Номер провадження 2/754/1036/19
16 січня 2019 року Деснянський районний суд міста Києва в складі:
головуючого судді : Галась І.А.
при секретарі - Дмитрієвій А.А.
у відсутності сторін
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики,
11.12.2017 року позивач ОСОБА_1 звернулась до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики.
Позовні вимоги обґрунтовано наступним.
19.04.2016 року між нею (позивачем) та відповідачкою ОСОБА_2 було укладено Договір позики грошових коштів, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єгоровою М.Є. та зареєстрований в реєстрі під №417. Предметом Договору позики є грошова сума у розмірі 509500 грн., що на день підписання Договору була еквівалентна 20 000 доларів США. Згідно пункту б) ст.. 2 вказаного Договору повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 19.04.2018 року. Вона, ОСОБА_1 зобов'язання перед відповідачкою виконала. Станом на день звернення до суду Відповідач порушує умови Договору, що призводить до порушення її прав та завдання шкоди, а тому вона (позивач) вимушена звернутись до суду з вимогою стягнути кошти.
Взяті на себе зобов'язання за договором позики Відповідач не виконує, поетапне повернення позики нею не здійснюється, внаслідок чого за останньою утворилася заборгованість, що станом на 08.12.2017 року становить 328 394,25 грн., виходячи з розрахунку: 509 500 грн.(сума позики) - 39 578 грн. (сплачена сума) - (28 305,55 грн. (щомісячний платіж) х 5 (кількість місяців строк оплати яких не настав)) = 328 394,25 грн.
Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 12.12.2017 року заяву позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - залишено без задоволення (а.с.32-33).
15 грудня 2017 року набули чинності зміни, внесені до Цивільного процесуального кодексу України Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017, № 2147-VIII, яким ЦПК України викладено в новій редакції.
Відповідно до Перехідних положень Цивільного процесуального Кодексу України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Заяви і скарги, подані до набрання чинності цією редакцією Кодексу, провадження за якими не відкрито на момент набрання ним чинності, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.
Згідно до ч. 1ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин.
Згідно з правилами ч. 6 ст. 19 ЦПК України зазначена справа є малозначною, як справа незначної складності, враховуючи, що ціна позову в цій справі не перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а тому відповідно до вимог ст. 274 ЦПК України справа підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.
Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 17.01.2018 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики. Розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с.37).
Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 05.03.2018 року заяву позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - задоволено Накладено арешт земельну ділянку площею 0,0113 га., кадастровий номер: НОМЕР_2, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1, яка належить на праві власності відповідачу - ОСОБА_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, паспорт НОМЕР_3 виданий Ленінським РВ УМВС України в м. Севастополі, 12 листопада 1991 року; та житловий будинок літера А, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить на праві власності відповідачу ОСОБА_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, паспорт НОМЕР_3 виданий Ленінським РВ УМВС України в м. Севастополі, 12 листопада 1991 року (а.с.81-81а).
На підставі викладеного, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, позивач просить суд:
1.Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 неповернуту суму позики за договором позики від 19.04.2016 року у розмірі 421 778 грн.
3.Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 3939,29 грн. та 933,84 грн.
Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 21.03.2018 року суд, ухвалив розгляд справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін (а.с.104).
До судового засідання, яке відбулось 16.01.2019 року сторони не з'явились. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлено своєчасно та належним чином, про що свідчать матеріали справи.
Представником позивача до початку судового засідання подано заяву про розгляд справи за відсутності сторони позивача, не заперечувала проти розгляду справи в порядку заочного провадження (а.с.215).
Причини неявки відповідача та/або представника відповідача суду невідомі.
Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності з повідомленням причин неявки, ненадання відповідачем відзиву на позовну заяву, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи
Зі згоди позивача, яка не заперечує проти заочного розгляду справи, суд знаходить за можливим розглянути справу у відсутності відповідача, згідно до вимог частини 4 ст. 223 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів з постановленням заочного рішення, що відповідає положенням статті 280 цього Кодексу
Враховуючи, що сторони по справі в судове засідання не з'явились, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Дослідивши у судовому засіданні матеріали справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об'єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню та вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі ст. ст. 280 284 ЦПК України, з наступних підстав.
Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.
Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини.
Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.
Як встановлено судом та вбачається з письмових матеріалів справи, 19.04.2016 року між ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 надалі - Позикодавець та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, надалі - Позичальник, які також іменуються СТОРОНИ, попередньо ознайомлені нотаріусом з загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину (зокрема з умовами визнання правочину недійсним), володіючи необхідним обсягом цивільної дієздатності, повною мірою усвідомлюючи значення своїх дій та на підставі вільного волевиявлення, котре повністю відповідає внутрішній волі як учасників цього правочину, уклали Договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єгоровою М.Є. та зареєстровано в реєстрі за № 417 (а.с.6).
