Постанова

Іменем України

20 червня 2019 року

м. Київ

справа № 585/3681/16-ц

провадження № 61-21710св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф., Шиповича В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Роменського міського нотаріального округу Проскурня Лариса Іванівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Сумської області, у складі суддів: Семеній І. С., Кононенко О. Ю., Криворотенка В. І.,

від 04 травня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спор: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Роменського міського нотаріального округу Проскурня Л. І., про визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 на праві власності належав житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, розташований по АДРЕСА_1 , який є її єдиним місцем проживання.

ОСОБА_2 знаючи, що вона є одинокою людиною похилого віку, запропонував допомогу у доставці продуктів харчування, веденні господарства, підтриманні будинку в належному технічному стані, тобто в довічному утриманні в обмін на будинок, на що вона погодилась.

20 січня 2009 року сторони уклали договір, який позивач не читала, оскільки має поганий зір, вголос текст договору їй не оголошувався, проте вона договір підписала, вважаючи, що підписує договір довічного утримання. Копія договору їй не надавалася. Після укладення договору відповідач деякий час здійснював її утримання та догляд, але згодом перестав це робити.

Позивач вважала, що при укладенні договору вона припустилася помилки, що має істотне значення, а саме щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, тому замість договору довічного утримання був укладений договір купівлі-продажу.

За таких обставин просила визнати недійсним договір купівлі-продажу будинку загальною площею 73.6 кв.м, житловою площею 41 кв.м, з надвірними будівлями та спорудами, розташований по АДРЕСА_1 , укладений 20 січня 2009 року між нею і ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Роменського міського нотаріального округу Проскурнею Л. І.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 09 березня 2017 року, ухваленим у складі судді Яковця О. Ф., у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що при укладенні оскаржуваного договору волевиявлення ОСОБА_1 було вільним, відповідало її внутрішній волі саме на продаж будинку і на час укладення договору позивач діяла добровільно та розуміла значення своїх дій. Надані позивачем довідки про стан здоров`я стосуються часу розгляду справи в суді, а не періоду укладення договору купівлі-продажу будинку.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Сумської області від 04 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 09 березня 2017 року скасовано і ухвалено нове рішення про задоволення позову.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку житловою

площею 41 кв.м, загальною площею 73,6 кв.м з надвірними будівлями та спорудами, розташований по АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 0,0628 га, який укладений 20 січня

2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Роменського міського нотаріального округу Проскурнею Л. І.

20 січня 2009 року за реєстровим № 50.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що судом першої інстанції не надано належної оцінки віку та стану здоров`я ОСОБА_1 на момент вчинення правочину, не враховано, що на той час вона була одинокою особою похилого віку, у зв`язку з чим потребувала сторонньої допомоги. Єдиним її житлом був проданий за оскаржуваним правочином будинок, іншого житла вона не мала. Фактичної передачі предмету договору покупцеві не відбулося, докази сплати вартості проданого будинку і передачі коштів ОСОБА_1 відповідач суду не надав. Крім того апеляційний суд вважав такими, що заслуговують на увагу обставини утримання будинку позивачкою, а саме: оплати робіт з проведення води до будинку, оплати відповідних рахунків за спожиту електроенергію, газ та водопостачання, що свідчать про використання нею будинку для проживання протягом тривалого часу після укладення оспорюваного правочину.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій 23 травня 2017 року (дата подачі документа на пошту) до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Апеляційного суду Сумської області від 04 травня 2017 року та залишити в силі рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 09 березня 2017 року.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 червня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 та витребувано матеріали цивільної справи № 585/3681/16-ц з Роменського міськрайонного суду Сумської області.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 липня 2017 року зупинено виконання рішення Апеляційного суду Сумської області від 04 травня 2017 року до закінчення касаційного провадження.

Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів»

(далі - ЦПК України), який набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

03 червня 2019 року на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду справу № 585/3681/16-ц передано судді-доповідачеві.

Ухвалою Верховного Суду від 06 червня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована помилковістю висновку апеляційного суду про задоволення позову, оскільки позивач не надала до суду належних та допустимих доказів вчинення правочину під впливом помилки.

Натомість апеляційний суд не врахував, що ОСОБА_1 на момент укладення оспорюваного правочину не була одинокою та мала дочку, яка мешкала у м. Гадяч. Ініціатива продажу будинку виходила від ОСОБА_1 , яка мала намір виїхати до племінниці в Російську Федерацію. ОСОБА_1 самостійно збирала документи необхідні для оформлення договору

купівлі-продажу. За придбаний будинок він сплатив ОСОБА_1 кошти в сумі 93 883 грн, про що прямо зазначено в договорі.

Після укладення договору купівлі-продажу він зареєстрував за собою право власності, здійснив ремонт в будинку та завіз туди свої речі.

Ніяких зобов`язань по догляду за позивачкою він на себе не брав, а її проживання в будинку після укладення договору було викликано проханням ОСОБА_1 та тим, що будинок все одно б пустував, оскільки він купував його для своєї доньки, яка на той час навчалася в іншому місті. В подальшому донька ОСОБА_1 померла, а він зі співчуття не став виганяти позивачку з будинку.

Також ОСОБА_2 просив врахувати, що апеляційний суд, ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_1 , не звернув увагу на його заяву про застосування наслідків спливу позовної давності, подану ним до суду першої інстанції, до ухвалення рішення, оскільки оспорюваний договір укладено у 2009 році, а до суду ОСОБА_1 звернулася лише у 2016 році.

Доводи осіб, які подали відзив (заперечення) на касаційну скаргу

У поданому в липні 2017 року запереченні на касаційну скаргу ОСОБА_1 посилалася на те, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, оскільки мотиви та підстави, зазначені у ній, є необґрунтованими, а оскаржене рішення апеляційного суду ухвалено відповідно до вимог чинного законодавства. Апеляційним судом до спірних правовідносин правильно застосовано норми матеріального права, при розгляді справи не було допущено порушення норм процесуального права.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 20 січня 2009 року між ОСОБА_1 та

ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу будинку, за умовами якого позивач продала відповідачу належний їй житловий будинок по АДРЕСА_1 за 93 883 грн, які, відповідно до пункту 5 договору, були сплачені продавцю до підписання договору.

Договір підписано сторонами та посвідчено приватним нотаріусом Роменського міського нотаріального округу Проскурнею Л. І.

Із пункту 16 оспорюваного договору суди встановили, що нотаріус роз`яснив сторонам вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків правочину, а сторони підтвердили, що договір не носить характеру уявного та удаваного правочину.

Підписання договору сторонами засвідчено нотаріусом, особи сторін встановлено, їх дієздатність, а також належність ОСОБА_1 будинку з надвірними будівлями перевірено нотаріусом.

Після укладення договору купівлі-продажу будинку відповідач зареєстрував своє право власності на вказаний будинок та місце проживання у ньому.

Позивач була зареєстрована в будинку до укладення договору від 20 січня 2009 року і продовжує в ньому проживати та залишатися зареєстрованою.

Судами встановлено, що особові рахунки для сплати коштів за спожиту електроенергію і газ, а також водопостачання оформлені на ОСОБА_1 та на нового власника після продажу будинку не переоформлялися. У період з травня по жовтень 2010 року позивач здійснювала оплату за виконання робіт із проведення води в будинок на загальну суму 6 200 грн. Договір про надання послуг з централізованого водопостачання від 20 грудня 2010 року укладений з ОСОБА_1

Крім того, судами встановлено, що на опалювальні періоди з 2009 по

2010 роки та з 2013 по 2014 роки ОСОБА_1 призначалися житлові субсидії, як не власнику житла.

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до статті 213 ЦПК України (в редакції Кодексу на момент ухвалення оскаржуваного рішення апеляційного суду) рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У відповідності до частин першої та другої статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з частинами першою - третьої, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним, як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, ЦК розуміє в тому числі і помилку в характері (природі) правочину, прав та обов`язків сторін.

