Постанова

Іменем України

05 червня 2019 року

м. Київ

справа № 623/2013/16-ц

провадження № 61-44111св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О.,

суддів: Жданової В. С., Карпенко С. О., Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Ізюмський міськрайонний суд Харківської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 29 серпня 2018 року у складі судді Коваленко І. П.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст заявлених вимог і судового рішення суду апеляційної інстанцій.

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до апеляційного суду з позовною заявою до Ізюмського міськрайонного суду Харківської області про відшкодування шкоди, завданої незаконним рішенням органу державної влади. Разом з позовною заявою ОСОБА_1 подав клопотання про визначення підсудності за матеріалами його позовної заяви, яке мотивоване тим, що позов у цій справі пред`явлений до Ізюмського міськрайонного суду Харківської області, тому згідно з частиною першою статті 26 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підсудність справи повинна бути визначена Апеляційним судом Харківської області. Враховуючи наведене, ОСОБА_1 просив визначити підсудність цієї справи Балаклійському районному суду Харківської області, з урахуванням місця його проживання.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 29 серпня 2018 року позовну заяву ОСОБА_1 разом з клопотанням про визначення територіальної підсудності за його позовною заявою повернуто заявнику для подачі її до відповідного суду першої інстанції.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позовну заяву разом з клопотанням про визначення підсудності подано безпосередньо до Апеляційного суду Харківської області, тобто з порушенням порядку, визначеного частиною першою статті 23 ЦПК України.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.

У серпні 2018 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись порушення апеляційним судом норм процесуального права, просив скасувати ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 29 серпня 2018 року та постановити нове рішення за матеріалами поданої скарги.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована порушенням апеляційним судом вимог частини першої статті 26 ЦПК України, оскільки ним пред`явлено позов до Ізюмського міськрайонного суду Харківської області, а тому клопотання про визначення підсудності справи підлягало вирішенню апеляційним судом. При цьому безпідставним є висновок апеляційного суду про необхідність подання клопотання про визначення підсудності через суд першої інстанції.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 26 вересня 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

29 січня 2019 року справа № 623/2013/16-ц надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 29 травня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

У статті 8 Конституції України встановлено, що Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 23 ЦПК Україниусі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються місцевими загальними судами як судами першої інстанції, крім справ, визначених частинами другою та третьою цієї статті.

Відповідно до частини першої статті 26 ЦПК України підсудність справи, у якій однією зі сторін є суд або суддя суду, до підсудності якого віднесена ця справа за загальними правилами, визначається ухвалою суду вищої інстанції, постановленою без повідомлення сторін.

Згідно з частиною шостою статті 31 ЦПК України справа, у якій однією зі сторін є суд, до підсудності якого віднесена ця справа за загальними правилами, або суддя цього суду, не пізніше п`яти днів із дня надходження позовної заяви передається на підставі розпорядження голови суду до суду вищої інстанції для визначення підсудності.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд апеляційної інстанції виходив з того, що позовну заяву разом з клопотанням про визначення підсудності подано ОСОБА_1 з порушенням порядку, визначеного процесуальним законодавством.

Такий висновок апеляційного суду не відповідає вимогам процесуального права.

Апеляційним судом встановлено, що клопотання про визначення підсудності за матеріалами позовної заяви подане ОСОБА_1 безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Процесуальним законодавством не передбачено обов`язкової вимоги щодо необхідності подання клопотання про визначення підсудності у справі, в якій стороною є суд чи суддя, через місцевий суд, і відповідно відсутні обмеження на подання такого клопотання безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до статті 129 Конституції України, суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права та застосовує засади судочинства, серед яких розумні строки розгляду справи судом.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (пункт 110 рішення ЄСПЛ від 20 лютого 2014 року у справі «Шишков проти Росії»).

Надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства, згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду (як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції).

Так, у справі «Делкорт проти Бельгії» ЄСПЛ зазначив, що у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало меті та призначенню цього положення.

Водночас у справі «Беллет проти Франції» ЄПСЛ вказав, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу до суду наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективний, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року у справі «Перез деРада Каванілес проти Іспанії» та від 12 листопада 2002 року у справі «Белеш та інші проти Чеської Республіки»).

Не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ від 16 грудня 1992 року у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції»).

В оцінці спірних правовідносин, Верховний Суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства є своєчасний розгляд справи, а тому подання клопотання про визначення підсудності справи, в якій стороною є суд або суддя, може подаватися як до місцевого суду, який надсилає його на розгляд до апеляційного суду, так і до суду апеляційної інстанції. Подання такого клопотання безпосередньо до апеляційного суду не є підставою для його повернення. Так як у цій справі стороною є Ізюмський міськрайонний суд Харківської області, то саме суд апеляційної інстанції наділений повноваженнями для визначення підсудності справи.

Частиною четвертою статті 406 та частиною шостою статті 411 ЦПК Українипередбачено, що у випадках скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої або апеляційної інстанцій, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд відповідного суду першої або апеляційної інстанції. Підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.

Оскаржувана ухвала апеляційного суду постановлена з порушенням вищенаведених норм процесуального права та перешкоджає подальшому провадженню у справі. Тому її слід скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 406, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 29 серпня 2018 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. О. Кузнєцов
Судді:В. С. Жданова
С. О. Карпенко
В. А. Стрільчук М. Ю. Тітов