КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/3480/2019
Справа №754/9715/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

19 лютого 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Богдан І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, поданою його представником ОСОБА_2, на рішення Деснянського районного суду міста Києва в складі судді Саламон О.Б. ухвалене в м. Київ 13 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа П'ятнадцята Київська державна нотаріальна контора про визнання договору дарування недійсним,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про визнання договору дарування недійсним.

Позов мотивував тим, що з 22 грудня 1987 року він зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 його покійна матір була зареєстрована також за вищевказаною адресою. 10 січня 2000 року на вищезазначену квартиру було отримано свідоцтво про право власності на житло, право сумісної власності було зареєстроване на нього, його дочку ОСОБА_4 та матір ОСОБА_5 в рівних частках.

Зазначав, що його мати з початку 2000 року до смерті мала поганий стан здоров'я, розлад психіки та перебувала на обліку та неодноразово на лікуванні в Київській міській психоневрологічній лікарні № 2.

Після смерті його матері йому стало відомо про укладення договір дарування 1/3 частини квартири, яка належала матері, ОСОБА_3

Вказував, що ОСОБА_3 шляхом обману, скориставшись впливом тяжкої обставини, а саме хвороби матері та її безпомічним станом, змусила ОСОБА_5 підписати договір дарування, ввівши в оману державного нотаріуса про її стан, скористалася цим, що і призвело до вчинення такого правочину. Отже, договір дарування не відповідає реальній волі ОСОБА_5 і тому має бути визнаний недійсним.

Вважав, що з боку нотаріуса було допущено суттєві порушення, що стали підставою виникнення негативних наслідків у вигляді укладеного протиправного договору дарування, а саме не встановлено обсяг дієздатності особи, яка вчиняє правочин.

Посилаючись, що порядок здійснення правочину, який полягав в укладенні договору дарування, був грубо порушений протиправними діями відповідача, яка шляхом обману заволоділа 1/3 частиною квартири, просив визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, реєстровий № 2-1314 від 03 травня 2005 року.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 13 грудня 2018 року у позові ОСОБА_1 відмовлено.

Позивач ОСОБА_1, від імені якого діє представник ОСОБА_2, не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права,невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просив скасувати рішення Деснянського районного суду міста Києва від 13 грудня 2018 року та задовольнити позов в повному обсязі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що суд першої інстанції безпідставно поновив строк відповідачу для подачі відзиву і не вирішив спір за наявними матеріалами справи.

Зазначав, що протягом підготовчого провадження та розгляду справи судом першої інстанції не було з'ясовано причини неподання на вимогу суду Київською міською психоневрологічною лікарнею № 2 відомостей про психічний стан ОСОБА_5, в результаті чого було порушено процесуальний принцип змагальності сторін та ухвалено незаконне судове рішення.

Вказував на те, що свідками було надано суду інформацію про обставини, які не мають жодного відношення до предмету спору, що мало наслідком ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення судом першої інстанції. Суд першої інстанції прийняв покази свідків як належні та достовірні докази того, що ОСОБА_5, яка подарувала за договором дарування від 13 травня 2005 року належну їй 1/3 частину квартири, не мала психічних розладів та була психічно здоровою особою, що є грубим порушенням норм процесуального права.

Зазначав, що довідка Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 27 вересня 2018 року № 6370 не може бути доказом в розумінні ст. 76 ЦПК України, оскільки не встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи щодо недійсності спірного договору дарування, а прийняття її судом першої інстанції в якості доказу є порушенням норм процесуального права. Вказана довідка не може спростувати твердження позивача, що ним здійснювався догляд за ОСОБА_5 з 2000 року у зв'язку з поганим у неї станом здоров'я, оскільки зі змісту довідки вбачається, що відповідач начебто надавала соціальні послуги позивачу лише з 2013 року.

Стверджував, що згідно з бланком опису цивільної справи № 754/9715/18 документ в матеріалах справи як медична картка ОСОБА_5 відсутній, отже суд, посилаючись на цю медичну картку, розглянув справи та ухвалив оскаржуване рішення на підставі документу, який відсутній в матеріалах справи.

Зазначав, що заповіт від 03 квітня 2006 року, яким позивач заповів належну йому 1/3 частину квартири, відповідачу, та на який посилався суд, не може бути доказом в розумінні ст. 76 ЦПК України, оскільки не підтверджує або не спростовує будь-яких обставин у даній справі, а також є скасованим.

31 січня 2019 року відповідач ОСОБА_3 направила засобами поштового зв'язку відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого погоджується із рішенням суду першої інстанції, спростовує твердження позивача про порушення норм матеріального та процесуального права та вважає, що всі зібрані по справі докази підтверджують те, що договір був укладений згідно чинного законодавства, відповідав волі та бажанню дарувальника. Позивач не надав жодного доказу, який би підтвердив те, що при укладенні договору дарувальник був недієздатним або обмежено дієздатним, хворів на іншу хворобу, яка заважала укладати правочини, тощо. Крім того, в апеляційній скарзі апелянтом не спростовується те, що свідки як зі сторони позивача, так і зі сторони відповідача вказали на те, що ОСОБА_5 не мала психічних розладів.

Відповідач наголошує на тому, що ОСОБА_5 власноруч підписала договір, ознайомилася з договором, в якому зазначено, що сторони підтверджують, що вони не визнані недієздатними та обмежено дієздатними, укладання договору відповідає їх інтересам, волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі, умови договору їм зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін. Іншого позивач та його представник суду першої інстанції не довели.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання договору дарування недійсним, суд першої інстанції виходив із того, що стороною позивача не надано суду належних, допустимих та достатніх доказів того, що ОСОБА_5 під час підписання оспорюваного договору дарування не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Також стороною позивача не зазначено обставин, щодо який відповідач ввела в оману ОСОБА_5 при укладанні договору дарування, не надано доказів існування обставин, які перешкоджали вчиненню вказаного правочину, та про які відповідач не повідомила ОСОБА_5

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Із матеріалів справи вбачається, що 30 листопада 1999 року ОСОБА_5, ОСОБА_1 та ОСОБА_6 отримали у відділі приватизації державного житлофонду Ватутинської районної ради свідоцтво про право власності на житло на квартиру за адресою АДРЕСА_1 в рівних частках (а. с. 10).

На зворотному боці свідоцтва наявна відмітка про те, що 13 травня 2005 року за реєстром № 2-1314 посвідчено договір дарування 1/3 частини квартири від імені ОСОБА_5

В матеріалах справи на а. с. 42 наявний договір дарування 1/3 частки квартири від 13 травня 2005 року, за яким ОСОБА_5 подарувала, а ОСОБА_7 прийняла у дар належну дарувальнику 1/3 частину квартири АДРЕСА_1. Договір посвідчено державним нотаріусом П?ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори Колодій Г.М. та зареєстровано в реєстрі за № 2-1314. Договір має відмітку нотаріуса про встановлення осіб сторін, перевірку їх дієздатності та належність дарувальнику 1/3 частини квартири, які відчужуються.

Згідно довідки № 6370 від 27 вересня 2018 року, виданої Управлінням праці та соціального захисту населення Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_3 перебувала на обліку в Деснянському Управлінні і одержувала компенсацію як фізичній особі, яка надавала соціальні послуги інваліду І групи ОСОБА_1, 1963 року народження, з 22 липня 2013 року по 17 липня 2014 року, з 31 липня 2014 року по 31 липня 2015 року, з 28 серпня 2015 року по 31 липня 2016 року (а. с. 70).

В матеріалах справи на а. с. 71 наявний заповіт від 03 квітня 2006 року, яким ОСОБА_1 належну йому на праві приватної власності 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 заповів ОСОБА_3

ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_3; причиною смерті згідно довідки КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» Деснянського району м. Києва є хронічна серцево-судинна недостатність ІХС атеросклеротичний кардіосклероз (а. с. 27, 73).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з частинами 1, 3 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Із позовної заяви вбачається, що заявивши вимоги про визнання договору дарування недійсним, позивач посилався на те, що відповідач ОСОБА_3 ввела в оману державного нотаріуса про стан дарувальника ОСОБА_5, яка перебувала у безпомічному стані, не розуміла значення своїх дій, і договір дарування не відповідав реальній волі дарувальника.

Згідно ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша ст. 229 ЦК України), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до роз'яснень, наданих у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї із сторін правочину. Наявність умислу у діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Відповідно до ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Отже, укладення правочину під впливом обману і укладання правочину у момент, коли сторона правочину не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, є двома різними взаємовиключними підставами позову про визнання договору недійсним, і при цьому введення в оману може стосуватися лише сторони правочину, а не державного нотаріуса, який цей правочин посвідчує.

Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції, що позивачем не зазначено обставин, щодо яких відповідач ввела в оману ОСОБА_5 при укладенні договору дарування, не надано доказів існування обставин, які перешкоджали вчиненню вказаного правочину, та про які відповідач не повідомила дарувальника.

Доказів порушення нотаріусом Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 в частині перевірки цивільної дієздатності фізичної особи, на які посилався позивач, ним надано також не було.

Доводами апеляційної скарги дані висновки не спростовуються.

