Постанова

Іменем України

21 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 205/8792/16-ц

провадження № 61-7593св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Кузнєцова В. О.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

відповідач - ОСОБА_4,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 25 травня 2017 року у складі судді Басової Н. В. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Каратаєвої Л. О., Ткаченко І. Ю., Пищиди М. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У листопаді 2016 року Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 10 вересня 2014 року між банком та ОСОБА_4було укладено договір про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб шляхом акцептування клієнтом публічної пропозиції банку на комплексне банківське обслуговування фізичних осіб (у рамках обслуговування продукту «Максимум-готівка»), за яким відповідачу було відкрито картковий рахунок у гривні, випущено міжнародну платіжну карту строком дії на 2 роки та встановлено ліміт відновлювальної кредитної лінії у розмірі 75 000 грн. У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_4 своїх зобов'язань за договором станом на 17 жовтня 2016 року в нього утворилася заборгованість перед банком у розмірі 15 761,99 грн, з яких: 15 221,50 грн - заборгованість за кредитом, 37,87 грн - заборгованість за процентами, 502,62 грн - неустойка. Враховуючи викладене, ПАТ «Альфа-Банк» просило стягнути з відповідача на свою користь вказану заборгованість та понесені судові витрати.

Рішенням Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 25 травня 2017 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором від 10 вересня 2014 року в розмірі 15 761,99 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позов банку доведено й обґрунтовано належним чином, тому наявні правові підстави для стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором, яка утворилася внаслідок невиконання позичальником взятих на себе зобов'язань.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено. Рішення Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 25 травня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.

У листопаді 2017 року ОСОБА_4 подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 25 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 листопада 2017 року, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга ОСОБА_4 мотивована тим, що його представник був позбавлений права бути присутнім під час розгляду справи, оскільки секретар судового засідання попросила представника написати заяву про розгляд справи без його участі. Він не отримував кредитний договір, банківську картку і грошові кошти. В анкеті-заяві про акцептта додатках до неї міститься не його підпис, тому ці докази є неналежними. Банк не надав йому об'єктивної, повної та достовірної інформації про умови кредитування і про орієнтовну сукупну вартість кредиту.

У березні 2018 року ПАТ «Альфа-Банк» подало відзив на касаційну скаргу, в якому просило відмовити в її задоволенні, посилаючись на те, що кредитний договір не визнаний недійсним, а тому цей правочин є правомірним. Пунктом 6 анкети-заяви про акцепт, яку підписав відповідач, підтверджується отримання ним банківської картки та інформації про сукупну вартість кредиту. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Протягом певного часу ОСОБА_4 виконував свої зобов'язання, що свідчить про визнання ним умов кредитного договору.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 14 березня 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі.

02 квітня 2018 року справа № 205/8792/16-ц надійшла до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Судами встановлено, що 10 вересня 2014 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_4було укладено договір про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб шляхом акцептування клієнтом публічної пропозиції банку на комплексне банківське обслуговування фізичних осіб (у рамках обслуговування продукту «Максимум-готівка»), за яким відповідачу було відкрито картковий рахунок у гривні, випущено міжнародну платіжну карту DMC Gold строком дії на 2 роки та встановлено ліміт відновлювальної кредитної лінії у розмірі 75 000 грн.

ОСОБА_4 не виконував належним чином своїх зобов'язань за кредитним договором, внаслідок чого в нього утворилася заборгованість, яка згідно з розрахунком ПАТ «Альфа-Банк» станом на 17 жовтня 2016 року склала 15 761,99 грн, з яких: 15 221,50 грн - заборгованість за кредитом, 37,87 грн - заборгованість за процентами, 502,62 грн - неустойка.

Статтею 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Відповідно до статті 212 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Встановивши, що позичальник не виконував належним чином своїх зобов'язань за кредитним договором, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди попередніх інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Посилання заявника на те, що його представник був позбавлений права бути присутнім під час розгляду справи, оскільки секретар судового засідання попросила представника написати заяву про розгляд справи без його участі, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Представник, який має повноваження на ведення справи в суді, може вчиняти від імені особи, яку він представляє, усі процесуальні дії, що їх має право вчиняти ця особа(частина перша статті 44 ЦПК України 2004 року).

Відповідно до частини першої статті 10 ЦПК України 2004 року цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно з частиною другою статті 11 ЦПК України 2004 року особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Доказів того, що представника заявника примусили написати клопотання про розгляд справи за його відсутності, матеріали справи не містять.

Отже, в силу закріпленого у цивільному процесуальному законодавстві принципу диспозитивності суд першої інстанції, взявши до уваги вищевказане клопотання представника заявника, вправі був вирішити справу за його відсутності.

Крім того, представник заявника не був позбавлений можливості реалізувати надані йому законом процесуальні повноваження під час розгляду справи апеляційним судом, в якому він брав участь.

Доводи ОСОБА_4 про те, щов анкеті-заяві про акцептта додатках до неї міститься не його підпис, є неспроможними, оскільки не підтверджені належними та допустимими доказами. В матеріалах справи відсутній відповідний висновок судової почеркознавчої експертизи.

Аргументи касаційної скарги про те, що відповідач не отримував кредитний договір, банківську картку, інформацію про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, також не заслуговують на увагу, так як спростовуються підписаною ним анкетою-заявою про акцепт публічної пропозиції на укладення договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб, згідно з пунктом 6 якої він підтвердив, що отримав банківську картку та свій примірник договору разом з усіма додатками, ознайомлений із змістом публічної пропозиції, правилами користування банківською платіжною карткою і тарифами, а також з інформацією про умови кредитування та про сукупну вартість кредиту з урахуванням реальної процентної ставки.

Крім цього, випискою з рахунку приватного клієнта ПАТ «Альфа-Банк» № НОМЕР_1 підтверджується, що ОСОБА_4 користувався кредитними коштами в період з вересня 2014 року по квітень 2016 року, виконував умови договору та періодично здійснював погашення заборгованості.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищезгаданої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ)вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 25 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов