КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 355/220/19 Головуючий у суді І інстанції Коваленко К.В.
Провадження № 22-ц/824/8422/2019 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 липня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Ігнатченко Н.В., Олійника В.І., Приходька К.П., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Баришівського районного суду Київської області від 27 березня 2019 року у справі за позовом акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

У лютому 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з вказаним вище позовом, посилаючись на те, що ОСОБА_1 звернувся до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву від 22 грудня 2014 року, згідно з якою отримав кредит в розмірі 2 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті,складає між сторонами договір, що підтверджується підписом у заяві. Оскільки ОСОБА_1 свої зобов'язання за цим договором належним чином не виконував, у нього станом на 1 січня 2019 року утворилась заборгованість в загальному розмірі 12 030,20 грн, яку позивач просив стягнути на свою користь разом із витратами по сплаті судового збору в розмірі 1 921,00 грн.

Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 27 березня 2019 року позов АТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач не подав до суду належних та допустимих доказів про наявність у відповідача невиконаних зобов`язань щодо повернення кредиту на умовах укладеного договору, тому правові підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Не погоджуючись з даним судовим рішенням, позивач, через представника за довіреністю - Крилову О.Л ., подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що на підтвердження позовних вимог до суду першої інстанції була надана копія анкети-заяви позичальника, з якої чітко вбачається інформація щодо його персональних даних, адреси проживання та інша додаткова інформація, необхідна для отримання кредитної картки. Указана інформація заповнена особисто відповідачем і він висловив згоду про укладення договору шляхом приєднання. Крім того, наданий розрахунок заборгованості, в якому зазначені суми відсотків, пені та нарахованих штрафів відповідно до кредитного договору. Заявою відповідача підтверджується той факт, що він був повністю проінформований про умови кредитування у ПАТ КБ «ПриватБанк», які були надані йому для ознайомлення у письмовій формі. Відповідач користувався картковим рахунком та використовував кредитні кошти, про що свідчить долучена до апеляційної скарги виписка по рахунку за карткою № НОМЕР_1 . Підписавши анкету-заяву банк та клієнт приєднуються і зобов`язуються виконувати умови, викладені в Умовах та правилах надання банківських послуг, Тарифах банку - договорі банківського обслуговування в цілому. Доказів того, що вимоги банку ґрунтуються на інших умовах, які сторони не узгоджували, відповідач не надав. Отже, відсутність підпису позичальника на відповідних тарифах, умовах та правилах не свідчить про неукладеність договору, позаяк суть договору приєднання і полягає в тому, що його умови визначаються однією стороною одноособово та викладаються у певних формулярах або інших стандартах, а інша сторона може лише приєднатися до таких умов, висловивши певним чином згоду на них.

Відзив відповідача на апеляційну скаргу до суду не надійшов.

Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно із частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною 13 статті 7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду від 29 травня 2019 року, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що 22 грудня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав анкету-заяву про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг в ПриватБанку.

Звертаючись до суду, банк зазначав, що на підставі цієї заяви позичальник отримав кредит в розмірі 2 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, однак свої зобов`язання щодо своєчасного внесення платежів за договором не виконав, внаслідок чого станом на1 січня 2019 року утворилася заборгованістьв загальному розмірі 12 030,20 грн, яка складається із: заборгованості по нарахованим відсоткам за користування кредитом - 1 562,13 грн, заборгованості за пенею - 9 419,01 грн, штрафу (фіксована частина) - 500,00 грн та штрафу (процентна складова) - 549,06 грн.

На підтвердження указаних обставин позивачем надано суду власні розрахунки заборгованості за договором б/н від 22 грудня 2014 року (а. с. 9-11), копію анкети-заяви про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а. с. 12), витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (а. с. 13), витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а. с. 14-28), ксерокопію паспорту відповідача (а. с. 29).

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина 1 статті 1055 ЦК України).

За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За частиною 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини 1 статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України).

Згідно зі статтями 76, 81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами, які підтверджують наявність чи відсутність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Згідно із вказаною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

За пунктом 5.6. Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Із наданих позивачем розрахунків заборгованості станом на 31 травня 2015 року та станом на 1 січня 2019 року не вбачається за можливе перевірити правильність нарахування сум, які він просив стягнути з відповідача на свою користь. Будь-якихроз'яснень та принципів складення даних розрахунків матеріали справи не містять. При їх аналізі стає незрозуміло, на яких підставах позивачем в односторонньому порядку без згоди відповідача нараховувалися відсотки за користування кредитом у різному розмірі, а саме з 34,80 % до 43,20 % на рік у різні періоди часу. Дані розрахунки по своїй суті є калькуляцією сум, проте вони не містять реквізитів розрахункових рахунків, на які вносилися кошти на погашення кредиту, виду та номеру платіжної картки, по якій виникла заборгованість. При цьому, дані розрахунки взагалі не підписані відповідальною посадовою особою та не скріплені печаткою банку, а відтак не можуть бути належними та допустимими доказами у справі.

Крім того, до суду першої інстанції не було надано доказів видачі кредитної картки відповідачу або зарахування на неї коштів, відкриття на ім`я ОСОБА_1 особового рахунку, виписки по даному рахунку, який і мав би підтвердити рух коштів, наявність або відсутність заборгованості, та з якого можна було встановити, який саме розмір кредиту було отримано позичальником.

Встановлено, що в анкеті-заяві від 22 грудня 2014 рокумістяться лише персональні дані відповідача, дата та його підпис. У вказаній анкеті-заяві відсутні дані про істотні умови кредитного договору, а саме установлений розмір кредитного ліміту, процентна ставка, номер кредитної картки, рахунок та строк її дії, цільове призначення кредиту, обов`язковість яких передбачено Умовами та правилами надання банківських послуг, на які посилався сам позивач. У позовній заяві також не обґрунтовано, яке відношення до даного кредиту має не підписаний будь-ким із сторін витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», оскільки в ньому зазначено характеристики відмінних між собою видів кредитних карток.

При цьому в анкеті-заяві відповідач лише виявив бажання оформити на своє ім`я кредитний ліміт за одною з перелічених платіжних карток, не обравши її вид, та погодив, що ця заява разом з Пам`яткою клієнта,Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку становить між ним та банком договір про надання банківських послуг.

Натомість зазначені Умови не містять підпису відповідача і під час розгляду справи суд першої інстанції не встановив наявності належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи анкету-заяву позичальника, та відповідно, чи брав на себе зобов`язання відповідач зі сплати відсотків, у тому числі в підвищеному розмірі, неустойки та штрафів в разі порушення зобов`язання з повернення кредиту.

Такий правовий висновок міститься й у постановах Верховного Суду України від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16, від 22 березня 2017 року у справі № 6-2320цс16, в яких були встановлені подібні правовідносини та аналогічні фактичні обставини. Схожа позиція висловлена також Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 6 лютого 2019 року у справі № 202/26885/13-ц.

Колегія суддів вважає, що відсутність зустрічних вимог про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку про стягнення заборгованості за кредитним договором.

З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено виникнення у відповідача зобов`язань за кредитним договором на умовах, якими він обґрунтовує свої позовні вимоги.

До апеляційної скарги представник позивача долучила не підписану уповноваженою особою банку копію довідки про надавання відповідачу 6 жовтня 2014 року кредитної картки № НОМЕР_1 терміном дії - 09/18. Разом із тим, указана довідка не може бути прийнята до уваги, адже анкета-заява про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг в ПриватБанку була підписана відповідачем 22 грудня 2014 року, тобто більше ніж за два місяці до видачі такої картки № НОМЕР_1 .

Із долученої до апеляційної скарги не підписаної уповноваженою особою банкувиписки по рахунку за основною карткою № НОМЕР_2 вбачається, що дійсно у період з 22 грудня 2014 року по 22 грудня 2017 року по кредитній картці № НОМЕР_1 з боку її держателя відбувалися фінансові операції, однак по основній картці № НОМЕР_2 будь-яких дій не вчинялося, окрім операцій банку щодо встановлення кредитного ліміту в розмірі 2 000 грн, перерахуванню коштів, нарахуванню та списанню відсотків, а також пені та штрафів.

Надаючи оцінку указаним вище доказам, колегія суддів також враховує, що відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За положеннями статті 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина 4 статті 12 ЦПК України)

Разом із тим, правилом частин 1, 3 статті 367 ЦПК України установлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Ураховуючи, що позивачем не наведено поважних причин, що об`єктивно перешкоджали йому подати при зверненні до суду першої інстанції всі наявні у нього докази, а суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, то долучені до апеляційної скарги докази не можуть бути покладені основу судового рішення.

Більше того, до позовної заяви АТ КБ «ПриватБанк» було додано клопотання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними у справі матеріалами та клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача, оскільки всі необхідні докази є в матеріалах справи, а інші клопотання та заяви відсутні (а. с. 7, 8).

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову в межах заявлених вимог, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив всі наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до пункту 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, то розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення, а рішення Баришівського районного суду Київської області від 27 березня 2019 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді: Н.В. Ігнатченко

В.І. Олійник

К.П. Приходько