Провадження №22-ц/812/120/19
ПОСТАНОВА

Іменем України

21 лютого 2019 року м. Миколаїв

справа № 490/4054/17

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Базовкіною Т.М., Шаманської Н.О.,

із секретарем судового засідання Лептугою С.С.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Помазан Яна Валеріївна, про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та зміну черговості спадкування, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва, ухвалене 31 жовтня 2018 року під головуванням судді Гуденко О.А. у приміщенні цього суду, повний текст рішення складений 5 листопада 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Миколаївської міської ради про встановлення факту проживання однією сім'єю та зміну черговості спадкування.

Позивач зазначала, що проживала однією сім'єю з ОСОБА_4 як чоловік та жінка без укладення шлюбу за адресою: АДРЕСА_1, з січня 2010 року і до дня його смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1. В зв'язку з тривалою хворобою ОСОБА_4 вона здійснювала за ним догляд, купувала ліки та продукти для дієтичного харчування. Вони збирались одружитись, реєстрація шлюбу була призначена на 24 жовтня 2015 року в Заводському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції. Восени 2015 року стан здоров'я ОСОБА_4 погіршився, тому вони відклали весілля.

Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина, яка складається з квартири АДРЕСА_2, квартири АДРЕСА_3, та гаражу АДРЕСА_4. Як вказала позивач, вона як спадкоємець четвертої черги за законом звернулась до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Помазан Я.В. із заявою про прийняття спадщини, але нотаріус відмовила у вчиненні нотаріальної дії.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила встановити факт її проживання з ОСОБА_4 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з січня 2010 року по 2 листопада 2016 року та змінити черговість спадкування, надавши їй право на спадкування після смерті ОСОБА_4 зі спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування.

Ухвалою суду від 25 вересня 2017 року задоволено заяву позивача про заміну первісного відповідача - Миколаївської міської ради - на належного відповідача - ОСОБА_5

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 31 жовтня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, необ'єктивну оцінку судом наданих позивачем доказів, просила скасувати рішення та ухвалити нове, про задоволення позову.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_5 - Іванова Т.В. - просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Центрального районного суду м. Миколаєва - без змін.

В судовому засіданні у суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 та її представник - адвокат Киричук В.В. - підтримали вимоги апеляційної скарги.

Представник відповідача - адвокат Іванова Т.В. - просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Належним чином повідомлена третя особа в судове засідання вдруге не з'явилась, про причину неявки не повідомила, відзиву на апеляційну скаргу від неї не надходило.

Перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер спадкодавець ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а. с. 18). Як вбачається з матеріалів спадкової справи № 17/2016 (а.с. 79-101), 08 листопада 2016 року із заявою про прийняття спадщини звернувся син померлого - ОСОБА_5 (а.с. 80). Другий син спадкодавця - ОСОБА_8 - відмовився від належної йому частки у спадщині на користь свого брата - ОСОБА_5 (а.с. 97). Шлюб між ОСОБА_4 і матір'ю ОСОБА_5 і ОСОБА_8 розірвано 12.08.1992 року (а.с. 94).

22 листопада 2016 року позивач ОСОБА_1 також звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини (а. с. 84).

Згідно довідки № 5830 від 08.11.2016 року, виданої ТОВ «СОЛЯНІ», на день смерті ОСОБА_4 за адресою його реєстрації ніхто крім нього не був зареєстрований (а.с. 95).

Відповідно до Інформаційної довідки зі Спадкового Реєстру № 45713247 від 08.11.2016 року ОСОБА_4 заповіт не вчиняв та спадковий договір не укладав (а. с. 91).

Свідоцтво про право на спадщину спадкоємцям не видавалось.

За змістом частин першої, другої статті 21 Сімейного кодексу України (далі - СК України) шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Відповідно до частини першої статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя.

За приписами частини другої статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім'ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв'язках. Обов'язковою умовою для визнання їх членами сім'ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Статтею 1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Відповідно до статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали із спадкодавцем однією сім'єю не менше як п'ять років до часу відкриття спадщини.

За змістом частини другої статті 1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Підставами для задоволення позову щодо зміни черговості одержання спадкоємцями за законом права на спадкування є сукупність наступних юридичних фактів, встановлених у судовому порядку: 1) здійснення опіки над спадкоємцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами, тощо); 2) матеріальне забезпечення спадкодавця; 3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; 4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1-3; 5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом. Для задоволення такого позову необхідна наявність всіх п'яти вищезазначених обставин.

Під безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Суд першої інстанції належним чином встановив у повному обсязі фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, дав належну оцінку наданим сторонами доказам у їх сукупності, та дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позову ОСОБА_1

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що позивачем не було надано належних та достатніх доказів (ст.ст. 77, 80 ЦПК України), які б переконливо доводили існування передбачених ч. 2 ст.1259 ЦК України підстав для надання ОСОБА_1 права на спадкування разом із спадкоємцями ОСОБА_4 першої черги.

Так, закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов'язком суду при їх оцінці.

Для встановлення спільного проживання однією сім'єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім'ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо.

Одне лише спільне проживання не є достатнім для визнання фактичного подружжя сім'єю без наявності інших ознак сім'ї.

Суд першої інстанції правильно встановив, що належних, допустимих та достатніх доказів, які б свідчили про спільне проживання ОСОБА_1 і ОСОБА_4 однією сім'єю у період з січня 2010 року до моменту смерті ОСОБА_4 матеріали справи не містять, оскільки показання свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10 і ОСОБА_11 не є достатніми доказами існування у позивачки із спадкодавцем сім'ї в розумінні статті 3 СК України, а довідка РАЦС про призначення дати реєстрації шлюбу свідчить про намір створити сім'ю, а не про її існування. Інших доказів, які б переконливо підтверджували факт проживання однією сім'єю ОСОБА_1 з ОСОБА_4 з січня 2010 року до моменту смерті останнього позивачем не було надано.

За такого, доводи апеляційної скарги щодо необ'єктивної оцінки доказів судом першої інстанції, є безпідставними.

Отже, позовні вимоги про встановлення факту проживання понад п'ять років однією сім'єю без реєстрації шлюбу є недоведеними, а тому ОСОБА_1 не є спадкоємцем за законом четвертої черги (ст. 1264 ЦК) після смерті ОСОБА_12, тоді як право на пред'явлення позову про зміну черговості спадкування мають лише спадкоємці за законом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині позовних вимог про зміну черговості спадкування, суд першої інстанції, встановивши вищевикладені обставини справи, виходячи із приписів ч. 2 ст. 1259 ЦК України, також дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для задоволення цих вимог.

При цьому, судом першої інстанції також вірно встановлено, що ОСОБА_1 не було доведено наявності у сукупності усіх юридичних фактів, за яких у позивачки могло виникнути право на зміну черговості спадкування з підстав, передбачених частиною другою статті 1259 ЦК України, зокрема, щодо матеріального забезпечення нею спадкодавця та перебування того протягом тривалого часу у безпорадному стані.

З огляду на викладене, посилання апеляційної скарги на незаконність і необґрунтованість рішення та необ'єктивну оцінку судом наданих позивачем доказів - не можуть бути прийняті до уваги, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 31 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий В.В. Коломієць

Судді Т.М. Базовкіна

Н.О. Шаманська

_____________________________________________

Повний тест постанови складено 25 лютого 2019 року.