ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2019 року

м. Харків

Справа № 636/1805/17

Провадження № 22-ц/818/8/19

Категорія: житлові

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого - Кіся П.В.,

суддів: - Хорошевського О.М.,

Яцини В.Б.,

за участю секретаря - Пузікової Ю.С.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідачі: ОСОБА_2 , яка також діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 ,

ОСОБА_5

треті особи: Введенська селищна рада Чугуївського району Харківської області,

Служба у справах дітей Чугуївської районної державної адміністрації Харківської області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 19 листопада 2018 року у складі судді Оболєнської С.А. , -

встановив:

02.06.2017 року ОСОБА_1 звернулася у суд з позовом до ОСОБА_2 , діючої також в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , в якому, з урахуванням уточнень, просила усунути перешкоди в користуванні належним її на праві власності буд. АДРЕСА_1 шляхом зняття з реєстраційного обліку відповідачів та виселення їх зі спірного будинку.

Позов обґрунтовано тим, що згідно свідоцтва про право власності та свідоцтва про право на спадщину їй ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_6 належить на праві власності 5/6 часток житлового будинку АДРЕСА_1 . 1/6 частка будинку належить братові ОСОБА_5 .

В спірному житловому будинку вона не зареєстрована та не проживає, там мешкають та зареєстровані: колишня дружина її племінника ОСОБА_5 (син відповідача ОСОБА_5 ) - ОСОБА_2 та її діти ОСОБА_7 , 2006 р. н. та ОСОБА_4 , 2000 р.н.

Жодних письмових або інших домовленостей чи правочинів, щодо користування будинком вона з відповідачами не укладала, ОСОБА_2 та її діти ніколи не були членами її сім`ї.

Вона бажає мешкати в належному їй житловому будинку, але відповідачі чинять їй перешкоди, оскільки займають велику кімнату, користуються допоміжними приміщеннями, що робить неможливим її проживання у належному їй на праві власності будинку.

Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 19 листопада 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішенні, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що у 2008 році між нею та ОСОБА_8 було укладено договір оренди спірного житлового будинку. На підставі вказаного договору до житлового будинку вселилася ОСОБА_2 з неповнолітніми, на той час, дітьми. Зазначений договір оренди було розірвано у 2016 році, що підтверджується актом про розірвання договору оренди. Копію акту про розірвання договору оренди надає до апеляційної скарги, мотивуючи тим, що її екземпляр акту було втрачено, а ОСОБА_8 надав свій екземпляр акту їй тільки 20.12.2018 року, тобто після ухвалення судом рішення. Вважає, що суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин норми Житлового кодексу України та не застосував норми цивільного законодавства щодо оренди житлового приміщення, оскільки вона не має жодного родинного відношення ні до ОСОБА_2 , ні до ОСОБА_8 . Цим незаконним рішенням порушено її право власності, оскільки ні вона, ні її брат, яким на праві спільної часткової власності належить спірний житловий будинок, не можуть проживати в ньому, через те, що там мешкають відповідачі. Посилається на ст. 41 Конституції України та судову практику Європейського суду з прав людини.

Відповідач ОСОБА_2 , яка також діє і в інтересах малолітнього сина ОСОБА_3 , та ОСОБА_4 у відзиві на апеляційну скаргу просять рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Зазначаючи, що cудом першої інстанції у відповідності до вимог ст. 264 ЦПК України було вірно визначено правовідносини сторін і, відповідно, вірно визначено правові норми, що регулюють ці правовідносини, наявність договору оренди спірного житлового приміщення позивачем не доведено, посилання позивачем в обґрунтування скарги на порушення прав іншої особи співвласника житлового будинку протирічить принципу диспозитивності цивільного процесу.

Інші учасники справи відзив на апеляційну скаргу не подавали.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_9 підтримали апеляційну скаргу просили її задовольнити, посилаючись на викладені в ній доводи.

Обґрунтовуючи свої доводи, ОСОБА_1 пояснила, що дійсно після смерті батьків, які проживали в спірному будинку, до неї звернувся її племінник - ОСОБА_8 з проханням надати йому та його сім`ї можливість проживати у житловому будинку, частину якого вона після смерті її матері, отримала у спадщину. Домовленості про тимчасове проживання племінника та його сім`ї письмово не оформлювалися. Вона, як співвласниця, надала згоду на реєстрацію місця проживання відповідачів у спірному будинку. На даний час шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_2 розірвано. Доказів, які б підтвердили її слова про надання згоду саме на тимчасову реєстрацію місця проживання племінника та членів його сім`ї в зазначеному будинку суду не надавала, так як в письмовій формі таку угоду не оформлювали.

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_9 звернув увагу на ту обставину, що відповідачі ніколи не були членами сім`ї позивача ОСОБА_1 , а тому суд першої невірно застосував до спірних правовідносин положення ст. 156 ЖК України.

Представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_10 проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, підтримала доводи, викладені у відзиві ОСОБА_2 на апеляційну скаргу.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, повідомлялися про дату, час та місце розгляду справи своєчасно та належним чином.

Селищний голова Введенської селищної ради Чугуївського району Харківської області в адресованому апеляційному суду листі просив розглядати справу згідно чинного законодавства за відсутності їх представника.

Відповідачі ОСОБА_2 , яка також діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та представник третьої особи служби у справах дітей Чугуївської районної державної адміністрації Харківської області про поважність причин неявки суд апеляційної інстанції не сповістили.

Зважуючи на положення ст.ст.371, 372 ЦПК України, апеляційний суд розглядає справу за їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників справи, які з`явилися у судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Згідно частини третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судовим розглядом встановлено, що згідно листа від 26.04.2017 року КП «Чугуївське МБТІ» станом на 31.12.2012 року право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 зареєстроване за: ОСОБА_1 2/3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, видане Чугуївською держнотконторою від 21.10.2005 року; ОСОБА_11 ( мовою оригіналу) -1/6 ч. на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконкомом Введенської селищної ради від 21.11.1996 року; ОСОБА_5 ( мовою оригіналу)- 1/6 ч. на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконкомом Введенської селищної ради від 21.11.1996 року ( а.с. 5).

Згідно з інформації Виконавчого комітету Введенської селищної ради від 26.04.2017 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ( 2006 р. народження) та ОСОБА_4 ( 2000 р. народження) зареєстровані та проживають за адресою по АДРЕСА_1 ( а.с. 3).

Згідно заочного рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 26 квітня 2016 року шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_2 , зареєстрований 30 січня 2005 року Введенською селищною радою Чугуївського району Харківської області, розірвано ( а.с. 4).

Згідно зі свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1 ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьками якого є ОСОБА_8 та ОСОБА_2 ( а.с. 6)

Згідно вимоги попередження від 23.12.2016 року, ОСОБА_1 просить ОСОБА_2 з усіма особами, які мешкають разом з нею, звільнити належний ОСОБА_1 житловий будинок, в найкоротший термін. Вимога попередження отримана 27.12.2016 року, що підтверджено рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (

а.с. 7)

Відповідачем ОСОБА_8 позов визнано, що підтверджено заявою від 11.08.2017 року ( а.с.36).

Учасниками справи не заперечується, що позивачу ОСОБА_1 на праві власності належить 5/6 частин житлового будинку АДРЕСА_1 ,а відповідач ОСОБА_2 є колишньою дружиною племінника позивача.

Відповідно до статей 12, 78, 81, 263 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач ОСОБА_2 з неповнолітнім ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вселилася та зареєстрована у спірному будинку за згодою власників, після вступу у шлюб із сином співвласника будинку - ОСОБА_8 , тобто як член сім`ї , що не суперечить змісту статей 64, 156 ЖК України, Вони постійно проживають в спірному будинку з моменту вселення та до теперішнього часу, тому право користування житлом відповідачі не втратили.

Судова колегія погоджується з рішенням суду першої інстанції з огляду на таке.

Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження майном.

Гарантуючи захист права власності, передбачений ст. 41 Конституції України, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм матеріального права, правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло житловий будинок, садиба, квартира, інше житлове приміщення, призначені та придатні для проживання в них (ст.ст. 379, 380 ЦК ).

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час та спосіб в тому числі і шляхом виселення.

Аналогічна Правова позиція висловлена Верховним Судом України у справі №6-709цс16 в Постанові від 16.11.2016 року.

За ч. 2 ст. 64 ЖК до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Згідно з положеннями ч.4 ст. 156 Ж УРСР припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування житловим приміщенням плата, за користування житловим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін

Відповідно до ч. 2 ст. 156 ЖК УРСР, за згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Відповідно до ч.1 ст. 161 ЖК УРСР, наймач вправі вселити в займане ним жиле приміщення у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, свою дружину, дітей, батьків.

Учасниками справи не заперечується, що відповідачі були вселені до спірного будинку за згодою співвласників, як члени сім`ї одного із співвласників, а саме ОСОБА_8 .

Згідно зі статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Відповідачі у справі були членом сім`ї співвласника спірного будинку ОСОБА_8 , оскільки вони є членами сім`ї його сина ОСОБА_8 ..

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч. 2 ст. 15 ЦК України).

Відповідно до положень ст. 47 Конституції України кожен має право на житло; ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону чи за рішенням суду.

Як зазначено у ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, які передбачено законом.

Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого житла. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у це право (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. theUnitedKingdom), заява № 19009/04, п. 50; рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitsky v.Ukraine») заява № 30856/03, п. 41.

Суд при ухваленні рішення, надав оцінку співмірності виселення відповідача і захисту права власності позивача, яка має у користуванні інше житло, де постійно мешкає та зареєстрована.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що суд першої інстанції до спірних правовідносин не застосував норми цивільного законодавства щодо оренди житлового приміщення, судова колегія відхиляє з огляду на таке.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що ОСОБА_2 з неповнолітніми дітьми вселилася у спірний будинок на підставі договору оренди, укладеному у 2008 році з ОСОБА_8 ( племінником) та розірваному у 2016 році. Однак доказів існування цих обставин не надала.

Згідно із статтею 81 ЦПК України, обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Матеріали справи не містять копії договору оренди, на який посилається скаржник в апеляційній скарзі, не надано його і до апеляційної скарги.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

Апеляційний суд відхиляє доводи позивача та її представника в тій частині, що відповідач ОСОБА_2 має житло і може без перешкод вселитися в нього зі своїми дітьми, звільнивши належний їй будинок, оскільки ОСОБА_1 в позовних вимогах у даній справі ОСОБА_1 не ставила питання перед судом про виселення ОСОБА_2 та її дітей в інше придатне для проживання житло, на яке в неї та дітей є право і такі вимоги не були предметом розгляду цієї справи.

Крім того, позивач ОСОБА_1 є лише співвласником будинку АДРЕСА_1 , реального поділу будинку у відповідності до ідеальних часток між співвласниками ОСОБА_1 і ОСОБА_8 не було. Інший співвласник будинку ОСОБА_8 з позовом до ОСОБА_2 та її дітей не звертався.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволенні, а рішення суду має бути залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції колегія суддів зважує також і на ту обставину, що таке рішення не є перешкодою для звернення ОСОБА_1 до суду за захистом порушених прав у відповідності до положень ст.4 ЦПК України у передбаченому законом порядку і у спосіб, передбачений законом.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 19 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 11 липня 2019 року.

Головуючий: П.В. Кісь

Судді : О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина