Постанова

Іменем України

26 червня 2019 року

м. Київ

справа № 495/993/16-ц

провадження № 61-21420св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа - Виконавчий комітет Білгород-Дністровської міської ради Одеської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Одеської області від 14 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Сватаненка В. І., Артеменка І .А., Черевка П. М. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Виконавчий комітет Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовної заяви

10 лютого 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом та з урахуванням уточненої позовної заяви просив зобов`язати відповідачів не чинити перешкод у здійсненні ним права користування земельною ділянкою, площею 588 кв. м, яка знаходиться у АДРЕСА_1 , виділеної йому в особисте користування на підставі рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19 грудня 2012 року; зобов`язати відповідачів не чинити перешкод при встановленні огорожі земельної ділянки, виділеної йому в особисте користування на підставі вказаного рішення суду; зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди при користуванні земельною ділянкою, яка виділена ОСОБА_1 в особисте користування на підставі вказаного рішення суду розміром 5, 12 м х 6, 21 м шляхом звільнення від зелених насаджень, її майна та знесення огорожі; зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою, яка виділена ОСОБА_1 в особисте користування на підставі рішення суду шляхом звільнення земельної ділянки розміром 2, 35 м х 8, 42 м від зелених насаджень та перенесення паркану між їхніми ділянками згідно цього рішення в натурі; зобов`язати відповідачів усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою загального користування, яка рішенням суду призначена для проїзду та проходу шляхом звільнення її від посаджених ними зелених насаджень; стягнути із відповідачів моральну шкоду у розмірі 5000 грн з кожного та стягнути з відповідачів судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 1102, 42 грн.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилався на ту обставину, що рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19 грудня 2012 року, яке набрало законної сили, ОСОБА_1 виділена в особисте користування земельна ділянка площею 588 кв. м, яка визначена в натурі згідно ІІІ варіанту судової будівельно-технічної експертизи, а також визначений порядок користування спільною земельною ділянкою, виділивши співвласникам для в`їзду та проходу до своїх частин житлового будинку та господарських будівель земельну ділянку загального користування площею 200 кв. м, яка також визначена в натурі згідно ІІІ варіанту вказаної судової будівельно-технічної експертизи. Позивач зазначав, що відповідачі зазначене рішення суду не визнають та відмовляються встановити передбачений цим рішенням порядок користування земельною ділянкою.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Білгород-Дністровський міськрайонного суду Одеської області в складі судді Чебан Н. В. від 12 жовтня 2016 року в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою було відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що спір, який виник між сторонами у справі з приводу земельної ділянки, вирішений рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19 грудня 2012 року. Суд першої інстанції виходив із того, що вимоги позивача фактично зводяться до вимог про зобов`язання відповідачів виконати рішення суду, тому не підлягають розгляду у порядку позовного провадження, а відповідно подані не у спосіб, визначений законами України у розумінні статті 4 ЦПК України. Судом було зазначено, що позивачем ОСОБА_1 належних та допустимих доказів, які б вказували на перешкоди у користуванні земельною ділянкою не у зв`язку з невиконанням відповідачами рішення суду не надано, а тому дослідивши в судовому засіданні докази в їх сукупності суд першої інстанції прийшов висновку, що не знайшли свого підтвердження підстави для стягнення моральної шкоди, оскільки позивачем не було доведено факту заподіяння такої шкоди, моральних страждань, втрат немайнового характеру позивачу зі сторони відповідачів.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 14 грудня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12 жовтня 2016 року скасовано та ухвалено нове, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_2 усунути перешкоди ОСОБА_1 при користуванні земельною ділянкою розміром 5, 12 м х 6, 21 м (ділянка № 1-1) та земельною ділянкою розміром 2,35 м х 8,42 м (ділянка № 1-2), шляхом звільнення від зелених насаджень, її майна та знесення огорожі. Зобов`язано ОСОБА_2 , ОСОБА_3 не чинити перешкод ОСОБА_1 при встановленні огорожі земельної ділянки площею 588 кв. м, у тому числі: а) земельною ділянкою № 1-1 площею 332 кв. м у наступних межах: з боку земельної ділянки загального користування, вздовж стіни житлового будинку літ. «А», довжиною 4, 70 м (за годинниковою стрілкою);далі від кута житлового будинку літ. «А» нахил вліво довжиною 8,71 м; далі нахил вправо довжиною 8, 00 м; поворот наліво довжиною 4, 65 м; поворот направо довжиною 6, 21 м; поворот направо довжиною 5, 12 м; поворот наліво довжиною 1, 00 м; далі по лінії продовження довжиною 4, 80 м; поворот направо довжиною 7, 25 м (по зовнішній стіні нежитлової прибудови літ. „А2"); поворот наліво довжиною 0, 54 м (по зовнішній стіні нежитлової прибудови літ. „А2"); поворот направо довжиною 3, 92 м (по зовнішній стіні нежитлової прибудови літ. „А2"); поворот направо довжиною 0, 83 м (по зовнішній стіні нежитлової прибудови літ. „А2"); поворот наліво довжиною 8, 14 м (по зовнішній стіні житлового будинку літ. „А"); поворот направо довжиною 6, 60 м (по міжквартирній перегородці житлового будинку літ. „А"); поворот наліво довжиною 0, 80 м (по міжквартирній перегородці житлового будинку літ. „А"); поворот направо довжиною 4, 80 м (по міжквартирній перегородці житлового будинку літ. „А"); далі по лінії продовження довжиною 4, 03 м (по міжквартирній перегородці). б) земельною ділянкою № 1-2 (під забудовою сараю літ. „Н", убиральні літ. „М", сараю літ. „К" та під городом) площею 256 кв. м у наступних межах (за годинниковою стрілкою): по задній межі ділянки від правого кута довжиною 15, 82 м вздовж розподільчої межі із домоволодінням на АДРЕСА_3; далі по лінії продовження довжиною 2, 80 м; поворот направо довжиною 3, 00 м; поворот направо довжиною 1, 23 м; поворот наліво довжиною 2, 80 м; поворот наліво довжиною 9, 46 м; поворот направо довжиною 4, 23 м; поворот направо довжиною 17, 93 м; нахил вліво довжиною 1, 03 м; поворот наліво довжиною 2, 35 м; поворот направо довжиною 8, 42 м; поворот направо по задній межі ділянки довжиною 2, 35 м; далі по лінії продовження довжиною 11 м. до правого кута ділянки. Зобов`язано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не чинити перешкод ОСОБА_1 у користуванні земельною ділянкою площею 588 кв. м, у тому числі: а) земельною ділянкою № 1-1 площею 332 кв.м у наступних межах: з боку земельної ділянки загального користуваннявздовж стіни житлового будинку літ. «А», довжиною 4, 70 м (за годинниковою стрілкою); далі від кута житлового будинку літ. «А» нахил вліво довжиною 8, 71 м; далі нахил вправо довжиною 8, 00 м; поворот наліво довжиною 4, 65 м; поворот направо довжиною 6,21 м; поворот направо довжиною 5, 12 м; поворот наліво довжиною 1, 00 м; далі по лінії продовження довжиною 4, 80 м; поворот направо довжиною 7, 25 м (по зовнішній стіні нежитлової прибудови літ. „А2"); поворот наліво довжиною 0, 54 м (по зовнішній стіні нежитлової прибудови літ. „А2"); поворот направо довжиною 3, 92 м (по зовнішній стіні нежитлової прибудови літ. „А2"); поворот направо довжиною 0, 83 м (по зовнішній стіні нежитлової прибудови літ. „А2"); поворот наліво довжиною 8, 14 м (по зовнішній стіні житлового будинку літ. „А"); поворот направо довжиною 6, 60 м (по міжквартирній перегородці житлового будинку літ. „А"); поворот наліво довжиною 0, 80 м (по міжквартирній перегородці житлового будинку літ. „А"); поворот направо довжиною 4, 80 м (по міжквартирній перегородці житлового будинку літ. „А"); далі по лінії продовження довжиною 4, 03 м (по міжквартирній перегородці). б) земельною ділянкою № 1-2 (під забудовою сараю літ. „Н", убиральні літ. „М", сараю літ. „К" та під городом) площею 256 кв. м у наступних межах (за годинниковою стрілкою): по задній межі ділянки від правого кута довжиною 15, 82 м. вздовж розподільчої межі із домоволодінням по АДРЕСА_3 ; далі по лінії продовження довжиною 2, 80 м.; поворот направо довжиною 3, 00 м.; поворот направо довжиною 1, 23 м.; поворот наліво довжиною 2, 80 м; поворот наліво довжиною 9,46 м; поворот направо довжиною 4, 23 м; поворот направо довжиною 17, 93 м; нахил наліво довжиною 1, 03 м; поворот наліво довжиною 2, 35 м; поворот направо довжиною 8, 42 м; поворот направо по задній межі ділянки довжиною 2, 35 м; далі по лінії продовження довжиною 11 м. до правого кута ділянки.

Зобов`язано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні земельною ділянкою загального користування площею 200 кв. м, шляхом звільнення її від посаджених ними зелених насаджень. В решті позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини у справі, правовідносини, які склалися між сторонами та норми процесуального і матеріального права, якими слід керуватися, ухвалюючи судове рішення, однак зробив не вірний висновок щодо відсутності правових підстав судового захисту порушеного права, вважаючи що позивач вимагає зобов`язати відповідачів виконати судове рішення та відповідно не чинити йому перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Суд апеляційної інстанції зазначав, що рішенням суду від 12 жовтня 2012 року, був вирішений спір щодо землекористування між співвласниками житлового будинку та визначена площа ізольованої земельної ділянки позивача, визначена ділянка спільного користування, таким чином, даним судовим рішенням був вирішений спір про право, однак, зазначене судове рішення відповідно до предмету позову та заявлених вимог не підлягало примусовому виконанню, оскільки не передбачало обов`язку відповідачів здійснити певні дії, а суд першої інстанції уваги на дану обставину не звернув, як не звернув увагу на лист суду в якому йшла мова про те, що чинним законодавством не передбачено видачу виконавчого листа за вищезгаданим рішенням та ту обставину, що відповідачі відмовляються встановити відповідний порядок користування земельною ділянкою та вчиняють протиправні дії, якими перешкоджають встановити відповідний порядок користування земельною ділянкою.

Апеляційний суд у своєму рішенні прийшов висновку, що у позові мова йде про захист права, визнаного рішенням суду, права позивача користуватися земельною ділянкою, яке не визнається відповідачами, відповідачі перешкоджають йому у користуванні землею, а тому таке право безумовно підлягало судовому захисту відповідно до положень частини другої статті 16 ЦК України. Більш того позовними вимогами також були - зобов`язати відповідачів не чинити йому перешкод при встановленні огорож та перенесенні парканів між його та земельними ділянками відповідачів, зобов`язання звільнити земельну ділянку, виділену йому у користування, звільнити земельну ділянку загального користування, а отже право позивача на визначене судовим рішенням землекористування підлягає судовому захисту. Суд апеляційної інстанції погодився із судом першої інстанції в тому, що не знайшов свого підтвердження факт заподіянні ОСОБА_1 моральної шкоди.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У січні 2017 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Одеської області від 14 грудня 2016 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просили скасувати рішення суду апеляційної інстанції, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_2 та ОСОБА_3 мотивована тим, що судом апеляційної інстанції було прийняте необґрунтоване рішення у зв`язку із тим, що позивач у справі ОСОБА_1 державної реєстрації права власності на земельну ділянку у встановленому законом порядку не здійснив, таким чином право на земельну ділянку у нього не виникло. Заявники зазначають, що апеляційним судом не застосовано норм Земельного Кодексу України та інших нормативних документів, якими врегульована процедура оформлення права на земельну ділянку та визначення її меж на місцевості, саме недотримання позивачем цієї процедури унеможливлює ідентифікувати земельну ділянку та вважати її об`єктом захисту, таким чином вважають, що оскільки право власності у позивача на земельну ділянку не виникло то і відсутня необхідність захисту права, якого нема. ОСОБА_1 не надано суду жодних доказів того, що йому хтось перешкоджає користуватися земельною ділянкою, а таке його твердження голослівне. Крім того ОСОБА_2 та ОСОБА_3 скарзі зазначають про те, що про вищезазначені обставини вони у суді апеляційної інстанції заявити не могли з тієї причини, що їм не було надано можливості висловитися взагалі.

Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи не подано

Фактичні обставини справи, встановлені судами

19 грудня 2012 року Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області у справі № 2-3757/11 було ухвалено заочне рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визначення земельної частки кожного із співвласників та встановлення порядку користування спільною земельною ділянкою - задоволені: виділено ОСОБА_1 в користування 49/100 частин належної йому земельної ділянки у відповідності до ІІІ-го варіанту Висновку № 46/09 судової будівельно-технічної експертизи від 24 лютого 2012 року, а саме: для в`їзду та проходу до своїх частин житлового будинку та господарських будівель в користування співвласників виділено земельну ділянку загального користування площею 200 кв. м, для цього ОСОБА_1 необхідно знести свій сарай літ. „З". ОСОБА_1 (49/100 частки) виділено в особисте користування земельну ділянку № 1 площею 588 кв. м у тому числі: земельна ділянка № 1-1 площею 332 кв. м (під забудовою квартири № 1 житлового будинку літ. „А&quot; та прилеглою територією), земельна ділянка № 1-2 площею 256 кв. м (під забудовою сараю літ. „Н", убиральні літ. „М", сараю літ. „К" та під городом). Даним рішенням було визначено межі земельної ділянки № 1-1 (під забудовою квартири № 1 житлового будинку літ. „А&quot; та прилеглою територією) площею 332 кв. м та межі земельної ділянки № 1 -2 (під забудовою сараю літ. „Н", убиральні літ. „М", сараю літ. „К" та під городом) площею 256 кв. м.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 9 вересня 2013 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 листопада 2013 року вказане рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду одеської області залишено без змін.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 неодноразово звертався до Білгород-Дністровського МВ ГУМВС України в Одеській області та до Білгород-Дністровської міської ради з приводу протиправних дій відповідачів. З наданих відповідей на звернення вбачається, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 19 грудня 2012 року не визнають та відмовляються встановити передбачений цим рішенням порядок користування земельною ділянкою, для вирішення даного питання ОСОБА_1 було запропоновано звернутися до суду з позовом в порядку цивільного судочинства, з відповідачами були проведені профілактичні бесіди..

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 січня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської Області.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до ГПК України, ЦПК України, КАС України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

25 квітня 2018 року справу № 495/993/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 10 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій) цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. У частині третій цієї статті передбачалося, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 4 статті 10 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій) установлено, що суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 14 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій) судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом..

Загальні вимоги процесуального права, закріплені у статтях 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій), визначають обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, якими суд керувався при вирішенні позову.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

За змістом статті 92 Земельного кодексу України (далі ЗК України) право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Статтею 95 ЗК України встановлено права землекористувачів, якими визначено, що землекористувачі, якщо інше не передбачено законом або договором, мають право: а) самостійно господарювати на землі; б) власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену продукцію; в) використовувати у встановленому порядку для власних потреб наявні на земельній ділянці загальнопоширені корисні копалини, торф, ліси, водні об`єкти, а також інші корисні властивості землі; г) на відшкодування збитків у випадках, передбачених законом; ґ) споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди. Порушені права землекористувачів підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Водночас відповідно до частини першої статті 96 ЗК України землекористувачі зобов`язані: а) забезпечувати використання землі за цільовим призначенням та за свій рахунок приводити її у попередній стан у разі незаконної зміни її рельєфу, за винятком випадків незаконної зміни рельєфу не власником такої земельної ділянки; б) додержуватися вимог законодавства про охорону довкілля; в) своєчасно сплачувати земельний податок або орендну плату; г) не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; ґ) підвищувати родючість ґрунтів та зберігати інші корисні властивості землі; д) своєчасно надавати відповідним органам виконавчої влади та органам місцевого самоврядування дані про стан і використання земель та інших природних ресурсів у порядку, встановленому законом; е) дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон; є) зберігати геодезичні знаки, протиерозійні споруди, мережі зрошувальних і осушувальних систем.

Відповідно до статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до частини 1 статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Колегія суддів погоджується із висновком апеляційного суду про те, що порушене право позивача підлягає судовому захисту з огляду на ту обставину, що рішення суду від 19 грудня 2012 року, яке набрало законної сили, не передбачало примусового порядку його виконання, а тому ОСОБА_1 з метою захисту свого порушеного права вимагав не чинити йому перешкод у користуванні виділеною земельною ділянкою у спосіб визначений судовим рішенням. Дана обставина спростовує доводи касаційної скарги в тій її частині, що спір між сторонами відсутній, оскільки спірна земельна ділянка надана позивачу лише в користування, право власності на неї в нього не виникло, однак має місце порушення права користування, яке підлягає відновленню.

Посилання заявників на ту обставину, що твердження позивача з приводу існування перепон з боку суміжних землекористувачів є необґрунтованими та спростовується матеріалами справи, яка містить копії звернень ОСОБА_1 до правоохоронних органів, а також до органу місцевого самоврядування та відповідні відповіді, в яких йдеться про те, що відповідачу ОСОБА_5 виносилось офіційне попередження з приводу недопустимості протиправних дій відносно позивача та з ним проводилась профілактична бесіда.

Доводи відповідачів з приводу обмеження їх судом апеляційної інстанції у доведенні своїх аргументів проти позову спростовуються журналом судового засідання, яке відбулося 14 грудня 2016 року та аудіофіксацією.

Обставини справи встановлені апеляційним судом на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто суд дотримався встановленого статтею 212 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного судового рішення, принципу оцінки доказів, згідно з яким суди на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи аналізують і оцінюють докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального права і зводяться до незгоди з висновками апеляційного суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. Відповідно до вищенаведеної частини першої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Оскільки доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Одеської області від 14 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. С. Висоцька

Судді:А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко
В. В. Сердюк І. М. Фаловська