Справа № 310/5175/15-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

15 квітня 2019 року м.Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд

Запорізької області

в складі: головуючого - судді Крамаренка А.І.

при секретарі - Олійник Н.М.

за участі: представника позивача - ОСОБА_1 , відповідачів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , представника відповідача - Білозьорова О .Б .

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про розірвання договору довічного утримання,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_5 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив: скасувати реєстрацію права власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 , зареєстрованої в КП «БТІ» м. Шахтарськ за реєстровим №88 в книзі №1 від 14.01.2000 року; скасувати реєстрацію права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,0182 га, яка знаходиться за адресою: будинок АДРЕСА_1 , та яка належить їй згідно державного акту серії ІІІ - ДН №160950 від 08.12.1999 року, який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право власності на землю за №3669; скасувати реєстрацію права власності ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,0182 га, яка знаходиться за адресою: будинок АДРЕСА_1 , та яка належить йому згідно державного акту серії ІІІ-ДН №160949 від 08.12.1999 року, який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право власності на землю за №3668; визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1 та на земельну ділянку площею 0,0364 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В судовому засіданні представник позивача адвокат Батюк О.О. підтримав позовні вимоги, просив позов задовольнити. Зазначив, що 01.09.1999 року мати позивача, ОСОБА_6 , уклала з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договір довічного утримання. Метою цього договору для ОСОБА_6 були постійний догляд, піклування, мінімальна матеріальна підтримка. В свою чергу ОСОБА_6 передала відповідачам у власність належні їй житловий будинок та земельну ділянку. Однак, з вересня 2014 року відповідачі взагалі припинили виконання своїх обов`язків за даним договором. У зв`язку з цим в травні 2015 року ОСОБА_6 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про розірвання договору довічного утримання.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 , її представник адвокат Білозьоров О.Б., відповідач ОСОБА_3 просили в задоволенні позову відмовити. Пояснили, що відповідно до рішення Шахтарського міськрайонного суду Донецької області від 03.12.2013 року було змінено п.5 договору довічного утримання та передбачено надання ОСОБА_6 забезпечення у розмірі двох прожиткових мінімумів, що встановлюються для осіб, які втратили працездатність.

Так, на виконання зазначеного рішення вони перераховували грошові кошти за місцем фактичного проживання ОСОБА_6

Останній платіж на суму 949 грн. був здійснений 21.07.2014 року.

З серпня 2014 року виплата пенсій в м. Шахтарськ була припинена, проте вони сплатили ОСОБА_6 25.12.2014 року 5000 грн., 05.08.2015 року - 5000 грн.

30.08.2015 року вони випадково дізналися про смерть ОСОБА_6 , та запропонували ОСОБА_5 сплатити витрати на похованні в розмірі 5000 грн., проте останній, порадившись з адвокатом, відмовився, маючи намір отримати у власність відремонтовану квартиру. Не заперечують проти виплати заборгованості за договором довічного утримання на користь спадкоємця ОСОБА_6

Вказують, що в повній мірі не виконали зобов`язання за договором довічного утримання з причин, що не залежали від їх волі, зокрема: початком бойових дій, припиненням функціонування банківських установ та Укрпошти, припиненням виплати пенсій.

Заслухавши учасників удового засідання, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню у зв`язку з наступним.

Матеріалами справи підтверджується, що 01.09.1999 року ОСОБА_6 уклала з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 нотаріально посвідчений договір довічного утримання.

У відповідності до п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Згідно ст. 744 ЦК України, яка кореспондується зі ст. 425 ЦК України (1963 р.), за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Пунктом 5 договору довічного утримання передбачено, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 зобов`язуються довічно утримувати ОСОБА_6 , тобто забезпечувати її харчуванням, одягом, доглядом та необхідною допомогою.

Сторони домовилися, що вартість матеріального забезпечення (харчування, одягу, догляду та необхідної допомоги) складає три не обкладених податком мінімумів доходів громадян у місяць (п.6 Договору).

Звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_6 посилалась на приписи статей 751, 755, 756 ЦК України.

Згідно ст. 751 ЦК України, матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці. Така оцінка підлягає індексації у порядку, встановленому законом.

Відповідно до положень п. 1 ч. 1 ст. 755 ЦК України, договір довічного утримання може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини.

Частиною 2 встановлено, що договір довічного утримання (догляду) припиняється зі смертю відчужувача.

