Справа № 710/369/19
Провадження № 2/710/259/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11.07.2019 м. Шпола

Шполянський районний суд Черкаської області в складі:

головуючого - судді Побережної Н.П.,

за участі секретаря судового засідання - Цяпкало Г.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом,

ВСТАНОВИВ:

22.03.2019 до Шполянського районного суду Черкаської області надійшла позовна заява, в якій ОСОБА_1 просить визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Свій позов позивач мотивує тим, що позивач є власником житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 та належить позивачу на підставі Рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 15 листопада 2011 року у справі № 2-1083/11 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно. Відповідач по справі є рідним братом позивача. До визнання за позивачем права власності на житловий будинок на підставі вищевказаного Рішення суду, це нерухоме майно належало батькам сторін: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , тому відповідно брат позивача був зареєстрований у житловому будинку, як член нашої сім`ї відразу після свого народження у 1971 році, що підтверджується Довідкою Журавської сільської ради Шполянського району Черкаської області від 12 березня 2019 року № 231. Втім з 2001 року Відповідач постійно проживає разом із своєю дружиною в с. Журавка Шполянського району Черкаської області за іншою адресою, - по АДРЕСА_2 , що підтверджується вищевказаною Довідкою Журавської сільської ради. Позивач неодноразово зверталася до Відповідача з проханням добровільно знятися з місця реєстрації у будинку, однак останній постійно відмовляється виконати вказані дії чим створює для позивача перешкоди, що пов`язані з ускладненням процедури оформлення субсидії на оплату житлово-комунальних послуг в будинку. Проживання Відповідача у належному позивачу будинку, створені додаткові перешкоди у здійснені позивачем права користування належним йому майном, тому він вимушений звернутися до суду за захистом свого права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, обравши при цьому спосіб захисту свого цивільного права, що передбачений пунктом 3 статті 16 ЦК України, та полягає у такому засобі, як припинення дії, яка порушує право, що із урахуванням специфіки предмету правового регулювання набуває вигляду вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування житлом.

Ухвалою судді Шполянського районного суду Черкаської області від 02.04.2019, відкрито провадження у справі.

Ухвалою Шполянського районного суду Черкаської області від 18.06.2019, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

У суд позивач не з`явився, надав до суду заяву в якій позов підтримав повністю та просив його задовольнити, а справу розглянути без його участі.

Відповідач у суд не з`явився, про час, дату та місце розгляду був належним чином повідомлений.

Згідно з ч. 2 ст.247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідач був належно повідомлений про розгляд справи, що підтверджується повідомленням по справі, однак, відзив до суду на позов, не надав, про причини неподання суду відзиву не повідомив, зустрічного позову не пред`являв, а тому враховуючи ч.8 ст.178 ЦПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Згідно ч. 2 ст. 191 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Заслухавши пояснення та доводи представників сторін, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд встановив наступне.

Згідно рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 15.11.2011 справа № 2-1083/11, за ОСОБА_1 було визнано право власності на будинковолодіння, розташоване в АДРЕСА_1 , яке належало померлій ОСОБА_3 на праві власності і складається з житлового будинку «А-1», веранди «а», сараю -літньої кухні «Б», прибудови «Б», погреба «В», огорожі №1, колодязю №2, загальною вартістю 75276 грн. (а.с.7-9).

Згідно витягу про державну реєстрацію прав №32918985 від 19.01.2012 виданого Шполянським виробничим відділком комунального підприємства «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації, житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта 35836656, номер запису 234 в книзі 2, належить ОСОБА_1 , на праві приватної власності, на підставі рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 15.11.2011. (а.с.10).

У відповідності до довідки виданої Журавською сільською радою Шполянського району, Черкаської області від 12.03.2019 №231, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 з 1971 року в будинку, який належить ОСОБА_1 на праві власності, але за вказаною адресою не проживає. Фактично проживає без реєстрації в АДРЕСА_2 з 2001 року. (а.с.11).

Згідно довідки про склад сім`ї від 12.03.2019 №232 виданої Журавською сільською радою Шполянського району, Черкаської області, за адресою: АДРЕСА_1 , до складу сім`ї зареєстрованих входять: ОСОБА_1 (власник), ОСОБА_2 (брат). ОСОБА_2 в даному господарстві зареєстрований, але не проживає, проживає в АДРЕСА_2 без реєстрації. (а.с.12).

Згідно з ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтями 8, 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.41, 55 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Відповідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно абз.2,3 п. 34 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2914 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

У відповідності до п.39. Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2914 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК.

З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК.

Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають.

Згідно з ч.4 ст.9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно до ч.ч.2,3 ст.64 ЖК УРСР, до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Згідно ч.2 ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Підставою для пред`явлення позову, позивач вказує той факт, що відповідач є рідним братом та відсутній у місці своєї реєстрації починаючи з 2001 року, саме тому він втратив право на користування житловим будинком, що належить позивачу, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . При цьому в обґрунтування своєї позиції наводить норми ст. 405 ЦК України.