Помилка може виникнути внаслідок необачності або самовпевненості учасників правочину, невірного розуміння сторонами одна одної в ході переговорів, невірного тлумачення закону, дій третіх осіб тощо.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець)передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Нормами цивільно-процесуального законодавства визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 09 березня 2017 року вірно встановив, що ОСОБА_1 1937 року народження на момент укладення оспорюваного правочину досягла похилого віку, тривалий час після укладення договору від 20 січня 2009 року залишається зареєстрованою та проживає в будинку

АДРЕСА_1 , особові рахунки по оплаті за комунальні послуги оформлені на її ім`я, та у 2010 році позивачка оплатила послуги по проведенню води до будинку.

Однак апеляційний суд також вважав, що судом першої інстанції не було надано належної оцінки стану здоров`я ОСОБА_1 , не враховано що вона на час укладення спірного правочину була одинокою, у зв`язку із чим потребувала сторонньої допомоги, єдиним її житлом був проданий за спірним правочином будинок, а докази оплати ціни проданого будинку і передачі коштів ОСОБА_1 суду не надані.

Проте зробивши такі висновки апеляційний суд не зазначив, які наявні в матеріалах справи докази характеризують стан здоров`я ОСОБА_1 як такий що викликав необхідність догляду і сторонньої допомоги на момент укладення спірного правочину; чому суд вважає ОСОБА_1 одинокою за наявності в неї повнолітньої доньки на момент укладення спірного правочину; чим підтверджена відсутність іншого житла у позивачки; яку оцінку суд надає положенням пункту 5 оспорюваного договору.

Щодо доводів касаційної скарги про залишення поза увагою апеляційного суду заяви відповідача про застосування позовної давності, необхідно зазначити наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

За змістом статей 256, 267 ЦК України суд може відмовити у позові за спливом позовної давності лише за доведеності порушеного права. У разі наявності одночасно декількох підстав: безпідставності позовних вимог і спливу строку звернення до суду - в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції виходив з доведеності позовних вимог про визнання недійсним договору.

Разом з тим, апеляційний суд залишив поза увагою заяву ОСОБА_2 про застосування позовної давності, яка викладена в його письмових запереченнях проти позову від 02 листопада 2016 року та від 09 березня 2017 року (а.с. 30-35, 88-91) внаслідок чого не перевірив дотримання позивачем строку звернення з позовом до суду та не надав цій обставині належної оцінки у своєму рішенні від 04 травня 2017 року.

Таким чином, апеляційний суд ухвалюючи оскаржуване рішення від

04 травня 2017 року не в повній мірі встановив фактичні обставини справи, від яких залежить правильне вирішення спору, не перевірив доводів та наданих сторонами доказів,що свідчить про порушення норм процесуального права, а тому рішення апеляційного суду не може вважатись таким, що відповідає вимогам законності та обґрунтованості, визначених частиною першою статті 213 ЦПК України (в редакції Кодексу на момент ухвалення оскаржуваного рішення апеляційного суду).

Згідно з частинами першою та другою статті 303 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи апеляційним судом, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

За змістом статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій.

Доводи касаційної скарги щодо порушення судом норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного її вирішення вказують на підстави для скасування судового рішення апеляційного суду.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

З урахуванням викладеного касаційний суд дійшов висновку, що рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції відповідно до частини третьої

статті 411 ЦПК України.

Під час нового розгляду справи суду апеляційної інстанції належить врахувати викладене, об`єктивно дослідити наявні у справі докази, надати їм належну оцінку, мотивувавши своє рішення лише доведеними обставинами, та у разі встановлення обґрунтованості позовних вимог дати оцінку заяві

ОСОБА_2 про застосування позовної давності.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416, 418, 419, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Сумської області від 04 травня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Є. В. Синельников О. М. Осіян Н. Ю. Сакара С. Ф. Хопта В. В. Шипович