Згідно п. 1 Договору позики - позичальник отримав від позикодавця, а позикодавець передав позичальнику грошову суму у розмірі 509 500 грн., що на день підписання цього Договору є еквівалентною 20 000,00 дол. США 00 центів за курсом встановленим НБУ на день укладення та підписання цього Договору. Передачу грошей було здійснено до підписання цього Договору.
Згідно п. 2 Договору позики - сторони за цим Договором домовились про те, що:
б) повернення вказаної суми позики має бути здійснено не пізніше 19 квітня 2018 року включно. За взаємною згодою сторін термін повернення вказаної в п.1 цього договору суми може бути продовжений, шляхом підписання Додаткового договору до цього Договору. В такому випадку ПОЗИЧАЛЬНИК повинен попередити ПОЗИКОДАВЦЯ про це не менше ніж за 3 дня;
г) виконання зобов'язання за договором має бути здійснено готівкою у межах міста Києва або за іншою адресою, вказаною ПОЗИКОДАВЦЕМ.
Згідно п.4 Договору позики - ПОЗИКОДАВЕЦЬ набуває права стягнути борг у примусовому порядку в разі, якщо на день визначений Договором позики або додатковими угодами до нього ПОЗИЧАЛЬНИК не повертає ПОЗИКОДАВЦЮ суми позики в повному обсязі, а також у разі припинення Договору позики з будь-яких підстав (розірвання договору позики угодою сторін на підставі рішення суду та ін.).
Згідно п. 9 Договору позики - про умови , чинність правочину, порядок укладання договору позики та його правові наслідки, у тому числі зміст ст.ст. 177, 179, 229-235, 533, 625, 1046-1052 Цивільного кодексу ст.ст. 60,65,74 Сімейного кодексу України учасникам цього Договору, нотаріусом роз'яснено.
Сторонами не заперечувався факт укладення 19.04.2016 року Договору позики.
Між сторонами виникли договірні правовідносини, предметом доказування є порушення чи невиконання умов договору.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або декількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялись сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
Згідно положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні ( позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості . Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно зі ст. 1047 ЦК України договір укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа,- незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 509 ЦК зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають на підставах, встановлених ст.11 цього Кодексу.
Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).
Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).
Частиною 1 статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.
Частиною 2 ст. 615, ст. 625 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання та боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.
Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Як передбачено ст.629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.
Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
До теперішнього часу грошові зобов'язання відповідачем не виконані в повному обсязі та грошові кошти не повернуті.
Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу.
Судом встановлено, та не заперечувалось сторонами, що в порушення вимог ст.ст. 526, 1049, 1053 ЦК України відповідач взяті на себе зобов'язання не виконала, , в передбачені договором строки позика не погашена, внаслідок чого у відповідача утворилася заборгованість за договором позики.
З досліджених судом доказів встановлено, що сума позики сплачена відповідачем за Договором у розмірі 68 829,34 грн.
Стороною відповідача суду не надано доказів сплати боргу в іншому розмірі.
Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Приписи ст.625 ЦК про розмір процентів, що підлягають стягненню за порушення грошового зобов'язання, є диспозитивними та застосовуються, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Оскільки розмір процентів за користування позикою визначено в п. 2 Договору позики, суд не може застосовувати приписи ч.2 ст. 625 ЦК України, оскільки це суперечить за своїм змістом.
Крім того, в матеріалах справи містяться копії Актів, про наступне:
?згідно копії Акту №1 приймання-передачі грошових коштів від 19.04.2016 року (а.с.10) ОСОБА_2 передала ОСОБА_1, а ОСОБА_1 отримала грошові кошти у розмірі 30 000,00 грн. Сторони домовились, що дана сума передається в рахунок оплати за користування позикою.
?крім того, згідно копії Акту №1 приймання-передачі грошових коштів від 19.04.2016 року (а.с.59) ОСОБА_2 передала ОСОБА_1, і ОСОБА_1 отримала грошові кошти у розмірі 30 000,00 грн. за користування позикою Сторони домовились, що дана сума передається в рахунок за користування позикою та погашення позики.
?згідно копії Акту №2 приймання-передачі грошових коштів від 24.07.2016 року (а.с.11) ОСОБА_2 передала ОСОБА_1, а ОСОБА_1 отримала грошові кошти у розмірі 30 000,00 грн. Сторони домовились, що дана сума передається в рахунок оплати за користування позикою.
?крім того, згідно копії Акту №2 приймання-передачі грошових коштів від 24.07.2016 року (а.с.60) ОСОБА_2 передала ОСОБА_1, і ОСОБА_1 отримала грошові кошти у розмірі 30 000,00 грн. за користування позикою. Сторони домовились, що дана сума передається в рахунок за користування позикою та погашення позики.
