Постанова

Іменем України

13 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 753/15694/15-ц

провадження № 61-15340св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Пророка В. В., ШтеликС. П.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7, на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 04 травня 2017 року у складі судді Леонтюк Л. К. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 02 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Стрижеуса А. М., Антоненко Н. О., Шкоріної О. І.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 06 червня 2007 року ПАТ «КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № K2X6G100260088, відповідно до умов якого банк зобов'язався надати позичальнику кредит у розмірі 53 375,00 дол. США на термін до 03 червня 2027 pоку, а ОСОБА_4 зобов'язалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами у строки та в порядку, встановлені кредитним договором.

ПАТ «КБ «ПриватБанк» свої зобов'язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме: видав відповідачу кредит у розмірі 53 375,00 дол. США .

Відповідач ОСОБА_4 свої зобов'язання не виконала, а саме: не здійснювала погашення заборгованості за кредитом у встановленому договором порядку та строки.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5, та між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_6 були укладені договори поруки.

Відповідно до пункту 5 договорів поруки ПАТ КБ «ПриватБанк» було направлено на адресу відповідачів письмову вимогу із зазначенням невиконаних зобов'язань за кредитним договором K2X6G100260088.

Згідно з пунктом 6 цих договорів поручитель зобов'язаний виконати зобов'язання, зазначені в письмовій вимозі кредитора, протягом п'яти календарних днів з моменту її отримання.

Вимога, що була пред'явлена до поручителів щодо виконання забезпеченого зобов'язання, залишена без задоволення.

У зв'язку з порушенням виконання зобов'язань за кредитним договором ОСОБА_4 станом на 10 лютого 2016 року має заборгованість 103 903,38 дол. США, яка складається з: 43 590,55 дол. США - заборгованість за кредитом; 38 046,41 дол. США - заборгованість за процентами за користування кредитом; 7 189,60 дол. США - заборгованість за комісією за користуванням кредитом; 75 493,63 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором (за весь період ). У період з 10 лютого 2015 року до 10 лютого 2016 pоку сума пені складає 25 539,06 дол. США. Списано 49 954,57 дол. США.

У зв'язку з ухваленням рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області у справі № 2-450/11 року від 27 вересня 2011 року за позовом ПАТ «КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет застави, а саме: домоволодіння, розташоване в АДРЕСА_1, оціночна вартість предмету іпотеки, згідно з пунктом 35.5 договору іпотеки № K2X6G100260088 від 06 червня 2007 pоку, складає 271 438,00 грн.

За відрахуванням вищевказаної суми, з урахуванням уточнень до позовних вимог від 16 лютого 2016 року, позивач просив суд солідарно стягнути з відповідачів кредитну заборгованість у розмірі 103 903, 38 дол. США, що за курсом 25,94 відповідно до службового розпорядження НБУ від 10 лютого 2016 року складає 2 695 724, 83 грн.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 04 травня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 02 серпня 2017 року, позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 06 червня 2007 року № К2Х6G100260088, яка станом на 10 лютого 2016 року становить 88 826,56 дол. США, яка складається із: 43 590,55 дол. США - заборгованість за кредитом; 38 046,41 дол. США - заборгованість за процентами за користування кредитом; 7 189,60 дол. США - заборгованість за комісією за користування кредитом.

У решті вимог - відмовлено.

Вирішено питання судових витрат.

Судові рішенні мотивовані тим, що заборгованість позичальника підтверджується довідкою-розрахунком, яка відповідачами не спростована, виписками з 10 лютого 2015 року до 10 лютого 2016 року, а також виписками з рахунку з 06 червня 2007 року до 12 лютого 2016 року, тому відповідно до положень статей 525, 526, 554, 610, 625, 1050, 1054 ЦК України з відповідачів в солідарному порядку підлягає стягненню кредитна заборгованість.

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_4 - ОСОБА_7, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанцій, та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не враховано, що після набрання законної сили рішенням Апеляційного суду Київської області від 29 травня 2012 року, яким звернуто стягнення на нерухоме майно для погашення кредитної заборгованості у розмірі 467 367,73 грн, та визначено початкову ціну предмета іпотеки у розмірі 271 438,00 грн, залишилася непогашеною заборгованість у розмірі 195 929,73 грн, що відповідно до курсу НБУ становило 24 521,86 дол. США. Проте, позивач, звернувшись до суду з цим позовом, визначив розмір заборгованості за кредитом - 43 590, 55 дол. США та неправомірно нараховував проценти та пеню саме на цю суму. Крім того, суди не врахували, що предмет іпотеки так і не був реалізований, тому є безпідставним посилання на зменшення розміру кредитної заборгованості з посиланням на початкову ціну предмета іпотеки. Також суди не звернули уваги, що порука є припиненою через збільшення позивачем в односторонньому порядку процентної ставки з 12% до 14,04%.

Заперечення на касаційну скаргу не надходили.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

28 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, оскільки зазначеним вище вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами установлено, що 06 червня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № K2X6G100260088, відповідно до умов якого банк зобов'язався надати позичальнику кредит у розмірі 53 375,00 дол. США на термін до 03 червня 2027 pоку, а позичальник ОСОБА_4 зобов'язалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами у строки та в порядку, встановлені кредитним договором (а. с. 12-14 т. 1).

Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, позичальник повинна надавати банку грошові кошти - щомісячний платіж для погашення заборгованості за кредитом, який складається із заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також інших витрат згідно кредитного договору.

В забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_4 за кредитним договором 06 червня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5, та між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_6 укладено договори поруки (а. с. 15,16 т. 1).

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до положень частини другої статті 1050 України наслідками порушення відповідачем зобов'язань щодо повернення чергової частини суми кредиту є право позивача достроково вимагати повернення всієї суми кредиту.

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайоного суду Київської області від 27 вересня 2011 року позов ПАТ «КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет застави, а саме: домоволодіння, розташоване в АДРЕСА_1, вартість предмету іпотеки, згідно з пунктом 35.5 договору іпотеки № K2X6G100260088 від 06 червня 2007 pоку, складає 271 438,00 грн, задоволено частково (а. с. 64-66 т. 1).

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 29 травня 2012 року рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 27 вересня 2011 року змінено. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 06 червня 2017 року № K2X6G100260088 в розмірі 467 367, 73 грн звернуто стягнення на предмет іпотеки - домоволодіння, розташоване в АДРЕСА_1, з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - продавцем , з отриманням витягу з державного реєстру права власності, а також наданням позивачу всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. Початкова ціна предмета іпотеки складає 271 438, 00 грн (а. с. 62-63 т. 1).

Суди, відрахувавши суму вартості предметі іпотеки, визначили кредитну заборгованість у розмірі 2 695 724,83 грн, що за курсом 25,94 відповідно до службового розпорядження НБУ від 10 лютого 2016 року, складає 103 903,38 дол. США.

Разом з цим, судами не враховано наступних норм матеріального прав та обставин справи.

Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред'явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов'язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.

Такий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц.

Таким чином, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора щодо дострокового стягнення суми кредиту, нарахованих процентів і штрафних санкцій шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки свідчить про відсутність підстав для нарахування процентів за користування кредитними коштами, оскільки строк кредитування закінчився з моменту звернення ПАТ КБ «ПриватБанк» до суду з таким позовом.

Проте, суди достовірно не з'ясували розміру заборгованості за кредитним договором, оскільки з наданого банком розрахунку кредитної заборгованості убачається, що після набрання рішенням Апеляційного суду Київської області від 29 травня 2012 року законної сили, проценти нараховувалися за процентною ставкою, визначеною договором - 12% (а. с. 112-117 т. 1).

Крім того, суди не звернули уваги, що звернення стягнення на предмет іпотеки повинно задовольнити вимоги кредитора за основним зобов'язанням, і тільки у такому випадку ця обставина може бути підставою для припинення зобов'язання, що вважається виконаним згідно зі статтею 599 ЦК України.

Здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту.

Забезпечувальне зобов'язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному.

Наявність невиконаного судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом стягнення з боржника заборгованості за кредитним договором, оскільки застосування кредитором іншого законного засобу для захисту свого порушеного та не поновленого боржником належним чином права не є подвійним стягненням заборгованості.

Зазначений правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 921/107/15-г/16 (провадження № 12-117гс18).

Аналогічні висновки викладені й у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі від 04 липня 2018 року № 310/11534/13-ц, в якій зазначено, що здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Забезпечувальне зобов'язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. У разі задоволення не в повному обсязі вимог кредитора за рахунок забезпечувального обтяження основне зобов'язання сторін не припиняється, однак змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов'язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору, на погашення яких виявилася недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення.

Відповідно до довідки ПАТ КБ «Приватбанк» від 16 лютого 216 року виконавчі листи, видані Переяслав-Хмельницьким міськрайонним судом від 27 вересня 2011 року у справі № 2-450/11 за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет застави до державної виконавчої служби не пред'являлися. Предмет застави на балансі банку не знаходиться (а. с. 145 т. 1).

Таким чином, висновки судів про зменшення вартості кредитної заборгованості на суму 271 438, 00 грн (початкова ціна предмета іпотеки), при тому, що предмет іпотеки не реалізований, є передчасними.

Крім того, пред'явивши позов про звернення стягнення на предмет іпотеки, банк скористався наданим йому частиною другою статті 1050 ЦК України правом дострокового стягнення заборгованості за кредитом, чим змінив строк виконання основного зобов'язання. Саме із цієї дати почався перебіг позовної давності за вимогами банку про стягнення із позичальника та поручителів заборгованості, нарахованої до цієї дати, в інший спосіб (стягнення заборгованості).

Також, судами не враховано, що якщо за умовами окремих договорів поруки поручителі узяли на себе зобов'язання самостійно відповідати перед кредитором за виконання грошових зобов'язань боржником за кредитним договором, то кредитна заборгованість підлягає стягненню з кожного поручителя окремо, а не з усіх поручителів у солідарному порядку.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, на зазначені обставини та норми матеріального права уваги не звернув, не дослідив та не надав належної правової оцінки зібраним у справі доказам, не встановив фактичних обставин справи, від яких залежить правильне вирішення справи, зокрема, не встановив дійсний розмір кредитної заборгованості, яка підлягає стягненню, чи був реалізований предмет іпотеки, та за яку вартість, оскільки саме така сума підлягає зарахуванню на погашення на погашення кредитної заборгованості, не перевірив чи не припинилася порука з моменту настання строку дострокового повернення кредиту.

Доводи касаційної скарги про припинення поруки через збільшення позивачем в односторонньому порядку процентної ставки з 12% до 14,04% є необґрунтованими, оскільки після уточнення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» додано розрахунок кредитної заборгованості станом на 10 лютого 2016 року, відповідно до якого процента ставка є сталою та складає 12% (а. с. 112-117 т. 1).

Частиною третьою статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

За таких обставин, оскільки недоліки, допущені судами першої та апеляційної інстанцій не можуть бути усунені при касаційному розгляді справи, судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції. При новому розгляді справи суду необхідно об'єктивно дослідити вказані в цій постанові докази в сукупності з іншими доказами у справі, надати оцінку запереченням відповідача, доводам апеляційної скарги.

Керуючись статтями 402, 409, 411, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 - ОСОБА_7, задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 04 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 02 серпня 2017 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий СуддіВ. С. Висоцька А. О. Лесько С. Ю. Мартєв В. В. Пророк С. П. Штелик