КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 760/2752/17 Головуючий у суді І інстанції Коробенко С.В.
Провадження № 22-ц/824/5154/2019 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 травня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів : Олійника В.І., Приходька К.П.,

за участю секретаря судового засідання - Черниш С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 у своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_2 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 12 вересня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 у своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа - Головне територіальне управління юстиції у місті Києві, про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом,

в с т а н о в и в:

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду у своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_2 з вказаним вище позовом, в якому просила визнати за її дочкою право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 33,8 кв. м, та визнати за нею право власності на автомобіль «Фольксваген Т4», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_6

На обґрунтування заявлених вимог позивач зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік та батько їхньої малолітньої дитини - ОСОБА_6 , після смерті якого відкрилася спадщина на майно, зокрема на зазначені квартиру та автомобіль. За життя ОСОБА_6 склав заповіт, посвідчений 27 грудня 2013 року секретарем виконавчого комітету Чкалівської сільської ради Нижньогірського району АР Крим, згідно з яким він заповів належну йому квартиру дочці ОСОБА_2 , а автомобіль «Фольксваген Т4» - дружині. Вона звернулася у своїх інтересах та інтересах малолітньої дочки до П`ятої київської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини, проте у видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом державним нотаріусом було відмовлено з посиланням на те, що заповіт від 27 грудня 2013 року не був зареєстрований у Спадковому реєстрі. У зв`язку з тим, що у встановленому порядку оформити спадщину не виявилося можливим, вона вимушена звернутися до суду за захистом спадкових прав та інтересів.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 12 вересня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що державний нотаріус правомірно відмовив позивачу у видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом, оскільки складений від імені ОСОБА_6 заповіт посвідчено секретарем виконавчого комітету сільської ради з порушенням вимог закону щодо його посвідчення, а тому він вважається нікчемним.

Не погоджуючись з даним судовим рішенням, позивач, через представника за довіреністю - адвоката Хомича І.О., подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Як на підставу своїх вимог посилається на те, що суд першої інстанції підійшов формально та упереджено до розгляду цього спору та відмовляючи у задоволенні позову, не врахував волю заповідача та принцип свободи заповіту. Та формальна підстава, що заповіт не був зареєстрований у Спадковому реєстрі з вини особи, яка його посвідчила чи з інших обставин, не тягне за собою встановлення такого заповіту нікчемним чи визнання його недійсним, відтак позивач та її малолітня дочка мають право на спадкування за заповітом.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача за довіреністю -ОСОБА_8 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Проте даний відзив не приймається до розгляду апеляційним судом з урахуванням положень статтей 183, 360 ЦПК України, оскільки підписаний та поданий особою, яка не має права його підписувати/подавати.

Відповідно до частини 1 статті 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник.

Частиною 2 статті 15 ЦПК України передбачено, що представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

У пункті 18 розділу XІІІ «Перехідні положення» ЦПК України встановлено, що положення цього Кодексу застосовуються з урахуванням підпункту 11 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України.

Відповідно до пункту 11 частини 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України у редакції Закону України від 2 червня 2016 року «Про внесення змін до Конституції України» представництво відповідно до пункту 3 частини 1 статті 131-1 та статті 131-2 цієї Конституції здійснюється виключно прокурорами або адвокатами у Верховному Суді та судах касаційної інстанції з 1 січня 2017 року; у судах апеляційної інстанції - з 1 січня 2018 року; у судах першої інстанції - з 1 січня 2019 року.

Таким чином, з 1 січня 2018 року представництво у апеляційних судах у справах, провадження у яких розпочате після 30 вересня 2016 року, має здійснюватися адвокатами, втім провадження у справі було порушено 3 березня 2017 року і доказів того, що ОСОБА_8 є адвокатом матеріали справи не містять.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6 , після смерті якого відкрилася спадщина на належне йому майно, зокрема на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 33,8 кв. м, та автомобіль «Фольксваген Т4», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_6 є його дружина ОСОБА_1 та дві дочки: малолітня ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3

У той же час в матеріалах спадкової справи № 82/2016, відкритої 8 лютого 2016 року П`ятою київською державною нотаріальною конторою, наявний заповіт ОСОБА_6 , посвідчений 27 грудня 2013 року секретарем виконавчого комітету Чкалівської сільської ради Нижньогірського району АР Крим, згідно з яким він на випадок смерті заповів належну йому квартиру дочці ОСОБА_2 , а автомобіль «Фольксваген Т4» - дружині.