?згідно копії Акту №1 приймання-передачі грошових коштів від 04.11.2016 року (а.с.9) ОСОБА_2 передала ОСОБА_1, а ОСОБА_1 отримала грошові кошти у розмірі 30 000,00 грн. Сторони домовились, що дана сума передається в рахунок оплати за користування позикою.
?згідно копії Акту №1 приймання-передачі грошових коштів від 31.07.2017 року (а.с.11) ОСОБА_2 передала ОСОБА_1, а ОСОБА_1 отримала грошові кошти у розмірі 1040 Євро 30 000,00 грн. Сторони домовились, що дана сума передається в рахунок оплати за користування позикою.
?крім того, згідно копії Акту №5 приймання-передачі грошових коштів від 24.04.2017 року (а.с.63) ОСОБА_2 передала ОСОБА_1, і ОСОБА_1 отримала грошові кошти у розмірі 30 000,00 грн., за користування позикою. Сторони домовились, що дана сума передається в рахунок за користування позикою та погашення позики.
?згідно копії Акту №1 приймання-передачі грошових коштів від 22.08.2017 року (а.с.14) ОСОБА_2 передала ОСОБА_1, а ОСОБА_1 отримала грошові кошти у розмірі 30 000,00 грн. Сторони домовились, що дана сума передається в рахунок оплати за користування позикою.
?крім того, згідно копії Акту №6 приймання-передачі грошових коштів від 22.08.2017 року (а.с.64) ОСОБА_2 передала ОСОБА_1, і ОСОБА_1 отримала грошові кошти у розмірі 30 000,00 грн. за користування позикою. Сторони домовились, що дана сума передається в рахунок за користування позикою та погашення позики;
Суд, оцінюючі надані сторонами Акти приймання-передачі грошових коштів, дослідивши їх в судовому засіданні, приходить до наступного висновку.
Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).
У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Відповідно до ст.. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Письмовими доказами є документи (крім електронних документів) акти, довідки, виписки або витяги з них, належним чином засвідченні їх копії (в тому числі їх електронні копії), що містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Згідно ч.1, 2 ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. За ч.6 ст. 95 ЦПК України, якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.
Характеризуючи письмові докази як документи, їх властиві такі ознаки: як письмова форма, призначення та характер відомостей, що містяться в них.
Письмові докази подаються в оригіналі або належним чином засвідченій корпії, оскільки оригінал документа є єдиним примірником, то судом оригінали документів вимагаються лише для ознайомлення та огляду в судовому засіданні, при цьому в справі залишаються належним чином завірені копії. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.
Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних) копіях, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.
Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.
Статтею 79 ЦПК України визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достовірність означає відповідність інформації, отримуваної із доказу, яка підтверджується шляхом зіставлення отриманої інформації з інших доказів, через порівняння, проведення відповідної експертизи.
Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Достатність доказів являється більш ніж не кількісним, а якісним показником, оскільки значення має та сукупність доказів, яка надає можливість суду шляхом всебічного дослідження правильно вирішити справу. Достатність доказів встановлюється і оцінюється судом на основі матеріалів справи шляхом особистого внутрішнього переконання, що є результатом логіко-процесуальної діяльності судді.
Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Реалізація цього обов'язку відбувається шляхом переконання суду у достовірності наведених фактів. Обов'язок доказування покладається на сторони, у зв'язку з чим відбувається реалізація принципу змагальності сторін та свободи в надані ними своїх доказів суду і у доведенні перед судом їх переконливості.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадках, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.
Виходячи із наведених вище процесуальних норм, враховуючи вимоги ст. 95 ЦПК України, суд критично відноситься до наданих сторонами копій Актів приймання-передачі грошових коштів, оскільки жодною із сторін не надано суду належним чином завірених копій Актів приймання-передачі, та/або не надано суду для огляду та завірення оригіналів вищевказаних Актів, що позбавляє можливості суд визнати їх як належними та допустимими доказами, та такий доказ не може братись судом до уваги.
При ухваленні рішення суд керується положеннями ч.1 ст. 13 ЦПК України згідно якого суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача в частині стягнення з відповідача ОСОБА_2 суми боргу за Договором позики від 19.04.2016 року у заявленому стороною позивача розмірі 421 778 грн. в іншій частині позовних вимог відмовити.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судовий збір, у відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, слід покласти на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З урахуванням вищевикладеного та керуючись ст. ст. 205,207, 208, 218, 526, 1046, 1047,1049 ЦК України, ст. ст. 4-5, 12-13, 81, 89-90, 95, 141, 258-259, 264-265, 268, 280-281 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, заборгованість за Договором позики від 19 квітня 2016 року у розмірі 421 778 грн.
Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, судовий збір у розмірі 4 217,69 грн.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя: