ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1192/19 Справа № 0417/2-856/12 Суддя у 1-й інстанції - Слюсар Л.П. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 січня 2019 року Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.

за участю секретаря - Гречишникової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 травня 2012 року, -

В С Т А Н О В И В:

19.12.2011 року позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності. В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що згідно рішення Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 27.10.2011 року за нею було визнано право власності на 1/2 частину автомобіля "Опель-Астра", 1993 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, зареєстрований 18.03.2008 року на ім'я ОСОБА_2 у МРЕВ -12 МВ ДАІ Дніпропетровської області. 1/2 частина зазначеного автомобіля належить на праві власності відповідачу ОСОБА_2 Таким чином, автомобіль "Опель-Астра", 1993 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 є їх з відповідачем спільною частковою власністю. З 07 липня 2007 року по 15 жовтня 2009 року вона з ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі. Після припинення сімейних стосунків автомобіль залишився і до теперішнього часу знаходиться в одноособовому користуванні відповідача. Урегулювати питання щодо здійснення ними права спільної часткової власності не вдається, оскільки відповідач відмовляється від спілкування з нею з цього приводу. Згідно довідки, виданої судовим експертом ОСОБА_3 від 08.12.2011 року середня ринкова вартість автомобіля Опель Астра 1.6, 1993 року випуску реєстраційний номер НОМЕР_1 складає 36050 грн. Просила суд розділити автомобіль "Опель-Астра", 1993 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, зареєстрований 18.03.2008 року на ім'я ОСОБА_2 у МРЕВ -12 МВ ДАІ Дніпропетровської області, який знаходиться у спільній частковій власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1, залишивши автомобіль у власності ОСОБА_2; стягнути з ОСОБА_2 на її користь грошову компенсацію вартості належної їй 1/2 частки автомобіля у сумі 18025 грн. та судові витрати ( а.с. 2-4).

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 травня 2012 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності - задоволенні.

Розділино автомобіль "Опель-Астра", 1993 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, зареєстрований 18.03.2008 року на ім'я ОСОБА_2 у МРЕВ -12 МВ ДАІ Дніпропетровської області, який знаходиться у спільній частковій власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1, залишивши автомобіль у власності ОСОБА_2.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості належної їй Ѕ частки автомобіля у сумі 18025 грн.

Також вирішено питання щодо судових витрат (а.с.35-37).

Не погодившись з рішенням, ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі (а.с.57-59) .

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Судом 1 інстанції встановлено, що рішенням Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2011 року за ОСОБА_1 визнано право власності на 1/2 частину автомобіля "Опель-Астра", 1993 року випуску, номерний знак НОМЕР_1, № двигуна НОМЕР_2, № кузова НОМЕР_3, зареєстрованого в Жовтоводському МРЕВ ДАІ 18 березня 2008 року (а.с.8).

З 07 липня 2007 року по 15 жовтня 2009 року вона з ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі. Після припинення сімейних стосунків автомобіль залишився і до теперішнього часу знаходиться в одноособовому користуванні відповідача. Урегулювати питання щодо здійснення ними права спільної часткової власності не вдається, оскільки відповідач відмовляється від спілкування з позивачкою з цього приводу.

Згідно довідки від 08.12.2011 року, виданої судовим експертом ОСОБА_3, середня ринкова вартість автомобіля Опель Астра 1.6, 1993 року випуску реєстраційний номер НОМЕР_1 складає 36050 грн. (а.с. 6), звідси половина вартості автомобіля складає 18025 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд 1 інстанції виходив з того, що позивачка ОСОБА_1 не має вільного доступу до автомобіля, 1/2 якого належить їй, що позбавляє її фактичного користування автомобілем, а тому позовні вимоги законні та підлягають задоволенню.

Вказані висновки суду 1 інстанції відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.2 ст.358 ЦК України співвласники можуть домовитись про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Згідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

У відповідності до ч.ч. 1,2 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової компенсації або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Згідно ч.2 ст. 183 ЦК України автомобіль є річчю неподільною, оскільки його не можна поділити без втрати його цільового призначення.

Виходячи з аналізу вищезазначених норм, з врахуванням закріплених в п. 6 ст. 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, необхідно встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок частки у спільному майні та чи не становитиме це для них надмірний тягар.

Як вбачається із матеріалів справи, спірний автомобіль є неподільною річчю, яким користується відповідач по справі, матеріальна компенсація від іншого співвласника - відповідача, за володіння та користування частиною спільного майна, на користь позивачки не сплачується.

Вказані обставини відповідачем не заперечувалися під час розгляду справи.

Враховуючи зазначене, виходячи з того, що судом було беззаперечно встановлено, що відповідач користується спірним автомобілем, який не можливо поділити в натурі, зустрічного позову не подавав і будь-які пропозиції щодо іншого варіанту вирішення спору ним не запропоновано, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а висновки суду є обґрунтованими, оскільки іншого способу захистити порушене право позивачки, за таких обставин, не вбачається.

Посилання апелянта в апеляційній скарзі, щодо відсутності його згоди на компенсацію частки позивачки та неврахування його матеріального стану при розгляді справи судом першої інстанції, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки відповідно до наведених вище норм права згода на компенсацію повинна бути у того з співвласників кому присуджується компенсація, а не у того, хто повинен її відшкодувати.

Доводи апеляційної скарги, відносно того, що на час ухвалення оскаржуваного рішення, він не працював і тому з нього не можливо стягувати компенсацію, колегія суддів такі доводи не приймає, оскільки сам по собі факт відсутності офіційної роботи у відповідача не може свідчити про його скрутне матеріальне становище та неможливість виконання рішення суду іншим способом.

Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої заперечення та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 травня 2012 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: