засобом. Разом з тим, ст. 130 КЗпП України, як і інші норми, на які посилається відповідач, встановлює наявність матеріальної відповідальності за шкоду, заподіяну внаслідок порушення покладених на працівника трудових обов`язків.

Тож, враховуючи, що в даному випадку шкода завдана відповідачем не в наслідок неналежного виконання службових (трудових) обов`язків, дана обставина є ще однією підставою, з якої до виниклих між сторонами відносин не можуть бути застосовані норми КЗпП України.

Крім того, посилання відповідача про те, що наявність трудових правовідносин виключає можливість задоволення даної позовної заяви про відшкодування шкоди в порядку регресу, є помилковими та такими, що суперечать нормам чинного законодавства.

Чинне законодавство України не передбачає обмежень щодо матеріальної відповідальності поліцейського за шкоду, нанесену третій особі, а не органу, в якому такий поліцейський проходить службу.

Приписи ч. 1 ст. 132 КЗпП України, на яку посилається відповідач, жодним чином не можуть бути застосовані до регресних вимог про відшкодування шкоди, оскільки у вказаній нормі чітко зазначено, що вона поширюється на випадки заподіяння шкоди робітником саме роботодавцеві під час виконання трудових обов`язків, а не будь-яким іншим стороннім особам.

Разом з тим, підставою даної позовної заяви є заподіяння відповідачем шкоди не Департаменту патрульної поліції, а третій особі - власнику транспортного засобу, який було пошкоджено внаслідок вчинення відповідачем винних протиправних дій. Й оскільки Департамент патрульної поліції виконав обов`язок відповідача перед третіми особами щодо відшкодування заподіяної школи на підставі норм ЦК України Департамент патрульної поліції отримав право зворотної вимоги щодо такого відшкодування в тому самому обсязі, в якому таке право має особа, безпосередньо якій таку шкоду було завдано.

Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про від відшкодування шкоди" з винної особи за регресною вимогою стягується сума майнових витрат, понесених на виконання зобов`язання по відшкодуванню шкоди.

Оскільки законом не встановлені жодні обмеження щодо відшкодування позивачу відповідачем сплачених в рахунок виконання зобов`язання з відшкодування шкоди грошових коштів, останній має обов`язок сплатити на користь позивача грошову суму в розмірі 279 433 грн. 10 коп., тобто у розмірі виплаченого відшкодування.

Посилання ж відповідача на рішення Верховного Суду від 29.01.2018 року по справі №743/1641/15-ц є необґрунтованими та не заслуговують уваги, оскільки по зазначеній справі розглядалось питання відшкодування шкоди, завданої працівником саме підприємству-роботодавцю, у вигляді незаконного списання пального внаслідок неналежного виконання таким працівником своїх трудових обов`язків й питання регресних вимог по вказаній справі не розглядалось взагалі. Відтак, правовідносини, що виникли між сторонами даного провадження (право регресу) не є аналогічними правовідносинам сторін по вказаній справі № 743/1641/15-ц та, відповідно, такі правовідносини не можуть бути врегульовані одними й тими самими нормами права.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 січня 2019 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

В.С.Городнича