КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/6014/2019
П О С Т А Н О В А

Іменем України

15 травня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Богдан І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва в складі судді Гончарука В.П., ухвалене в м. Київ 30 січня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення порядку користування нерухомим майном (житловим приміщенням) та усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням (квартирою) шляхом вселення,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В серпні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом про встановлення порядку користування нерухомим майном (житловим приміщенням) та усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням (квартирою) шляхом вселення.

Позовна заява мотивована тим, що їй на праві спільної часткової власності належить 1/3 частина однокімнатної квартири по АДРЕСА_1 , співвласником інших 2/3 частин є відповідач ОСОБА_1 Відповідач не допускає її в квартиру, внаслідок чого вона не має можливості реалізувати своє право власності та користування належною їй на праві власності частиною квартири. Враховуючи, що вона не має ізольованого власного житла і утримує в одноосібному порядку матір (бабусю відповідача) після смерті брата (батька відповідача), має значну потребу в житлі, наразі вона мешкає на житловій площі чоловіка, а для матері винаймає квартиру.

Вона зверталася до відповідача щодо усунення перешкод в законному праві користування власністю, просила надати ключі та доступ до квартири, однак її пропозиції залишались без відповіді. Оскільки квартира є однокімнатною і виділ часток є неможливим, вважала за необхідне залишити квартиру у загальному користуванні в рівних частках.

Просила усунути перешкоди у користуванні, створені відповідачем, квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення позивача ОСОБА_2 в дану квартиру та передачі ключів ОСОБА_1 від даної квартири ОСОБА_2 ; визнати квартиру АДРЕСА_1 такою, що є у загальному користуванні сторін в рівних частинах.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 30 січня 2019 року позов частково задоволено, усунуто перешкоди ОСОБА_2 в користуванні житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення з передачею ключів від вхідних дверей вказаної квартири. В решті позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Відповідач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 30 січня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована наступним. Позивач у своєму позові зазначила, що не має свого ізольованого власного житла, що не відповідає дійсності, оскільки ОСОБА_2 має у власності іншу 4-кімнатну квартиру площею 91,9 кв. м., де і зареєстрована, і здає в оренду, а сама проживає з чоловіком, який є власником іншої квартири у м. Києві, тобто вони належно забезпечені житлом. Сама ОСОБА_2 є працездатною особою, не перебуває на пенсії, отримує доходи від здачі в оренду власного майна та інших джерел доходів, в той час як відповідач є інвалідом з дитинства і дана квартира є її єдиним місцем проживання і власністю.

Для підтвердження наявності у сім?ї позивача іншої нерухомості нею було заявлено клопотання про витребування та приєднання доказів у справі, яке судом задоволене, але фактично витребувано нічого не було, таким чином, судом порушене її процесуальне право, передбачене п. 3 ч. 1 ст. 43 та ч. ч. 1, 3 ст. 84 ЦПК України.

Вказувала, що домовленості про здійснення права спільної часткової власності між сторонами не досягнуто, здійснити виділ майна в натурі також неможливо.

Зазначала, що не довіряє позивачу, оскільки позивачем було викрадено її особисті речі на суму понад 40000 грн., за даним фактом відкрито кримінальне провадження та ведеться досудове розслідування.

Отже фактично спільне проживання в однокімнатній квартирі з позивачем є неможливим, їхні стосунки не просто недоброзичливі, остання перешкоджає у реалізації прав володіння та користування нерухомістю. Позивачу неодноразово пропонувалось продати свою частку у даній квартирі, однак позивач встановлює ціну вдвічі за ринкову.

Вказувала також, що неможливо встановити порядок користування даним нерухомим майном без порушення прав одного із співвласників.

Позивач ОСОБА_2 09 квітня 2019 року направила відзив на апеляційну скаргу, який надійшов до суду 15 квітня 2019 року, та згідно якого позивач вважала, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зазначала, що під час розгляду справи відповідач просила витребувати інформацію про наявність у позивача на праві власності квартири АДРЕСА_3 . Оскільки в судовому засіданні позивач підтвердила цей факт, необхідності у витребовуванні даного доказу не було, це сприяло б лише затягуванню розгляду справи. До того ж чинним законодавством України не передбачено заборони власнику користуватись належною їй на праві власності часткою в квартирі в разі, якщо власник володіє іншою квартирою. Стосовно витребування інформації про реєстрацію права власності на квартиру на ім`я чоловіка позивача, то дане клопотання не було задоволено, оскільки дана інформація не має жодного відношення до розгляду справи.

Докази, які долучені до апеляційної скарги, в суді першої інстанції не розглядались і поважної причини, з якої скаржник не міг подати їх під час розгляду справи в суді першої інстанції, в апеляційній скарзі не зазначено. До того ж квартира, з якої нібито позивачем були викрадені речі, не має ніякого відношення до предмету спору, а лише доводить той факт, що між сторонами наявний спір.

Просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 30 січня 2019 року - без змін.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_2 в частині усунення перешкод в користуванні власністю шляхом вселення, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки сторони є співвласниками спірної квартири і відповідач заперечує проти користування позивачем вказаним житлом, доступу до житла не надає, чим чинить позивачу перешкоди у здійсненні нею права власності щодо користування належною часткою квартири, дані перешкоди мають бути усунені шляхом вселення позивача з передачею ключів. Решта заявлених вимог щодо визначення порядку користування квартирою задоволенню не підлягає у зв`язку з недоведеністю у цій частині позову.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_2 є власником 1/3 частини квартири за адресою АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 22 лютого 2018 року (а. с. 7 - 9).

ОСОБА_1 є власником 1/3 частини цієї ж квартири на підстав свідоцтва про право на спадщину від 24 квітня 2017 року № 3-271 та 1/3 частини на підставі договору міни від 08 вересня 2017 року № 1055 (а. с. 34 - 35).

Згідно технічного паспорту, квартира за вказаною адресою однокімнатна, має загальну площу 31,5 кв.м., житлову - 15,5 кв.м. (а. с. 10 - 11).

Листом від 24 липня 2018 року Управління організаційно-аналітичного забезпечення та оперативного реагування Головного управління Національної поліції у м. Києві Ноцек Л.І. повідомлено, що за вказаними у заяві даними та відповідно до бази даних Інформаційного порталу Національної поліції 16 липня 2018 року зафіксоване повідомлення, що за адресою АДРЕСА_1 співвласниця даної квартири ОСОБА_1 не пускає заявницю до квартири, просять наряд поліції (правопис прізвища згідно листа, а. с. 12).

Листом від 03 серпня 2018 року Дніпровське управління поліції ГУ НП в м. Києві повідомило ОСОБА_2 , що в ході проведення перевірки було прийнято рішення не вносити даний матеріал до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі ч. 2 ст. 11 КК України. Для вирішення питання щодо доступу до квартири рекомендовано звернутися до суду із позовної заявою в порядку, передбаченому цивільним законодавством України (а. с. 25).

Листами від 20 травня 2018 року та 04 липня 2018 року ОСОБА_2 просила ОСОБА_1 передати їй ключі від спільної квартири (а. с. 13 - 14).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У справі, яка переглядається, між сторонами виник спір щодо усунення перешкод у користуванні майном (квартирою), яке є спільною частковою власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1

Статтею 41 Конституції України гарантовано право кожному володіти, користуватись та розпоряджатись своєю приватною власністю, набутою у порядку, визначеному законом.

Непорушність права власності закріплено і в статті 321 ЦК України, відповідно до частини першої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном.

Згідно частин першої, третьої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до статті 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому.

Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дрібному виразі.

Статтею 358 ЦК України визначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен зі співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Винятки із загального правила можуть встановлюватись законом, зокрема статтею 361 ЦК України щодо самостійного права співвласника розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності).

Згідно частини першої статті 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Встановивши, що позивач ОСОБА_2 є співвласником спірної квартири, не має можливості користуватися своїм майном на власний розсуд, оскільки відповідач ОСОБА_1 чинить їй перешкоди у користуванні вказаним майном, не надаючи ключі від вхідних дверей, чого нею не заперечується, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що порушене право позивача підлягає захисту шляхом усунення перешкод у користуванні спірною квартирою, і такий спосіб захисту, з урахуванням правовідносин, які виникли у цій справі, є ефективним із застосуванням заходів щодо вселення шляхом передачі ключів.

Апеляційний суд вважає дані висновки суду першої інстанції правильними.

Доводи апеляційної скарги про неможливість проживання у спірному будинку із позивачем та наявність у неї в користуванні іншого житла та доходів, а також відсутності необхідності у вселенні позивача є необґрунтованими та не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про усунення перешкод співвласнику у користуванні належним йому житлом, оскільки при усуненні перешкод в користуванні власністю питання доцільності усунення наявних перешкод не вирішується.

Із цих же підстав апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції не було витребувано запитуваних відповідачем документів з Київського міського бюро технічної інвентаризації про реєстрацію на ім`я позивача та її чоловіка права власності на квартири за іншими адресами.

Доводи апеляційної скарги про зловживання позивачем правами власника, вчинення нею крадіжки речей ОСОБА_1 та здійснення перешкод у користуванні відповідачем квартирою за адресою АДРЕСА_1 нічим не підтверджуються та відхиляються апеляційним судом.

Надані відповідачем до апеляційної скарги документи з незавершеного кримінального провадження такими доказами не є.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Будь-яких доказів неможливості подання зазначених доказів до суду першої інстанції відповідачем не надано.

Апеляційний суд враховує, що відповідач не зверталася із зустрічним позовом про припинення права ОСОБА_2 на частку в спільному майні з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, або про усунення перешкод в користуванні спірною квартирою.

Висновки суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову доводами апеляційної скарги не спростовані і рішення позивачем в цій частині не оскаржене.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до переоцінки доказів, яким було надано належної оцінки судом, і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 30 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 16 травня 2019 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.