Крім того, оскільки позивач посилався на укладення ОСОБА_5 правочину внаслідок розладу психіки, перебування на обліку та на лікуванні в Київській міській психоневрологічній лікарні № 2, судом першої інстанції обґрунтовано надано оцінки доказам, наданим позивачем на підтвердження цих обставин та встановлено, що позивачем надано до позовної заяви лише докази на підтвердження стану свого здоров'я, а доказів неусвідомлення ОСОБА_5 значення своїх дій або неможливості ними керувати при укладенні договору дарування в 2005 році матеріали справи не містять.

Судом першої інстанції також досліджено медичну карту ОСОБА_5 і встановлено, що дана карта не містить відомостей щодо перебування останньої на обліку в Київській міській психоневрологічній лікарні № 2 у зв'язку з психічним станом.

Апеляційний суд не може погодитися із доводами апеляційної скарги, що згідно з бланком опису цивільної справи № 754/9715/18 медична карта ОСОБА_5 відсутня в матеріалах справи і суд розглянув справу на підставі відсутнього документа, враховуючи, що ухвалою від 31 липня 2018 року суд витребував з Київської міської психоневрологічної лікарні № 2 відомості про психічний стан ОСОБА_5 (а. с. 32), а після розгляду справи по суті супровідним листом від 19 грудня 2018 року повернув медичну карту ОСОБА_5 на адресу даного медичного закладу (а. с. 94).

Із цих же підстав апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, що протягом всього розгляду справи судом не було з'ясовано причин неподання на вимогу суду Київською психоневрологічною лікарнею № 2 відомостей про психічний стан ОСОБА_5, чим порушено процесуальний принцип змагальності сторін.

Крім того, судом першої інстанції враховано, що позивачем не заявлялось клопотання про призначення по справі відповідної експертизи.

Згідно з роз'ясненнями, що містяться в п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України (в редакції станом на час ухвалення постанови) зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК України (в редакції станом на час ухвалення постанови).

У пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 1997 року № 8 «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» роз'яснено, що судово-психіатрична експертиза призначається, коли вирішення кримінальної або цивільної справи залежить від визначення психічного стану особи на час вчинення нею певного діяння (бездіяльності) чи укладення угоди за наявності сумнівів щодо її спроможності усвідомлювати значення своєї поведінки внаслідок психічної хвороби або тимчасового розладу душевної діяльності.

Відповідно до ст. 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: для з'ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

Відповідно до ст. 105 ЦПК України призначення експертизи судом є обов'язковим за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Враховуючи, що позивачем клопотання про призначення судово-психіатричної експертизи щодо визначення психічного стану ОСОБА_5 на час укладення спірного договору дарування не заявлялось, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції, що стороною позивача не надано суду належних, допустимих та достатніх доказів того, що ОСОБА_5 під час підписання оспорюваного договору дарування не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла ними керувати.

Доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції безпідставно взято до уваги показання свідків, які не є фахівцями з цього питання, щодо психічного стану ОСОБА_5, не спростовують висновків суду щодо недоведеності позову, оскільки саме на позивача покладено процесуальний обов'язок подання належних, допустимих, достатніх доказів обставин, на які він посилається, чого останнім здійснено не було.

При цьому апеляційний суд звертає увагу, що для визнання правочину недійсним з підстав, передбачених ст. 225 ЦК України, є не наявність або відсутність психічних розладів самих по собі, а вчинення правочину дієздатною фізичною особою у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, та відхиляє доводи апеляційної скарги щодо наявності у ОСОБА_5 таких розладів.

Доводи апеляційної скарги, що довідка від 27 вересня 2018 року № 6370 не може бути доказом в розумінні ст. 76 ЦПК України, а також, що таким доказом не є його власний заповіт від 03 квітня 2006 року, яким він належну йому 1/3 частину квартиру заповів на користь відповідача, висновків суду по суті не спростовують та відхиляються апеляційним судом.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції безпідставно поновив відповідачу строк для надання відзиву на позовну заяву, апеляційний суд враховує наступне.

Відповідно до ст. 191 ЦПК України у строк, встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження у справі, відповідач має право надіслати: суду - відзив на позовну заяву і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову; позивачу, іншим відповідачам, а також третім особам - копію відзиву та доданих до нього документів. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Таким чином, розгляд судом справи за наявними матеріалами справи у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин є правом, а не обов'язком суду, крім того, звертаючись до суду першої інстанції з клопотанням про визнання причин пропуску строку на подання відзиву поважними, відповідач посилалася на народження у неї дитини, що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження, та необхідністю залучення нового фахівця для надання професійної правничої допомоги в зв'язку із неналежним виконанням своїх обов'язків попереднім представником.

Дані обставини суд першої інстанції обґрунтовано визнав поважними та прийняв відзив ОСОБА_3 на позовну заяву у відповідності до вимог чинного законодавства.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, подану його представником ОСОБА_2, залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 13 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 20 лютого 2019 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.