Справа № 345/1723/18
Провадження № 22-ц/4808/166/19
Головуючий у 1 інстанції Максимів І. В.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючої Пнівчук О.В.

суддів : Мелінишин Г.П, Томин О.О.

секретаря Капущак С.В.,

з участю апелянта ОСОБА_2 - та його представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Рожнятівського районного суду від 06 листопада 2018 року, в складі судді Максиміва І.В., у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

в с т а н о в и в :

У травні 2018 року ОСОБА_4 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики в розмірі 81189 грн.

Позивач свої вимоги мотивувала тим, що в 2010 році ОСОБА_2 пообіцяв допомогти працевлаштувати її сина на роботу в Росії за 4500 доларів США. Позивач передала вказану суму відповідачу, однак відповідач свою обіцянку не виконав.

25 січня 2013 року за її зверненням було відкрито кримінальне провадження за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України.

На вимогу позивача, 17 лютого 2014 року ОСОБА_2 власноручно написав та видав їй розписку, в якій зобов»язався повернути їй грошові кошти у сумі 3500 доларів США у строк до 20 квітня 2014 року. До вказаного строку відповідач кошти не повернув, однак у період з січня 2015 року по липень 2015 року повернув їй частинами борг у сумі 350 доларів США.

Після закриття кримінального провадження, у липні 2015 року, відповідач відмовляється добровільно повернути їй решта суму боргу.

Рішенням Рожнятівського районного суду від 06 листопада 2018 року ОСОБА_4 поновлено строк позовної давності.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики від 17 лютого 2014 року у розмірі 81189 грн., 811,89 грн сплаченого судового збору, 3200 грн витрат на правову допомогу, а всього - 85200, 89 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з»ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та порушення норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позов ОСОБА_4, суд дійшов висновку що позивач вживала відповідних заходів з повернення боргу шляхом звернення із заявами до органів поліції, однак з незалежних від неї причин борг їй не повернуто, а кримінальне провадження закрито, тому на думку суду вона пропустила строк звернення до суду із даним позовом з поважних причин.

Апелянт вважає, що така позиція суду є неправильною та суперечить нормам матеріального та процесуального права.

Позивач про порушення свого права дізналася 20 квітня 2014 року, тобто у визначений розпискою кінцевий строк повернення боргу, тому саме з цього часу у позивача виникло право вимоги до нього як позичальника. До суду за захистом порушеного права позивач звернулася 04 травня 2018 року зі спливом позовної давності, а оскільки ним заявлено про застосування спливу позовної давності то у зв»язку з цим наявні підстави для відмови у позові.

Апелянт посилаючись на невірне застосування судом норм матеріального права, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 заперечила доводи апеляційної скарги та вказала, що суд постановив обгрунтоване рішення з дотриманням вимог норм матеріального та процесуального права.

У судовому засіданні апеляційного суду апелянт ОСОБА_2 - та його представник ОСОБА_3 підтримали доводи апеляційної скарги з наведених у ній мотивів.

Позивач ОСОБА_4 у судове засідання не з»явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена у встановленому законом порядку, а тому колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для розгляду справи у її відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта та його представника, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до положень ч.1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судове рішення, згідно ст. 263 ЦПК України, повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону з огляду на наступне.

Постановляючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що розпискою від 17.02.2014 року підтверджено факт передачі позивачем грошей ОСОБА_2, а оскільки ОСОБА_4 вживала заходів з повернення боргу ОСОБА_5 шляхом звернення із заявами до органів поліції то суд дійшов висновку про наявність підстав для поновлення строку позовної давності.

З таким висновком погоджується колегія суддів з огляду на наступне.

Судом встановлено, що згідно розписки від 17.02.2014 року ОСОБА_4 позичила ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 3500 доларів США, які останній зобов»язався повернути до 20 квітня 2014 року, що підтверджується письмовою розпискою написаною власноручно ОСОБА_2 (а.с.14).

Із постанови про закриття кримінальної справи від 31 липня 2015 року вбачається, що відомості про дане кримінальне провадження внесено до ЄРДР 25.01.2013 року на підставі звернення ОСОБА_4 з приводу того, що в 2010 році вона сплатила 4000 доларів США ОСОБА_6 та ОСОБА_2 для оформлення документів для виїзду за кордон її сина, які станом на 24.01.2013 року документи не виготовили та отримані кошти не повернули.

Визнаючи свій обов»язок по поверненню отриманих коштів ОСОБА_2 під час проведення досудового розслідування 17 лютого 2014 року надав ОСОБА_4 розписку у якій зобов»язався повернути їй борг.

Встановлено також, що ОСОБА_2 у січні 2015 року повернув ОСОБА_4 200 доларів США, у березні, квітні та на початку липня 2015 року по 50 доларів США.

Встановлено, що решта боргу відповідач у добровільному порядку відмовляється повертати.

Відповідно до положень ст.1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частино першою ст.1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов»язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно із ч.2 ст.1047 ЦК на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення так і умови договору, а також засвідчує отримання від кредитора певної грошової суми.

Наявність між сторонами позикових відносин підтверджується наявним у позивачки оригіналом розписки ОСОБА_2, яка підтверджує, що ОСОБА_4 позичила ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 3500 доларів США, які останній зобов»язався повернути до 20 квітня 2014 року.

Встановлено, що відповідач ОСОБА_2 звернувся із заявою про застосування позовної давності та у зв»язку з цим просив відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4

Згідно з положенням статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Статтею 264 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов»язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Під час проведення досудового розслідування кримінального провадження на підставі звернення ОСОБА_4 встановлено, що ОСОБА_2 частково повернув борг ОСОБА_4 останній платіж у рахунок погашення боргу за договором позики у сумі 50 доларів США здійснив на початку липня 2015 року, вказані обставини відповідачем не заперечуються.

Таким чином, мало місце переривання позовної давності, після чого перебіг позовної давності починається заново.

З огляду на зазначене доводи апелянта про те що суд невірно застосував положення статті 267 ЦК України є необгрунтованими.

Колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дав належну правову оцінку зібраним доказам по справі, визначився із характером спірних правовідносин та ухвалив рішення із додержанням вимог норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування не встановлено.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Рожнятівського районного суду від 06 листопада 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, у випадках передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 01 лютого 2019 року.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: Г.П. Мелінишин

О.О. Томин