Судом встановлено, що позивачу належить на праві власності житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується рішенням Шполянського районного суду Черкаської області, справа №2-1083/11 від 15 листопада 2011 року, та витягом про державну реєстрацію прав № 32918985 від 19.01.2012 (а.с. 7 - 10).

Відповідач з 2001 року не проживає за адресою: АДРЕСА_1 , а фактично проживає без реєстрації в АДРЕСА_2 , що підтверджується довідкою про склад сім`ї від 12.03.2019 №232 виданою Журавською сільською радою Шполянського району, Черкаської області, та довідкою від 12.03.2019 №231 виданою Журавською сільською радою Шполянського району, Черкаської області (а.с.11-12).

Відповідач, завдає незручності для позивача, що пов`язані із отриманням субсидії. Зокрема, кожного року при оформленні субсидії на оплату житлово-комунальних послуг в будинку, позивач вимушена збирати додаткові документи та довідки, які підтверджують, що Відповідач не проживає у належному позивачу будинку із 2001 року, та окремо звертатися із заявою про призначення субсидії на підставі зібраних матеріалів до спеціально створеної Комісії, на засіданнях якої доводити, що позивач має право на субсидію без врахування доходів ОСОБА_2 .

Згідно ч.4 ст. 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відповідач не є членом сім`ї позивача, у розумінні статті 64 ЖК УРСР, а відноситься до наймача такого приміщення.

Так, згідно ч.2 ст. 107 ЖК УРСР, у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 11 Постанови Пленуму Верхового Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» відповідно до статті 107 ЖК УРСР наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї вказаної позивачем підстави, передбаченої ст.71 або ст.107 ЖК. Змінити підставу позову суд вправі тільки за згодою позивача.

Основною умовою втрати права користування житловим приміщенням з підстав, передбачених статтею 107 ЖК Української РСР, є наявність у наймача іншого постійного місця проживання. При цьому слід встановити таке місце проживання із зазначенням його адреси та дослідити належні та допустимі докази на підтвердження цих обставин. Такий висновок міститься у постанові Верховного Суду у справі № 524/7051/16-ц від 10.04.2019.

В даному випадку підлягає до застосування саме норма ч.2 ст.107 ЖК Української РСР оскільки відповідач з 2001 року фактично проживає без реєстрації в АДРЕСА_2 , що підтверджується відповідними довідками Журавської сільської ради Шполянського району, Черкаської області.

У відповідності до ч.ч.1,2,3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.ч. 1,2, ст.13 ЦПК країни, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.

Згідно ч.1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Згідно ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" , зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі в тому числі і судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Така ж норма закріплена і в ч.2 п. 26 Правил реєстрації місця проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року №207, зняття з реєстрації місця проживання особи, здійснюється на підставі в тому числі, рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Верховний суд України у справі від 16 листопада 2016 року № 6-709цс16, предметом розгляду якої було (визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації), дійшов висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї,

У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою, такий висновок міститься у рішенні Верховного суду України, від 01.03.2016 року у справі №825/1335/13-а.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази надані позивачем, суд доходить висновку, що встановлені у справі обставини підтверджують позицію позивача, покладену в основу позовних вимог, а відтак, наявні підстави для задоволення позову.

Заходи забезпечення позову судом не вживалися.

Підстав для звернення рішення суду до негайного виконання немає.

Згідно ч.1 п.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При задоволенні позову суд стягує з відповідача на користь позивача понесені ним судові витрати в справі, пропорційно до розміру задоволених вимог, а саме судовий збір в розмірі 768,40 грн.

На підставі ст.ст.41,47,55 Конституції України, ст.ст.15, 321, 389, 391 ЦК України, ч.4 ст.9, ст.64, 107, 156 ЖК УРСР ст. ст.3,7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», п. 26 Правил реєстрації місця проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року №207, ч.ч.5,6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 141, 211, 263-265, ч.1 ст. 354 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , паспорт серії НОМЕР_1 виданий Шполянським РВ УМВС України в Черкаській області від 27 грудня 1999 року, реєстраційний номер облікової картки платників податків - НОМЕР_2 , інші дані про особу суду невідомі, судовий збір в сумі 768,40 грн., (сімсот шістдесят вісім гривень) 40 копійок, на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платників податків НОМЕР_3 , паспорт серії НОМЕР_4 виданий Шполянським РС УДМС України в Черкаській області від 10 березня 2016 року, інші відомості про особу суду не відомі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Рішення може бути оскаржене сторонами в апеляційному порядку до Апеляційного суду Черкаської області через Шполянський суд Черкаської області (до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи) шляхом подання в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, до Апеляційного суду Черкаської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Н.П. Побережна