Згідно ч. 1 ст. 756 ЦК України у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення. У цьому разі витрати, зроблені набувачем на утримання та (або) догляд відчужувача, не підлягають поверненню.

Відповідно до ч. 2 ст. 756 ЦК України, у разі розірвання договору у зв`язку з неможливістю його подальшого виконання набувачем з підстав, що мають істотне значення, суд може залишити за набувачем право власності на частину майна, з урахуванням тривалості часу, протягом якого він належно виконував свої обов`язки за договором.

Як встановлено судом, рішенням апеляційного суду Донецької області від 23.05.2012 року зобов`язано ОСОБА_2 , ОСОБА_3 забезпечити ОСОБА_6 за місцем її фактичного проживання щоденним доглядом та необхідною допомогою, в тому числі трьохразовим харчуванням; дворазовим на тиждень вологим прибиранням її кімнати, щотижневим пранням білизни ОСОБА_6 , її супроводу до лікарських та соціальних установ у разі потреби, забезпечення ліками відповідно до рецептів та засобами особистої гігієни, а також сезонним одягом та взуттям в межах розміру прожиткового мінімуму, що встановлюється для осіб, які втратили працездатність.

В подальшому, рішенням Шахтарського міськрайонного суду Донецької області від 03.12.2013 року, залишеному без змін ухвалою апеляційного суду Донецької області від 10.01.2014 року, змінено договір довічного утримання та п.5 договору викладено у наступній редакції: «У разі проживання ОСОБА_6 в іншому місці, а також за письмовою згодою ОСОБА_6 у разі її проживання в квартирі АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зобов`язуються надавати взамін обов`язків забезпечення за місцем її фактичного проживання щоденним доглядом та необхідною допомогою, в тому числі трьохразовим харчуванням, дворазовим на тиждень вологим прибиранням кімнати, щотижневим пранням білизни, її супроводом до лікарських та соціальних установ у разі потреби, забезпеченням ліками відповідно до рецептів та засобами гігієни, а також сезонним одягом та взуттям, в розмірі двох прожиткових мінімумів, що встановлюються для осіб, що втратили працездатність».

При цьому апеляційний суд Донецької області в ухвалі від 10.01.2014 року зауважив, що зміна місця проживання ОСОБА_6 , для якої буди створені всі необхідні умови для проживання в м. Шахтарську, відбулась за її власним бажанням проживати із сином в м. Донецьку. Також судом було встановлено, що ОСОБА_5 здійснює догляд за ОСОБА_6 із власної ініціативи та за згоди останньої.

Згідно ч.2 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Розмір заборгованості відповідачів за договором довічного утримання в розмірі 15623 грн. підтверджується відповідним розрахунком та матеріалами справи (т.2 а с.87 - 103) а також на суму 11827 грн. визнається позивачем (т.2 а.с.129-130).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», який визначає тимчасові заходи для забезпечення підтримки в тому числі осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення, період проведення антитерористичної операції - це час між по набрання чинності Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і рони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

Територія проведення антитерористичної операції - це територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо долання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року №405/2014.

Згідно розпорядження Кабінету Міністрів України №1053 від 30.10.2014 року, яким затверджено Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, м. Донецьк та м. Шахтарськ, в яких проживали сторони договору довічного утримання, належать до населених пунктів, в яких здійснювалася антитерористична операція.

Постановою Правління Національного банку України від 06.08.2014 року №466 всім банкам України наказано призупинити здійснення усіх видів фінансових операцій у населених пунктах, які не контролюються українською владою, а тому відповідачі, які є пенсіонерами, з серпня 2014 року не мали об`єктивної можливості здійснити перерахунок коштів на користь ОСОБА_6 з незалежних від них обставин.

Разом з цим, твердження відповідачів про небажання позивача отримати суму заборгованості за договором довічного утримання його представником не спростовується.

Посиланням позивача не відсутність індексації грошового забезпечення взамін зобов`язань за договором судами вже надавалась оцінка, у зв`язку з чим ці обставини не можуть переоцінюватися при розгляді даної справи. Крім того, прожитковий мінімум, встановлений Законами про державний бюджет, не є об`єктом індексації грошових доходів, які перелічені в ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення».

З огляду на викладене, аналізуючи надані сторонами докази та враховуючи час дії оскарженого договору, загальні принципи цивільного судочинства, зокрема справедливості, добросовісності та розумності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).

Керуючись ст. ст. 10-13, 76-80, 259, 263-268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_5 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя А. І. Крамаренко