Однак зазначений заповіт не був зареєстрований у Спадковому реєстрі, у зв`язку з чим постановою завідувача державної нотаріальної контори від 31 січня 2017 року ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Статтею 1247 ЦК України передбачено, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини 4 статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251 - 1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині 3 цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

У статті 1251 ЦК України зазначено, що якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.

Частиною 8 статті 1252 ЦК України встановлено, що до заповітів, посвідчених посадовими, службовими особами, застосовуються положення статті 1247 цього Кодексу.

У відповідності до статті 56 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог законодавства України і особисто подані ними нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, а також забезпечують державну реєстрацію заповітів у Спадковому реєстрі відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України.

Аналогічна вимога викладена і в пункті 24 Порядку посвідчення заповітів і доручень, прирівнюваних до нотаріально посвідчених, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 15 червня 1994 року № 419, за яким відомості про посвідчені заповіти підлягають внесенню до Спадкового реєстру в установленому Міністерством юстиції України порядку.

За правилом пункту 8 Порядку державної реєстрації заповітів і спадкових договорів у Спадковому реєстрі, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 11 травня 2011 року № 491, посадові особи органів місцевого самоврядування вносять до Спадкового реєстру відомості про посвідчені заповіти шляхом подання державному підприємству, яке належить до сфери управління Міністерства юстиції України, або його філіям заяв про реєстрацію.

Згідно із пунктом 12 цього Порядку заповіти, посвідчені нотаріусами, консульськими установами, посадовими і службовими особами, які зазначені в статтях 1251 і 1252 ЦК України, статті 37 і частині 1 статті 40 Закону України «Про нотаріат», до створення та введення в дію програмного забезпечення Спадкового реєстру, підлягають безоплатній державній реєстрації в такому реєстрі шляхом подання зазначеними посадовими та службовими особами, установами Реєстраторові заяв про реєстрацію архівних заповітів, форми та вимоги до заповнення яких встановлює Міністерство юстиції України.

Реєстраторами Спадкового реєстру щодо таких заповітів є державне підприємство, яке належить до сфери правління Міністерства юстиції України та його філії (Державне підприємство «Національні інформаційні системи»), що визначено в пункті 5 Порядку та в пункті 1.3.2. Положення про Спадковий реєстр, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 7 липня 2011 року № 1810/5.

Таким чином, оформлення заповіту уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування без його державної реєстрації, є порушенням вимог зазначених вище нормативно-правових актів щодо порядку його посвідчення.

За змістом частини 1 статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Як роз`яснено в пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» заповіт, складений особою, яка не мала на це права, зокрема, недієздатною, малолітньою, неповнолітньою особою (крім осіб, які в установленому порядку набули повну цивільну дієздатність), особою з обмеженою цивільною дієздатністю, представником від імені заповідача, а також заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, згідно із частиною 1 статті 1257 ЦК України є нікчемним, тому на підставі статті 215 ЦК України визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається.

На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що заповіт від імені ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , складений з порушеннями вимог щодо його форми та посвідчення, оскільки не був зареєстрований у Спадковому реєстрі, а тому він є нікчемним відповідно до частини 1 статті 1257 ЦК України.

З урахуванням встановлених обставин та зібраних у справі доказів, а також за наявності спору та позиції державного нотаріуса, районний суд обгрунтовано констатував своїм рішенням нікчемність вказаного заповіту, а як наслідок відсутність у позивача та її малолітньої дочки права на спадкування за ним.

Доводи апеляційної скарги про те, що відсутність державної реєстрації заповіту у Спадковому реєстрі є формальною підставою для визнання його нікчемним є безпідставними та необґрунтованими, не узгоджуються із встановленими судом обставинами та нормами матеріального права, якими врегульовано порядок оформлення і посвідчення заповіту.

Посилання апеляційної скарги на некоректне посилання суду першої інстанції на статтю 216 ЦК України не приймаються колегією суддів до уваги, адже це не призвело до неправильного вирішення справи та, встановлюючи нікчемність заповіту судом правильно застосовано саме норми, які підлягали застосуванню - частину 1 статті 1257 ЦК України.

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення, а докази та обставини, на які посилається представник позивача в апеляційній скарзі були предметом дослідження судом першої інстанції.

За таких обставин суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статтей 12, 13, 81 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статтей 263 - 265 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до пункту 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 у своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 12 вересня 2018 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: В.І. Олійник

К.П. Приходько