Провадження №22-ц/812/22/19
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 лютого 2019 року м. Миколаїв

Справа № 489/4078/17

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Шаманської Н.О.,

суддів: Базовкіної Т.М., Данилової О.О.,

із секретарем судового засідання - Горенко Ю.В.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за позовом

ОСОБА_1

до

приватного підприємства «Дача 274»,

ОСОБА_2,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: державний реєстратор прав на нерухоме майно реєстраційної служби Миколаївського міського управління юстиції

про

скасування свідоцтва про право власності та рішення про державну реєстрацію права власності

за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва, ухвалене під головуванням судді Тихонової Н.С. 6 вересня 2018 року в приміщенні цього ж суду, повний текст рішення складено 6 вересня 2018 року,

у с т а н о в и в:

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до приватного підприємства «Дача 274» (далі - ПП «Дача 274»), ОСОБА_2, в якому просив скасувати свідоцтво про право власності ПП «Дача 274» на гараж НОМЕР_1, розташований в автогаражному кооперативі «Чайка» та рішення про державну реєстрацію права власності приватного підприємства «Дача 274» на гараж, видані Державним реєстратором прав на нерухоме майно реєстраційної служби Миколаївського міського управління юстиції Вирич Т.В.

В обґрунтування позову зазначав, що між ним та відповідачами триває спір щодо гаражу НОМЕР_1, розташованого в автогаражному кооперативі «Чайка» за адресою: м. Миколаїв, вул. 28-ї Армії, 4-Б.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 1 липня 2013 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто кошти в розмірі 19 982 грн. 50 коп., сплачені позивачем за гараж. Вказане рішення суду ще не виконано. В порядку забезпечення цього позову, ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11 лютого 2013 року, було накладено арешт на нерухоме майно - гараж НОМЕР_1 в автогаражному кооперативі «Чайка» за адресою: м. Миколаїв, вул. 28-ї Армії, 4-Б.

Незважаючи на існуючу заборону, 18 липня 2014 року відповідач ОСОБА_2 здійснив правочин щодо відчуження зазначеного гаражу, за яким право власності на гараж набуло ПП «Дача 274», про що позивачу стало відомо зі змісту заочного рішення по справі за позовом ПП «Дача 274» до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що не набула права користування нерухомим майном та зобов'язання не чинити перешкод у користуванні майном.

Посилаючись на те, що правочин щодо відчуження гаражу вчинено ОСОБА_2 у порушення заборони суду, тобто порушує публічний порядок, а тому є нікчемним, позивач просив скасувати свідоцтво про право власності та рішення номер 14534974 від 18 липня 2014 року про державну реєстрацію права власності ПП «Дача» 274» на гараж НОМЕР_1, розташований в автогаражному кооперативі «Чайка» за адресою, м. Миколаїв, вул. 28-ої Армії, 4-Б, видані Державним реєстратором прав на нерухоме майно реєстраційної служби Миколаївської міського управління юстиції Вирич Т.В..

Заперечуючи проти задоволення позову ПП «Дача 274» наполягало на тому, що підставою виникнення права власності на вищевказаний гараж НОМЕР_1 було попереднє внесення його до статутного капіталу підприємства на підставі рішення загальних зборів його учасників, яке не є правочином у розумінні ст. 202 ЦК України, а тому до цих рішень не можуть застосовуватися положення ст. ст. 203 та 215 ЦК України, які визначають підстави недійсності правочину, і відповідно, правові наслідки недійсності правочину за ст. 216 ЦК України.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 6 вересня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на невірне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, зокрема положень ст. 228 ЦК України, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги про визнання рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на спірний гараж за ПП «Дача 274» є передчасними, оскільки позивачем не надано відомостей про оскарження дій ОСОБА_2 з приводу передачі гаражу у власність ПП «Дача 274», або будь-якого правового акту, угоди, за яким ОСОБА_2 здійснив відчуження гаражу НОМЕР_1 в АГК «Чайка» в м. Миколаєві. До того ж, суд вважав, що позивачем не доведено, порушення публічного порядку при реєстрації права власності на спірний гараж за ПП «Дача 274».

Проте, не з усіма висновками суду першої інстанції можна погодитись.

Так, рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 1 липня 2013 року відносно обох сторін встановлені обставини, що не підлягають доведенню в цій справі, відповідно до вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України.

Так, у володінні ОСОБА_4, який у 2004 році був визнаний недієздатним, був гараж НОМЕР_1 в автогаражному кооперативі «Чайка» в м. Миколаєві, пайові внески за який були повністю сплачені за життя ОСОБА_4 Рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради за № 842 від 27 травня 2005 року, затверджені протоколи правління АГК «Чайка» від 14 квітня 2005 року про виключення громадян з членів кооперативу, у т.ч. й ОСОБА_4 Рішення правління кооперативу було прийнято на підставі заяви від імені ОСОБА_4 від 17 лютого 2005 року про виключення його з членів АГК «Чайка» у зв'язку з передачею гаражу ОСОБА_1

Рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 27 травня 2005 року ОСОБА_1 було включено до складу членів АГК «Чайка». У його володіння, на підставі наданого ним договору купівлі-продажу, укладеного в простій письмовій формі між ним та від імені ОСОБА_4, кооперативом переданий гараж за НОМЕР_1. Отриманий ОСОБА_1 гараж побудований ОСОБА_4 в період до 1978 року. Реконструкція, добудова чи перебудова гаражу НОМЕР_1 за час користування ОСОБА_1 не проводилася, але позивачем були проведені у ньому ремонтно-будівельні роботи.

16 листопаду 2006 року ОСОБА_4 помер і спадщину після його смерті прийняв ОСОБА_2

Рішеннями судів відмовлено ОСОБА_1 у визнанні права власності на даний гараж як на новостворену річ, визнано недійсним рішення правління АГК «Чайка» в частині виключення ОСОБА_4 з членів кооперативу. Рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 842 від 27 травня 2005 року про затвердження рішення АГК «Чайка» в частині виключення ОСОБА_4 з членів кооперативу визнано незаконним. Визнано за ОСОБА_2 право власності на даний гараж в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4 і зобов'язано ОСОБА_1 повернути ОСОБА_2 вказаний гараж.

На підставі судових рішень за ОСОБА_2 з 7 червня 2012 року зареєстровано право власності на вказаний гараж.

Згідно рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 1 липня 2013 року стягнуто на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_2 19 982 грн. 50 коп. коштів сплачених за гараж, які ОСОБА_2 на теперішній час не повернув.

В межах розгляду зазначеної цивільної справи ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11 лютого 2013 року накладено арешт на гараж НОМЕР_1, розташований в автогаражному кооперативі «Чайка» за адресою: м. Миколаїв, вул. 28-ї Армії, 4-Б, що належав на праві власності ОСОБА_2

Разом з цим, 18 липня 2014 року державним реєстратором прийнято рішення про реєстрацію права власності на гараж НОМЕР_1 в Обслуговуючому автогаражному кооперативі «Чайка» за ПП «Дача 274».

Згідно Свідоцтва про право власності від 18 липня 2014 року гараж НОМЕР_1 в Обслуговуючому автогаражному кооперативі «Чайка» належить на праві приватної власності ПП «Дача 274».

Отже реєстрація права власності на гараж відбулась в період дії обмеження, встановленого ухвалою суду про забезпечення позову.

Звертаючись до суду, позивач посилався на те, що ОСОБА_2 знаючи про ухвалу суду про арешт гаража, передав його до статутного капіталу ПП «Дача 274», чим порушив публічний порядок щодо обов'язкового виконання судових рішень.

З пояснень представника ПП «Дача» вбачається, що рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на спірний гараж було прийнято на підставі рішення загальних зборів його учасників.

Згідно з пунктом 52 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ від 17 жовтня 2013 р. № 868, в редакції чинній на час прийняття державним реєстратором рішення про реєстрацію права власності на гараж за ПП «Дача 274» передбачено, що для проведення державної реєстрації права власності з видачею свідоцтва у зв'язку з передачею нерухомого майна у власність юридичної особи як внесок (внесення майна до статутного (складеного) капіталу (статутного фонду), вступні, членські та цільові внески членів кооперативу тощо) заявник, крім документа, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, подає акт приймання-передачі об'єкта нерухомого майна або інший документ, що підтверджує факт передачі такого майна.

Втім, у Постанові Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що за правилами недійсності правочинів не можна визнавати такими документи, які за своїм змістом не є правочинами. До таких документів слід відносити, наприклад, рішення органів державної влади, свідоцтва (про право власності на житло, про право на спадщину, про придбання майна з публічних торгів, державний акт на земельну ділянку, ордер, тощо); рішення, записи про реєстрацію (реєстрація домоволодіння, актів громадського стану); протоколи загальних зборів господарських товариств, рішення загальних зборів громадських об'єднань, розпорядження про реєстрацію за місцем проживання фізичної особи та багато інших документів (акт приймання-передач, товарний чек) .

За змістом частини другої ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у редакції чинній на час державної реєстрації права власності, (далі - закон) запис про скасування державної реєстрації прав вноситься до Державного реєстру прав у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, записів про проведену державну реєстрацію прав.

Отже, чинним законодавством передбачено право оспорити в суді рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, пред'явивши позов до органу державної реєстрації

За такого, колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції про необхідність оскарження дій ОСОБА_2 з приводу передачі гаражу у власність ПП «Дача 274», або будь-якого правового акту, угоди, за яким ОСОБА_2, здійснив відчуження гаражу.

З матеріалів цивільної справи № 2-489/231/13 вбачається, що 11 лютого 2013 року Ленінським районним судом м. Миколаєва винесено ухвалу про забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної шкоди шляхом накладення арешту на належний на праві власності ОСОБА_2 гараж НОМЕР_1, розташований в автогаражному кооперативі «Чайка» за адресою: м. Миколаїв вул. 28 Армії, 4-Б.

Про існування зазначеної ухвали ОСОБА_2 було відомо, оскільки останній приймав участь при розгляді вищезазначеної справи.

Разом з цим, зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України (далі - ЦК України), іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог є підставою для визнання недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно із частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли у зв'язку із вчиненням особами нікчемного правочину та внаслідок визнання його недійсним.

При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи їх статус як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, статей 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права та інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов'язковий елемент конкретного суб'єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб'єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Статтею 124 Конституції України визначено принцип обов'язковості судових рішень, який з огляду на положення статей 14, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до частини третьої статті 151 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

З урахуванням особливостей мети забезпечення позову заява про забезпечення позову розглядається судом у день її надходження, копія ухвали про забезпечення позову надсилається заявнику та заінтересованим особам негайно після її постановлення. Така ухвала суду виконується негайно в порядку, встановленому для виконання судових рішень. Крім того, навіть оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання та не перешкоджає подальшому розгляду справи (стаття 153 ЦПК України).

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов'язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлюються ухвалою суду, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову (стаття 154 ЦПК України). Тому той факт, що встановлені ухвалою суду обмеження не були зареєстровані у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачено Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не може слугувати підставою для висновку про відсутність таких обмежень і про те, що відповідач має право вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майно відповідачу було відомо.

До такого висновку дійшов Верховний Суд України у своїй постанові по справі за № 6-2552 вцс16 від 18 січня 2017 року.

Враховуючи те, що належне виконання судових рішень є складовою публічного порядку, колегія суддів не може погодитись і з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено, порушення публічного порядку при реєстрації права власності на спірний гараж за ПП «Дача 274».

Разом з цим, з матеріалів справи вбачається, що на час розгляду справи у суді першої інстанції, а саме 19 грудня 2017 року, державним реєстратором Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради, Миколаївської області здійснено реєстрацію на гараж НОМЕР_1 в АГК «Чайка» за ОСОБА_5

Проте, суд першої інстанції, вирішуючи спір не перевірив зазначених обставин, не звернув належної уваги на коло осіб, які мають бути учасниками спірних правовідносин та вирішив спір по суті, не залучивши до участі у справі особу, прав та інтересів якої може стосуватися зазначене рішення.

Оскільки апеляційний суд позбавлений процесуальної можливості залучити нового власника до участі у справі, а вирішити зазначений спір без участі цього власника, не є можливим, то відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

Керуючись ст. ст. 367, 376, 381,382 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 6 вересня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до приватного підприємства «Дача 274», ОСОБА_2 про скасування свідоцтва про право власності та рішення про державну реєстрацію права власності відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку, передбаченому ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Н.О. Шаманська

Судді: Т.М. Базовкіна

О.О. Данилова