Постанова

Іменем України

09 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 479/286/16-ц

провадження № 61-25911св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Фаловської І. М., Сердюка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 14 березня 2017 року в складі судді Микитей Л. Л.та рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 03 липня 2017 року у складі колегії суддів: Галущенка О. І.,Серебрякової Т. В., Лисенка П. П.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про стягнення неправомірно знятих з карткового рахунку грошових коштів та відшкодування моральної шкоди.

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

18 квітня 2016 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ПАТ «ПриватБанк» про відшкодування збитків, завданих автоматичним списанням коштів з карткового рахунку.

Позивач зазначав, що 24 серпня 2007 року він уклав з банком договір кредиту, за умовами якого отримав 1 587,30 грн шляхом встановлення кредитного ліміту на платіжну картку з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії кредитної картки.

Рішенням Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 23 квітня 2014 року у стягненні заборгованості, розмір якої станом на 11 лютого 2014 року складав 35 266,12 грн, відмовлено за пропуском строку позовної давності.

Посилаючись на те, що відповідач і після цієї дати продовжував автоматичне списання коштів з його карткових рахунків на яких обліковувалися кошти його заробітної плати, позивач просив відшкодувати збитки, завдані цими неправомірними діями.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Заочним рішенням Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 14 березня 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 5 194,18 грн автоматично списаних із карткового рахунку грошових коштів та 3 000 грн понесених витрат за надання юридичної допомоги. В решті позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» в дохід держави судовий збір в сумі 551,20 грн.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що зобов`язання, які виникли за кредитним договором, позивачем належним чином не виконані, а тому банк, відповідно до пункту 3.2.5 Умов та правил надання споживчого кредиту, які є невід`ємною частиною цього договору мав право на такий спосіб захисту порушеного права, як автоматичне списання простроченої заборгованості за кредитним договором, за виключенням сум списаних з карток, які не мають відношення до кредитного договору.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 03 липня 2017 року заочне рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 14 березня 2017 року змінено в частині розміру збитків. Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 2 052,33 грн в якості відшкодування збитків, завданих автоматичним списанням коштів. В іншій частині рішення залишено без зміни.

Ухвалюючи рішення суд апеляційної інстанції, виходив з того, що відшкодуванню підлягає сума, яка складає різницю між загальним розміром коштів автоматично списаних банком на погашення кредитної заборгованості та розміром заборгованості, визначеної судовим наказом.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ПАТ КБ «ПриватБанк» посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанції в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні вимог про стягнення з ПАТ КБ «ПриватБанк» збитків.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у цивільній справі № 479/286/16-ці витребувано її з Кривоозерського районного суду Миколаївської області та зупинено виконання рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 14 березня 2017 року та рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 03 липня 2017 року.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки» призначено повторний автоматизований розподіл цієї справи.

06 червня 2019 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Фаловської І. М., Сердюка В. В.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що висновки судів першої та апеляційної інстанції є необгрунтованими щодо відсутності підстав для автоматичного списання коштів. Вказує, що судами не враховано, що під час оформлення картки для виплат позивач погодився з умовами договору та з Умовами та Правилами надання банківських послуг, зокрема, щодо права банку списувати кошти з карткового рахунку за наявності заборгованості за іншими договорами, які були укладені між сторонами та продовжували діяти на час списання коштів.

Крім того, заявник вважає неправомірним стягнення коштів на відшкодування витрат на правову допомогу, оскільки відсутні докази її надання та розрахунок, який підтверджує розмір цих витрат.

Відзив на касаційну скаргу не подано.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, 24 серпня 2007 року з ОСОБА_1 було укладено кредитний договір за умовами якого він отримав 1 587,30 грн кредиту шляхом встановлення кредитного ліміту на платіжну картку з кінцевим терміном повернення не пізніше 24 серпня 2008 року, що відповідає строку дії кредитної картки. Зазначений договір укладено шляхом підписання анкети-заяви позичальника (а. с. 5).

Його невід`ємною частиною є Умови та правила надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт). Відповідно до пунктів 3.2.5; 3.3.5 Умов та правил банк має право списувати кошти з усіх поточних рахунків боржника при настанні строків платежів у межах належних до сплати сум (а. с. 100-102).

За договором банк відкрив позичальнику рахунок для зарахування коштів на погашення кредитної заборгованості НОМЕР_2 та видав для доступу до цього рахунку платіжну кредитну картку НОМЕР_1 (а. с. 5).

В зв`язку з неналежним виконанням кредитного зобов`язання виникла заборгованість у розмірі 3 101 грн, а разом з судовим збором та витратами на інформаційно-технічне забезпечення заборгованість склала 3 141,84 грн, яка стягнута судовим наказом, виданим Кривоозерським районним судом Миколаївської області 17 листопада 2008 року.

Судовий наказ повернуто державним виконавцем без виконання (а. с. 103-104).

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції у незміненій частині та рішення суду апеляційної інстанції без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушення зобов`язань, які виникають з договорів, тягнуть за собою наслідки, передбачені статтею 611 ЦК України зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання однією з сторін, якщо це передбачено договором або законом; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки (штрафу); відшкодування збитків.

Положення статей 1054-1055 ЦК України, які регулюють правовідносини, що виникли з договору кредиту передбачають письмову форму договору для укладення договору споживчого кредиту.

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку ПАТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

У разі відкриття банківського рахунку ПАТ КБ «ПриватБанк», відповідно до приписів статті 1071 ЦК України, вправі списати кошти з такого рахунку лише за розпорядженням клієнта.

За відсутності такого розпорядження кошти можуть бути списані за рішенням суду, а також у випадках встановлених законом або договором.

Рішенням Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 23 квітня 2014 року, яке набрало законної сили 05 травня 2014 року, у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості відмовлено за пропуском позовної давності.

Автоматичне списання коштів з рахунку боржника, який відкрито у 2015 році, здійснювалося після ухвалення судового рішення, яким встановлено пропуск строку позовної давності.

Оскільки суд першої інстанції цих обставин справи не врахував та стягнув збитки на користь позивача частково у розмірі, який не відповідає вимогам закону, суд апеляційної інстанції дійшов до правильного висновку, що відшкодуванню підлягає сума, яка складає різницю між загальним розміром коштів автоматично списаних банком на погашення кредитної заборгованості та розміром заборгованості, визначеної судовим наказом.

Посилання ПАТ КБ «ПриватБанк» на Умови та правила надання банківських послуг як на підставу списання коштів з рахунку позивача є помилковими, оскільки надані банком Умови та правила надання банківських послуг не містять підпису позивача, а тому відсутні підстави вважати, що саме ці Умови та правила розумів ОСОБА_1 та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до них (висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17).

Що стосується посилань банку на неправильне відшкодування витрат позивача на правову допомогу, то їх також не можна визнати обґрунтованими, оскільки позивач оплатив вартість наданої правової допомоги у розмірі 3 000 грн, що не перевищує граничних розмірів компенсації цих витрат, відповідно до фактичного обсягу часу участі представника у судових засіданнях (а. с. 24, 25, 49, 50, 64 150, 156, 161, 168).

Доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення суду апеляційної інстанції, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків рішення суду першої інстанції у незміненій частині та рішення апеляційної інстанції.

Вищевикладене свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З огляду на вищевказане колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції у незміненій апеляційним судом частині та ухвалу суду апеляційної інстанції залишити без змін, оскільки доводи касаційної скарги правильних висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 14 березня 2017 року у незміненій апеляційним судом частині та рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 03 липня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 14 березня 2017 року у незміненій апеляційним судом частиніта рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 03 липня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. І. Грушицький
В. В. Сердюк
І. М. Фаловська