У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" липня 2019 р. м. Харків

Київський районний суд м. Харкова в складі головуючого судді Якуші Н.В., при секретарі судових засідань Коваль А.О., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, про зміну порядку спілкування з дитиною,

ВСТАНОВИВ:

05.07.2019 року на адресу суду надійшла заява ОСОБА_1 про забезпечення позову. Заявник просив суд заборонити відповідачу ОСОБА_2 вивозити малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за межі м. Харкова та проводити зустрічі та спілкування з дитиною виключно у денний час з 09 години до 19 години.

Свою заяву заявник обґрунтував тим, що у провадженні Київського районного суду м. Харкова перебуває цивільна справа позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, про зміну порядку спілкування з дитиною. Зазначила, що предметом спору по даній справі є зміна порядку спілкування батька з малолітньою дитиною у зв`язку із хворобою дитини.

Вказала, що рішенням Київського районного суду м. Харкова від 24 травня 2018 року був встановлений наступний порядок участі батька - ОСОБА_2 у спілкуванні та вихованні малолітнього сина, а саме без присутності матері, визначивши наступний час: перша, третя субота та неділя кожного місяця з 09 год. до 19 год. за місцем реєстрації або проживання батька; 20 календарних днів впродовж літнього періоду для сумісного відпочинку та оздоровлення дитини з батьком; 15 календарних днів впродовж зимового періоду для сумісного відпочинку та оздоровлення дитини з батьком. Додатковим рішенням Київського районного суду м. Харкова від 07 червня 2018 року мотивувальну та резолютивну частини рішення від 24 травня 2018 року після слів перша, третя субота та неділя кожного місяця з 09 год. до 19 год. доповнено наступним: «включаючи нічні години з 19 год. до 09 год. неділі».

Зазначила, що на початку 2019 року сину встановлені наступні захворювання: мінімальна мозкова дисфункція, синдром невропатії з гіперактивністю, ознаки підвищеної збудливості кори головного мозку, ознаки венозного стазу в вертебробазилярному басейні. У зв`язку з чим, позивач направила відповідачу повідомлення про неможливість дитини виїжджати за межі м. Харкова найближчим часом та необхідністю проходження щорічного медичного огляду, консультацій, обстежень лікарів та подальшим лікуванням, долучила графік відвідування лікарів.

Вказала, що незважаючи на виниклі обставини відповідач намагається забрати дитину до себе на канікули, постійно надає неправдиві заяви до поліції та органів опіки про перешкоджання йому у зустрічах із дитиною, а тому зазначила, що є підстави вважати, що відповідач без її згоди та порушуючи рекомендації лікарів забере дитину до іншого міста на літні канікули.

Доказами цього привела обставини, що нібито мали місце 21 квітня 2019 року, а саме захворювання дитини після перебування з батьком на гостру вірусну інфекцію та те, що серед року їх син неодноразово хворів після приїзду від батька.

Враховуючи вищевикладене, заявник вважає, що невжиття таких заходів, очевидно призведе до того, що дитині своєчасно не буде надана кваліфікована медична допомога, не буде проведене повне планове обстеження та лікування, що може призвести до незворотних наслідків.

Розглянувши заяву про забезпечення позову, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч. ч. 1,2 ст.149 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. (ч.2 ст.149 ЦПК України).

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 №ETS N 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Н. проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» ухвала про забезпечення позову постановляється в порядку, визначеному ст. 209 ЦПК, і повинна включати мотивувальну частину, де поряд із зазначенням мотивів, із яких суд (суддя) дійшов висновку про обґрунтованість припущення про те, що невжиття заходів забезпечення може в майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення, наводиться посилання на закон, яким суд керувався при постановленні ухвали.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Тоюто, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, яка звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Судом встановлено, що у провадженні Київського районного суду м. Харкова перебуває цивільна справа позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, про зміну порядку спілкування з дитиною. Позивач у своєму позові заявила вимоги про зміну участі батька ОСОБА_2 у спілкуванні та вихованні малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та встановлення наступного часу: перша, третя субота та неділя кожного місяця з 09 год. до 19 год. за місцем реєстрації батька.

Тобто, за своїм змістом вимоги, заявлені у заяві про забезпечення позову є тотожними вимогам, які позивач заявив у своєму позові.

Разом з тим, у частині десятій статті 150 ЦПК України передбачено, що не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Зважаючи на викладене вище, обраний спосіб забезпечення позову, характер заявлених вимог, вимоги діючого законодавства на даний час, суд вважає, що підстав для задоволення заяви немає.

При цьому, попри те, що заявник у заяві покликався на очевидність зміни обставин, за яких було прийнято рішення Київського районного суду м. Харкова від 24 травня 2018 року та додаткове рішення від 07 червня 2018 року, суд дійшов висновку про відсутність ознак очевидної необхідності забезпечення позову. Суд звертає увагу, що зазначені обставини, навіть у разі їх доведення, не є підставами для застосування заходів забезпечення позову виходячи із самого предмету позову.

Таким чином, обрані заявником види забезпечення позову не містять в собі підстав передбачених ч. 2 ст. 149 ЦПК України, у зв`язку з чим подана заява про забезпечення позову задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст.149, 150, 153, 260 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, про зміну порядку спілкування з дитиною - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду через Київський районний суд м. Харкова протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Суддя Н.В. Якуша