Ухвала

Іменем України

13 травня 2019 року

місто Київ

справа № 523/5669/17

провадження № 61-8767ск19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усик Г. І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 15 травня 2018 року у складі судді Аліної С. С. та постанову Одеського апеляційного суду від 20 березня 2019 року у складі колегії суддів: Кравця Ю. І., Журавльова О. Г., Комлевої О. С.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 28 грудня 2016 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Юрченко І. П., відповідно до якого ОСОБА_5 продала, а ОСОБА_3 купив 1/6 частину домоволодіння АДРЕСА_1 .

Позов обґрунтовував тим, що на праві спільної часткової власності є власником 1/6 частини домоволодіння АДРЕСА_1 . 28 грудня 2016 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 був укладений та нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, відповідно до якого ОСОБА_5 продала, а ОСОБА_3 купив 1/6 частину домоволодіння АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 зазначає, що це домоволодіння належало йому та відповідачу на підставі спільної часткової власності. А тому він має переважне право на купівлю 1/6 частини домоволодіння АДРЕСА_1 , що належало ОСОБА_5. Відповідач зобов`язана була письмово повідомити позивача про намір продажу належної її частки домоволодіння. Відповідного письмового чи усного повідомлення про продаж ОСОБА_1 не отримував, у зв`язку з чим, на переконання позивача, відповідно до статті 215 ЦК України зазначений договір-купівлі продажу є недійсним.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 15 травня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Одеського апеляційного суду від 20 березня 2019 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення судів першої та апеляційної інстанції обґрунтовувались тим, що ОСОБА_1 не надав суду доказів в обґрунтування позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу.

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2019 року до Верховного Суду засобами поштового зв`язку, ОСОБА_1 просив скасувати рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 15 травня 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 20 березня 2019 року і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що відповідно до статті 362 ЦК України продавець частки у справі спільної часткової власності зобов`язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, втім в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували належне письмове повідомлення заявника про намір здійснити продаж 1/6 частики домоволодіння, яке належало ОСОБА_2 , і його умови, у зв`язку з чим зазначений договір купівлі-продажу є недійсним.

Верховний Суд, дослідивши подану касаційну скаргу, оскаржуване судове рішення, зробив висновок, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За правилом пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п`ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Відповідно до частини п`ятої статті 394 ЦПК України у разі якщо суддя-доповідач дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, вирішення питання про відкриття провадження здійснюється постійною колегією суддів, до складу якої входить суддя-доповідач.

За правилом частини п`ятої статті 394 ЦПК України, якщо жоден суддя із складу колегії не дійде висновку про необхідність відкриття касаційного провадження через необґрунтованість скарги, колегія суддів постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.

Зі змісту оскаржуваного судового рішення Верховний Суд встановив, що касаційна скарга є очевидно необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо її незаконності та неправильності.

Такий висновок суд зробив з огляду на таке.

Судами встановлено, що власниками домоволодіння АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 - 1/6 частина, ОСОБА_5 - 1/6 частина, ОСОБА_3 - 2/3 частини (1/2 + 1/6).

28 грудня 2016 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Юрченко І. П. Відповідно до зазначеного договору ОСОБА_5 продала, а ОСОБА_3 придбав 1/6 частину домоволодіння АДРЕСА_1 , що в цілому складається з літ. А - житловий будинок, житловою площею 40, 4 кв. м, загальною площею 76, 1 кв. м., літ. Д - гараж, літня кухня № 1, огорожа - 2, І - мостіння, ІІ - цистерна.

Відповідно до частини першої статті 362 ЦК України у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах. Крім випадку продажу з публічних торгів.

Згідно із частиною другою статті 362 ЦК України продавець частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає.

В оцінці обставин справи Верховний Суд виходить з того, що у разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі інших співвласників будь-який співвласник має право пред`явити до суду позов про переведення на нього прав та обов`язків покупця протягом одного року від дня, коли він довідався або міг довідатися про вчинення правочину (частина четверта статті 362 ЦК України).

Під час розгляду позову про переведення на підставі статті 362 ЦК України прав та обов`язків покупця за договором купівлі-продажу, укладеним з порушенням переважного права купівлі частки у праві спільної часткової власності, суду необхідно виходити з дійсної вартості частки на час розгляду справи. Невнесення одночасно з пред`явленням позову на депозитний рахунок суду грошової суми, яку за договором повинен сплатити покупець, є підставою для відмови в позові.

Вирішуючи такі спори, суд не має права задовольняти позови про визнання правочину недійсним, якщо його метою є переведення на позивача (співвласника майна) прав та обов`язків покупця, оскільки цивільним законодавством передбачено інші наслідки порушення положення частини четвертої статті 362 ЦК України.

ОСОБА_1 вимоги про переведення на нього прав покупця не заявляв, одночасно з пред`явленням позову на депозитний рахунок суду грошову суму не вносив, між тим вважає правочин недійсним, в тому числі з підстав порушення відповідачами положень статті 362 ЦК України, проте, у разі порушення положень зазначеної норми цивільним законодавством передбачено інші правові наслідки.

Якщо кілька співвласників бажають скористатися переважним правом купівлі частки, продавець має право вибору покупця відповідно до частини третьої статті 362 ЦК України.

За таких обставин неповідомлення ОСОБА_1 про відчуження належної ОСОБА_2 частки ОСОБА_3 не є підставою для визнання оспорюваного правочину недійсним, позивач мав право звернутися до суду з іншим спеціальним способом захисту, чим не скористався. Застосований позивачем спосіб захисту не відповідає природі правових відносин, що виникли між сторонами.

Відповідно до статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (стаття 203 ЦК України).

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

З урахуванням наведеного, суди першої та апеляційної інстанцій, дійшли обґрунтованого висновку про безпідставність і недоведеність позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу у зв`язку із неподанням нелажних та допустимих доказів та зробили правильний висновок про відмову у позові.

Враховуючи, що зазначені у касаційній скарзі доводи щодо неправильного застування норм матеріального та порушення норм процесуального права судами першої та апеляційної інстанцій не знайшли свого підтвердження, правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, що свідчить про необґрунтованість скарги, а отже відсутні підстави для відкриття касаційного провадження.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами четвертою, п`ятою та шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 15 травня 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 20 березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття судом та оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик