ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/4820/1287/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2019 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

П`єнти І.В. (суддя-доповідач), Корніюк А.П., Талалай О.І.

секретар судового засідання Медведчук Н.Д.

за участю: представників учасників справи

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 686/24667/18 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 07 травня 2019 року (суддя Продан Б.Г.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діяла представник ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики.

Заслухавши доповідача, пояснення представників учасників справи, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діяла представник ОСОБА_2 , звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики.

В обґрунтування позову зазначав, що 01 лютого 2016 року між ним та ОСОБА_3 було укладено договір позики на загальну суму 425000 грн., на підтвердження якого ним написано відповідну розписку. Вказує, що з застосуванням до ОСОБА_1 фізичного та морального тиску була написана розписка про позику у сумі 425 000 грн., яких він не отримував. А спірний договір було укладено з метою новації у позикове зобов`язання боргу за викрадені у ОСОБА_3 кошти. Вважає, що вказаний вище договір підлягає визнанню недійсним, оскільки відсутнє первісне зобов`язання, а саме повернення коштів ОСОБА_1 викрадених у ОСОБА_3 коштів.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 07 травня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики, укладеного 01 лютого 2016 року між сторонами на суму 425000 грн., залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову. При цьому, посилається на порушення судом норм процесуального права. Вказує, що спірний договір підлягає визнанню недійсним, оскільки відсутнє первісне зобов`язання, а саме повернення позивачем викрадених у відповідача коштів, однак, всупереч ст. 263 ЦПК України, в оскаржуваному рішенні судом не було надано жодної оцінки таким доводам позивача та доказам, наявних у матеріалах справи.

Представник ОСОБА_3 ОСОБА_4 подав відзив, в якому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 07 травня 2019 року.

В судовому засіданні представник позивача підтримав апеляційну скаргу.

Представник відповідача в судовому засіданні просив залишити апеляційну скаргу без задоволення.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, про день, місце і час слухання справи повідомлені належним чином.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції правильно встановив та виходив з того, що 01.02.2016 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір позики на суму 425 000 грн., на підтвердження чого надано розписку (а.с. 5).

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 жовтня 2018 року, залишеним без змін постановою Хмельницького апеляційного суду від 24 січня 2019 року, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 425000 грн. боргу (а.с. 21). Вказаним рішенням встановлено факт отримання грошових коштів на підставі розписки від 01 лютого 2016 року, і ця обставина не підлягає доказуванню в силу положень ч. 4 ст. 82 ЦПК України.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з тих обставин, що підстав для визнання правочину недійсним не вбачається.

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За змістом частин другої-п`ятої статті 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з частиною другою статті 640 ЦК України, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною першою статті 1049 ЦК України, встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Відповідно до вимог статті 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Згідно зі статтею 231 ЦК України, правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Винна сторона (інша особа), яка застосувала фізичний або психічний тиск до другої сторони, зобов`язана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Для визнання правочину недійсним позивач має довести наступні обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.

При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Відповідно до ст. 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З урахуванням зазначених норм права, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в задоволенні позовних вимог.

Безпідставним є посилання апелянта на новацію боргу, оскільки будь-якого правового зв`язку між вчиненням крадіжки коштів у ОСОБА_3 у розмірі 10476 дол. США та 200 грн. невстановленою особою та укладеним договором позики від 01.02.2016 немає. Договір позики від 01.02.2016 є новим правочином між сторонами, а не заміною первісного зобов`язання, яке між сторонами не виникало.

Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на неналежну оцінку судом доказів по справі, оскільки, відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. А не зазначення в мотивувальній частині рішення мотивів, з яких суд бере до уваги або відхиляє докази, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України, не може бути підставою для скасування чи зміни рішення суду, якщо справа вирішена по суті правильно.

Рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 07 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 11 липня 2019 року.

Суддя-доповідач /підпис/ І.В. П`єнта

Судді: /підпис/ А.П. Корніюк

/підпис/ О.І. Талалай

Згідно з оригіналом: суддя апеляційного суду І.В. П`єнта

______________________________________________________________________________

Головуючий у першій інстанції - Продан Б.Г. Провадження № 22-ц/4820/1287/19

Доповідач - П`єнта І.В. Категорія № 19