судді Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду Погрібного С. О.
у справі № 753/7390/16-ц
постанова Верховного Суду від 27 лютого 2019 року

Відповідно до частини третьої статті 35 Цивільного процесуального кодексу України викладаю окрему думку.

Постановою Верховного Суду від 27 лютого 2019 року рішення Дарницького районного суду міста Києва від 26 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 30 березня 2017 року залишено без змін.

Ухвалюючи у цій справі рішення про залишення без змін рішень судів першої та апеляційної інстанцій, колегія суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду виходила з такого.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 26 жовтня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені. Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції керувався тим, що позивач, як власник квартири не може використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сім`ї, оскільки в ній без будь-яких на те правових підстав проживають відповідачі, чим порушують права позивача на користування та розпорядження належною йому квартирою. Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом, то власник житла має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, згідно з положеннями статті 391 ЦК України.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 30 березня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що відповідачі не є членами сім`ї позивача і незважаючи на його вимоги звільнити належну йому квартиру, продовжують проживати в ній без його згоди на це. Обраний позивачем спосіб захисту своїх порушених прав відповідно до положення статті 391 ЦК України шляхом усунення перешкод та виселення відповідачів із зазначеного житлового приміщення без надання іншого житлового приміщення не суперечить чинному законодавству.

Вирішуючи спір по суті, на переконання складу суду, суди правильно визначили характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановили обставини справи, в результаті чого дійшли висновку про задоволення позову та виселення відповідачів із належного позивачу житлового приміщення, оскільки позивач як власник квартири не може використовувати її для власного проживання та проживання членів своєї сім`ї, оскільки в ній без будь-яких правових підстав проживають відповідачі, з якими позивач не укладав будь-яких угод щодо користування спірним житловим приміщенням.

Із наведеною позицією суддів не погоджуюсь, враховуючи таке.

Щодо ефективності обраного способу захисту

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР

«Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції». (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Крім того, відповідно до частини першої статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Частиною другою цієї ж статті передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків можуть бути як правочини (пункт 1), так і інші юридичні факти (пункт 4).

У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування певного (конкретного) способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у межах захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань).

Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем.

Щодо відповідності обраного способу захисту характеру цивільних відносин між сторонами

За змістом положень статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно зі статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За своєю суттю та загальним правилом договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов`язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони - право на отримання ціни та обов`язок передати предмет договору наступному власнику.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Виходячи з наведеного, Верховний Суд зобов`язаний був виходити з того, що обраний позивачем спосіб захисту цивільних прав має бути не тільки ефективним, а й, у першу чергу, відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами.

Відповідно, в разі існування між сторонами договірних відносин, інша сторона має право вимагати захисту своїх прав із застосуванням такого способу захисту, який передбачений нормами зобов`язального права.

Судами встановлено, що між сторонами укладений договір купівлі-продажу спірної квартири, на підставі якого позивач набув право власності на неї та вимагає виселення попередніх власників та членів їх сім`ї із квартири, тобто суди визнали, що зобов`язання між сторонами виникли з укладення та виконання договору купівлі-продажу, яким визначено правову природу цивільних відносин між сторонами, характер, зміст та специфіку взаємних прав та обов`язків сторін договору.

Відповідно, помилковим є посилання судів на наявність підстав для застосування до існуючих між сторонами правовідносинах негаторного позову (стаття 391 ЦК України) як речово-правового способу захисту прав особи.

Проте, речово-правові способи захисту прав особи підлягають застосуванню у тих правових відносинах, коли їх сторони не пов`язані зобов`язально-правовими відносинами, що визначають їх зміст та правову природу.

Відповідно до доктрини права, у тому випадку, коли пред`явлено позовну вимогу про те, що інша особа зобов`язана щось надати, передати, має місце особистий позов, тобто позов, що ґрунтується на певному зобов`язанні, що виникло у спірних правовідносинах на підставі договору.

Зазначене виключає можливість в такому випадку конкуренції позовів та не визнає за позивачем право довільного вибору способу захисту його прав на власний розсуд, оскільки взаємні права та обов`язки сторін у справі визначені умовами і змістом договору купівлі-продажу, відповідно до якого право продавця з володіння, користування та розпорядження майном припиняється з припиненням права власності на річ.

Відповідно, позивач, посилаючись на порушення своїх прав, як покупця за договором купівлі-продажу, вправі вимагати захисту свого права, пред`явивши вимогу про примусове виконання обов`язку в натурі, що виник на підставі договору, оскільки обов`язок відповідачів виселитися зі спірної квартири випливає із умов самого договору, за яким продавець має передати продану річ покупцеві.

Визначаючи зміст статті 5 ЦПК України, необхідно виходити з того, що, у першу чергу, способи захисту, які застосовуються судом, мають відповідати правовій природі цивільних відносин, що існують між сторонами, й лише у другу чергу, серед зазначених способів захисту, що відповідають правовій природі таких відносин, суд вправі обрати той з них, що забезпечує ефективність такого захисту.

Таке розуміння положень цивільного права випливає з його системного аналізу, структуру якого визначають окремі інститути права, які складають певні норми права, що регулюють однорідні правові відносини.

Щодо обмеження суду визначеними позивачем підставою та предметом позову

У позовному провадженні розглядається і вирішується спір про право цивільне, тобто спір про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин. Процесуальним засобом порушення судової діяльності по захисту прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, державних та суспільних інтересів у позовному провадженні є позов, в якому заінтересована особа (позивач) викладає свої вимоги до передбачуваного порушника суб`єктивного права (відповідача).

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, відносно якої суд має ухвалити рішення. Ця вимога повинна мати правовий характер, тобто бути врегульованою нормами матеріального права, а також віднесена законом до юрисдикції загальних судів. Правильне визначення предмета позову має вирішальне значення для визначення меж розгляду справи, оскільки предмет позову визначає суть вимоги, на яку суд повинен дати відповідь у рішенні.

Матеріально-правова вимога позивача повинна спиратися на підставу позову. Підставою позову визнають обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Цими обставинами можуть бути лише юридичні факти, тобто такі факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки: виникнення, зміну чи припинення правовідносин. Тому до підстави позову не можуть входити обставини, що виступають доказами у справі. З ними закон не пов`язує виникнення, зміну або припинення прав чи обов`язків. Вони лише підтверджують наявність чи відсутність юридичних фактів, які входять у підставу позову. Підстава позову має важливе практичне значення. Правильне її встановлення визначає межі доказування, а також є гарантією прав відповідача на захист проти позову.

ОСОБА_1 , звертаючись до суду із позовом до відповідачів, вважав порушеним виключно його право власності, що виникло у нього на підставі договору купівлі-продажу спірної квартири. Правовою підставою позову позивачем визначено статті 391, 396 ЦК України.

При цьому позивач обґрунтовував порушення його прав, що виникли на підставі договору, укладеного між сторонами у 2005 році, з позовом звернувся лише у 2016 році, тобто, більше ніж через 10 років, що свідчить про відсутність претензій до відповідачів щодо належного виконання договірного зобов`язання протягом тривалого періоду.

На обґрунтування своїх вимог позивач посилався виключно на юридичні факти, які стосувалися порушення його прав як нового власника майна без посилання на порушення відповідачами зобов`язання, які виникли у них внаслідок укладення між сторонами договору купівлі-продажу спірної квартири. Позивач на власний розсуд визначив підстави та предмет позову.

Суд, встановивши, що обраний позивачем спосіб захисту не відповідає правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами, позбавлений можливості змінювати його предмет.

Загальні висновки

З урахуванням наведеного та зважаючи на зміст договору купівлі-продажу, саме в силу якого у продавця речі виникло зобов`язання з передання проданої речі, відповідно до пункту 5 частини другої статті 16 ЦК України належним та ефективним способом захисту є позов про примусове виконання обов`язку в натурі.

Наведені аргументи дають підстави для висновку про те, що суди застосували до спірних правових відносин такі способи захисту цивільних прав, що не відповідають правовій природі цих цивільних відносин: сторона договору в разі його невиконання контрагентом вправі вимагати примусового виконання договірного зобов`язання, що виключає можливість застосування речово-правових способів захисту, застосовуваних у абсолютних правовідносинах.

Підсумовуючи викладене, у справі, що переглядалася, обґрунтованим є рішення про часткове задоволення касаційної скарги, скасування рішення Дарницького районного суду міста Києва від 26 жовтня 2016 року та ухвали Апеляційного суду міста Києва від 30 березня 2017 року і ухвалення нового рішення про відмову у позові повністю.

Суддя С. О. Погрібний