Ухвала

11 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 442/4165/16-ц

провадження № 61-16374ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Крата В. І. розглянув касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 19 жовтня 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 15 липня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про захист прав споживача, розірвання договору про надання посередницьких послуг та відшкодування збитків,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

Аналіз Єдиного державного реєстру судових рішень свідчить, що у червні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі - ФОП ОСОБА_1 ) про захист прав споживача, розірвання договору про надання посередницьких послуг та відшкодування збитків.

Позовна заява мотивована тим, що 06 березня 2012 року між позивачем (замовник) та ФОП ОСОБА_1 (виконавець) було укладено договір про надання виконавцем на замовлення замовника посередницьких послуг щодо оформлення на імміграційну програму «SINP.Номінант від провінції Саскачеван , Канада». Позивач указує, що свої обов`язки за договором виконала в повному обсязі, зокрема, своєчасно забезпечила виконавця достовірними та необхідними для виконання зазначеного договору інформацією та документами, правильно заповнила анкети, надаючи лише достовірну інформацію, своєчасно сплатила виконавцю вартість усіх замовлених послуг в повному обсязі, згідно п. 3.1 договору у розмірі 11 000 доларів США, однак, не отримала від відповідача ні трудового гаранту, ні візи постійного резидента. Зазначає, що немає жодного документу, який би фіксував те, що відповідач виконала обов`язки, передбачені пунктами 2.1.1.-2.1.6. договору, зокрема, надання позивачу повної і об`єктивної інформації про особливості імміграційної програми «SINP.Номінант від провінції Саскачеван , Канада», опрацювання поданих позивачем документів та передача їх уповноваженій особі в Провінції Саскачеван Канада на оформлення головному аппліканту трудового гаранту, отримання від уповноваженої особи ( Провінція Саскачеван ) та надання позивачу трудового гаранту, та інших передбачених договором обов`язків. Позивач вважав, що відповідач не виконала взяті на себе зобов`язання, передбачені договором, істотно порушила умови договору по своїй вині, чим завдала позивачу шкоди, внаслідок чого вона позбавлена того, на що розраховувала при укладені договору, а тому просить: розірвати договір «Про надання посередницьких послуг» від 06 березня 2012 року, укладений між позивачем та ФОП ОСОБА_1; стягнути з ФОП ОСОБА_1 збитки у розмірі 287 500,00 грн за невиконання умов договору та 2 875,00 грн сплаченого судового збору.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 19 жовтня 2018 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 15 липня 2019 року, позов ОСОБА_2 задоволено частково. Розірвано договір «Про надання посередницьких послуг» від 06 березня 2012 року, укладений між ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_1 . Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

28 серпня 2019 року ФОП ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 19 жовтня 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 15 липня 2019 року. ФОП ОСОБА_1 посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права і просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції в частині задоволених позовних вимог та ухвалити у цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що відповідач належним чином виконала свої зобов`язання за договором від 06 березня 2012 року, зокрема, зобов`язання передбачені пунктами 2.1.1 та 2.1.5 договору, на невиконання яких посилались суди у оскаржених рішеннях. Також ОСОБА_1 зазначила, що на момент звернення позивача із позовом строк виконання відповідачем зобов`язань, передбачених пунктами 2.1.1 та 2.1.5 договору не настав, тому висновок про порушення умов договору відповідачем є незаконним. Окрім цього, на час звернення позивача із позовом сплив строк позовної давності, оскільки позивач мав право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання у будь-який час з моменту укладення договору, однак не зробив цього, тому, за таких обставин, перебіг позовної давності розпочався ще 06 березня 2012 року. При прийнятті оскаржених рішень судами не застосовано норми частини п`ятої статті 261, статей 267, 530, 612, ЦК України, помилково застосовано статтю 651 ЦК України.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом касаційного оскарження є судові рішення, ухвалені у справі про захист прав споживача, розірвання договору про надання посередницьких послуг та відшкодування збитків у розмірі 287 500 грн за невиконання умов договору.

Отже, справа № 442/4165/16-ц не є справою з ціною позову, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Справа № 442/4165/16-ц є незначної складності та не належить до виключень, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Тлумачення статті 19 ЦПК України свідчить, що малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, незалежно від того чи визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції. Оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена в розділі 1 Загальних положень ЦПК України, то вона поширюються й на стадію касаційного провадження.

З урахуванням предмету позову, характеру правовідносин, складності справи, а також значення справи для сторін і суспільства, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Таким чином, оскаржені рішення ухвалені у малозначній справі. Тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга ФОП Обозної С. М . подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 19, 260, 389, 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Відмовити фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 19 жовтня 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 15 липня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про захист прав споживача, розірвання договору про надання посередницьких послуг та відшкодування збитків.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. І. Крат