КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/2610/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 травня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Волошиної В.М., Панченка М.М.,

за участю секретаря судового засідання Макаренко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2018 року у складі судді Лісовської О.В.,

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про усунення перешкод у праві користування та розпорядження майном шляхом виселення,-

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2016 року ОСОБА_3 звернулася у суд із позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про усунення перешкод у праві користування та розпорядження майном шляхом виселення.

Позивач зазначала, що 30 вересня 2016 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Горша А.О. було посвідчено право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. Між тим, в квартирі на даний час зареєстровані відповідачі та незважаючи на неодноразові вимоги позивача вони відмовляються звільнити квартиру та добровільно знятись з реєстраційного обліку й до цього часу продовжують в ній проживати, безпідставно користуючись майном, яке їм не належить. Крім того зазначала, що ОСОБА_7 вселила до квартири невідомих осіб, чим порушує права позивача як власника майна.

На підставі викладеного, ОСОБА_3 просила усунути їй перешкоди у користуванні та розпорядженні квартирою АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 з квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2018 року позов ОСОБА_3 задоволено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 , посилаючись на неправильність встановлення судом обставин, які мають значення для справи, неповне з`ясування обставин справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення районного суду та постановити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що державним реєстратором - приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Горша А.О. своїм рішенням № 16681256 від 30 вересня 2016 року звернено стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі права власності на квартиру іпотекодержателю з порушенням вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Колегія суддів, вислухавши представника ОСОБА_2 , який підтримав апеляційну скаргу, представника ОСОБА_3 , яка просила апеляційну скаргу відхилити, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню частково.

Як убачається з матеріалів справи, 30 вересня 2016 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Горша А.О. було посвідчено право власності позивачки ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

Підставою для реєстрації права власності позивачки ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 стало невиконання боржником ОСОБА_2 своїх обов`язків за договором позики грошей.

Встановлено, що 16 листопада 2010 року між позивачем та відповідачем у даній справі було укладено договір позики грошей, за яким ОСОБА_3 передала у власність ОСОБА_2 грошові кошти, в розмірі 629 200 грн., що за середнім курсом продажу доларів CШA приватним особам комерційними банками м. Києва на день укладення Договору складало 78 650 дол. США (а.с.18-19 т.2).

У забезпечення виконання договору позики було укладено договір іпотеки від 16 листопада 2010 року, за яким іпотекодавці ( ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ) передали в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 . Іпотекодержателем за даним договором є ОСОБА_3 (а.с.9-16 т.1).

Пунктом 5.2. договору іпотеки квартири було передбачено, що у разі порушення основного зобов`язання або умов договору іпотеки квартири іпотекодержатель надсилає іпотекодавцям письмову вимогу про усунення порушення. В такій вимозі про усунення порушення зазначається стислий зміст порушених зобов`язань/умов, вимога про виконання порушених зобов`язань/умов у не менш ніж 30 денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання Вимоги про усунення порушення. Якщо протягом встановленого строку вимога про усунення порушення залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до п. 5.3. договору іпотеки квартири, у разі невиконання боржником та іпотекодавцями зобов`язань зо договорами позики та/або іпотеки, сторони домовилися про те, звернення стягнення на передане в іпотеку майно може бути здійснено будь-яким шляхом, передбаченим Законом України «Про іпотеку» та/або шляхом вчинення виконавчого напису (з урахуванням неустойки) з покладенням обов`язку оплати нотаріальних дій на іпотекодавців та/ за рішенням суду.

Пунктом 5.4. договору іпотеки квартири було встановлено застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом позасудового врегулювання та зазначено, що сторони цим встановлюють та вирішують, що звернення стягнення на предмет іпотеки можливе шляхом позасудового врегулювання на підставі договору іпотеки квартири. Позасудове врегулювання здійснюється згідно з цим застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що містяться в договорі іпотеки квартири, та не потребує укладення сторонами окремого договору будь-якого іншого додаткового підтвердження чи погодження. Визначений згідно положень цього пункту спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю посувати інші встановлені чинним законодавством чи Договором Іпотеки квартири способи звернення стягнення на предмет Іпотеки.

Встановлено, що внаслідок невиконання боржником - відповідачем у справі ОСОБА_2 своїх зобов`язань за договорами позивач ОСОБА_3 звернулася до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Горша А.О. для реєстрації у встановленому Законом України «Про іпотеку» порядку права власності на предмет іпотеки (а.с.21 т.1).

Відповідно до свідоцтв від 10 серпня 2016 року, виданих приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М., за реєстровими №№ 1369, 1370, 1371, відповідно до яких нотаріус посвідчила, що нею 14 травня 2015 року та 19 серпня 2016 року на адресу іпотекодавців направлені заяви-вимоги, в яких ОСОБА_3 повідомляла ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , що у випадку несплати заборгованості за договором позики грошей, іпотекодержателем буде звернено стягнення на з іпотеку майно (а.с.49-51 т.2).

Такі заяви були передані шляхом направлення поштових відправлень зі зворотними повідомленнями 15 травня 2015 року та 19 серпня 2016 року, які було повернуто 18 червня 2015 року а 26 вересня 2016 року відповідно у зв`язку з закінченням терміну зберігання (а.с.53 т.2).

Встановлено, що зазначені документи містили відомості про сплив 30 денного строку належного повідомлення іпотекодавців, оскільки згідно п. 9 договору позики позичальник згоден з тим, що будь-яка кореспонденція має надсилатися на адресу його мешкання, вказану в цьому така кореспонденція вважається отриманою ним в день її надходження на поштове відділення, що обслуговує будинок за цією адресою.

Згідно довідки форми № 3 від 16 листопада 2016 року у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровано чотири особи - відповідачі ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (а.с.17 т.1).

Задовольняючи позов, районний суд виходив з того, що для реєстрації права власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 , нотаріусу ОСОБА_8 було надано всі необхідні документи передбачені договором та Законом, а отже, реєстрація за позивачем права власності є правомірною, приймаючи до уваги те, що реєстрація відповідачів в спірній квартирі перешкоджає позивачу, як власнику квартири, в повній мірі розпоряджатися своїм майном, користуватися квартирою.

Між тим, зазначені висновки районного суду здійснено на підставі неповного з`ясування обставин справи, що призвело до порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Твердження апеляційної скарги про те, що державним реєстратором - приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Горша А.О. своїм рішенням № 16681256 від 30 вересня 2016 року звернено стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі права власності на квартиру іпотекодержателю з порушенням вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», колегія суддів визнає не обґрунтованими.

Підпунктом 1 пункту першого Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року № 1304-VII, який набрав чинності 07 червня 2014 року, визначено, що протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: 1) таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або 2) є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; 3) загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов`язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).

Відтак установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Зазначене узгоджується зі змістом постанови Верховного Суду від 01 лютого 2018 року у справі № 340/173/13-ц (провадження № 61-1198св17) (ЄДРСРУ №72044089).

Встановлено, що позивачем ОСОБА_3 надано позику ОСОБА_6 , як фізичній особі, у сумі 629 200 грн., тобто у національній валюті з відображенням лише еквіваленту зобов`язання в іноземній валюті на день укладення угоди.

Отже, предметом позики були грошові кошти у національній валюті, а тому на спірні правовідносини дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не поширюється, а реєстрація права власності на предмет іпотеки за позивачем здійснена у спосіб та в порядку, визначеними договором іпотеки квартири та Законом України «Про іпотеку».

Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Між тим, з урахуванням положень ч. 4 ст. 367 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку про необхідність виходу за межі доводів апеляційної скарги й скасування рішення районного суду.

Так, не можна погодитися із висновками суду першої інстанції про наявність правових підстав про зобов`язання відповідачів усунути перешкоди новому власнику нерухомого майна шляхом їх виселення із житлового приміщення, враховуючи таке.

Згідно свідоцтва про право власності на житло від 27 серпня 1998 року, виданого відділом приватизації державного житлового фонду Ватутінської районної ради, квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 88,15 кв.м., була приватизована відповідачами у рівних долях згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» (а.с.47 т.3), тобто придбана не за рахунок позики, забезпеченої іпотекою цієї квартири.

ОСОБА_3 придбала спірну квартиру у порядку звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості за договором позики.

Колегія суддів враховує й те, що стягнення на предмет іпотеки було звернуто у позасудовому порядку у відповідності до умов іпотечного застереження, добровільно погодженого сторонами при укладанні іпотечного договору від 16 листопада 2010 року, а отже, оскільки вимоги Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» розповсюджуються на примусову реалізацію майно, то, відповідно, вони не можуть бути застосовані в даному випадку.

При цьому правовий статус квартири як предмета іпотеки не змінився, а тому для вирішення спору про виселення ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 підлягають застосуванню положення статті 40 Закону України «Про іпотеку»та норми статей 109 ЖК України.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК України після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК України установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

Законом України від 22 вересня 2011року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК УРСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18).

Районний суд задовольнив вимогу про виселення відповідачів без надання іншого жилого приміщення без урахування положень статті 40 Закону України «Про іпотеку»та статті 109 ЖК України.

Враховуючи те, що в частині вирішення позову наведені норми матеріального права суд першої інстанції не застосував, а тому судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2018 року скасувати.

Ухвалити по справі нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про усунення перешкод у праві користування та розпорядження майном шляхом виселення, - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з моменту складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 17 травня 2019 року.

Суддя-доповідач:

Судді: