Постанова

Іменем України

13 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 444/538/16-ц

провадження № 61-23842св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

представник позивача - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

представник відповідача - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Жовківського районного суду Львівської області від 23 червня 2016 року у складі судді Ясиновського Р. Б. та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 20 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Цяцяка Р. П., Ванівського О. М., Шеремети Н. О.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про витребування майна із чужого незаконного володіння та стягнення майнової шкоди, у зв'язку із знеціненням майна та неможливістю ним користуватись.

Позовна заява мотивована тим, що 02 вересня 2012 року між ним та

ОСОБА_4 було укладено у письмовій формі договір завдатку, згідно якого він передав, а відповідач отримав кошти у розмірі 5 000 доларів США, як завдаток за будинок АДРЕСА_1.

01 лютого 2013 року він вселився у вказаний будинок та перевіз туди свої речі, однак договір купівлі-продажу будинку не був підписаний.

Рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 23 квітня

2014 року було задоволено позов ОСОБА_4 до нього про усунення перешкод шляхом виселення його з указаного будинку без надання іншого житла. Під час виконання зазначеного рішення суду він присутній не був. Відповідно до пояснень відповідача, які ним було надано слідчому слідчого відділу Жовківського районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області при розгляді матеріалів кримінального провадження, 06 червня 2013 року за участю трьох депутатів Річківської сільської ради Жовківського району Львівської області було зламано замки на вхідних дверях та винесено речі, про що було складено акт опису майна.

Зазначав, що він звертався до відповідача з вимогою надати такий акт опису його майна, однак відповіді не отримав. На час розгляду справи речі йому не повернуто. Вважає, що він має право на підставі статті 378 ЦК України витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Посилався на те, що вищевказані обставини підтверджуються постановою про закриття кримінального провадження

від 26 березня 2014 року, винесеною слідчим слідчого відділу Жовківського районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області Лесик О. М.

За таких обставин, з урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_2 просив суд зобов'язати ОСОБА_4 надати йому акт опису речей від 05 червня

2013 року і витребувати у ОСОБА_4 на його користь належне йому майно,

а саме: 8 000 доларів США, що за курсом Національного банку України станом

на 16 травня 2016 року еквівалентно 203 617 грн 40 коп.; золотий ланцюжок, вагою 54 гр, (2 000 доларів ? 25,452175 = 50 904 грн 35 коп.); кухонну стінку

(1 000 доларів ? 25,452175 = 25 452 грн 18 коп.); телевізор - плазма марки Samsung; нову пральну машину-автомат; 20 нових коліс до легкового автомобіля; 18 коліс до легкового автомобіля; мішок цукру 50 кг; одяг та взуття його та

ОСОБА_7; кухонний посуд; паливний насос до легкового автомобіля; постільну білизну; три спальні ковдри; три матраци Дормео; шість подушок; металеву драбину 10 м; подовжувач електричний 30 м; електрокабель 40 м; ноутбук марки Samsung; смартфон марки Nokia; кухонний комбайн; мультиварку; електрочайник; фотоальбоми; книги та документи на побутову техніку; коробку передач до WV Passat В5; набір пральних порошків та миючих засобів; засоби гігієни; мило; креми; шампуні та парфуми; великий балон скрапленого газу; два універсальні пульти до аудіо-відео апаратури; двокамфорну газову плиту, переносну бензинову плитку «Шмель»; три картини репродукції; віконні штори; тюлі та карнизи; алкогольні напої в асортименті; продукти харчування в асортименті; консервації м'ясних та овочевих продуктів; дві електроплитки; газову колонку, новий порохотяг; тюнер до телевізора; мікрохвильову піч-гриль; водяний насос для підключення автомийки «Керхер»; кімнатну антену для телевізора; нові замки для вхідних та міжкімнатних дверей; телевізор марки «Грюндіг»; робочий одяг та взуття його та ОСОБА_7; садово-городній інструмент та інвентар; електроінструмент; бензопилу, бензогенератор 2 кВт; комплект автоінструменту типу дипломат німецького виробництва; два зонти від дощу голландського виробництва; палатку туристичну на чотири особи, відеомагнітофон з колекцією відеокасет. Крім цього, просив суд зобов'язати ОСОБА_4 сплатити йому майнову шкоду у зв'язку із знеціненням його майна та неможливістю ним користуватися, а також вирішити питання судових витрат.

Рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 23 червня

2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення районного суду мотивовано тим, що ОСОБА_2 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що дійсно є акт опису речей

від 05 червня 2013 року і що він знаходиться саме у ОСОБА_4 Крім того, позивач у зазначеній позовній вимозі обрав невірний спосіб судового захисту. Позивачем також не надано до суду доказів щодо майна, яке він просить витребувати у відповідача, а саме, що вказане ним майно знаходиться у відповідача і що воно дійсно належить йому, та що йому завдано майнової шкоди у зв'язку із знеціненням зазначеного майна та неможливістю ним користуватись.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 20 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено. Рішення Жовківського районного суду Львівської області від 23 червня 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що ОСОБА_2 не доведено того факту, що ОСОБА_4 відмовляється повернути йому майно, перелік якого міститься у акті опису від 05 червня 2013 року, а навпаки, є всі підстави для висновку про те, що позивач навмисно ухиляється від отримання цього майна, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просив скасувати вказані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення є незаконними та необґрунтованими, судами неповно з'ясовано обставини, які мають значення для правильного вирішення справи. ОСОБА_2 посилався на те, що висновок суду апеляційної інстанції про те, що він ухиляється від отримання майна, вказаного у акті опису від 05 червня 2013 року, є безпідставними, оскільки ОСОБА_4 мав на меті повернути йому речі, які зазначені в акті опису, який є неповним, а всі інші речі, про які він зазначав у позовній заяві, відповідач не мав наміру йому повертати, у зв'язку з чим у нього не було б можливості звернутись до суду із позовом. Крім того, щоб забрати речі, про які вказано в акті опису, необхідно було залучити експерта з оцінки майна, який би визначив стан і вартість речей станом на 04 лютого 2017 року, оскільки ним було заявлено вимогу про стягнення майнової шкоди, у зв'язку з неможливістю користуватись такими речами та за їх знищення протягом чотирьох років. Ураховуючи те, що ОСОБА_4 у незаконний спосіб заволодів його майном, тому позов підлягав задоволенню.

Відзив на касаційну скаргу у справі не подано.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами встановлено, що постановою про закриття кримінального провадження від 26 березня 2014 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000601 від 08 червня 2013 року, закрито у зв'язку з відсутністю складу кримінального правопорушення.

Відповідно до тексту вказаної постанови 08 червня 2013 року було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинення кримінального правопорушення та встановлено, що 05 червня 2013 року о 17 год. ОСОБА_4, знаходячись по АДРЕСА_1, умисно, таємно викрав з кімнати ОСОБА_2 гроші та ювелірні вироби, спричинивши майнову шкоду. У цій постанові також зазначено про те, що відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно будинок у АДРЕСА_1 на праві власності належить

ОСОБА_4 Вказане кримінальне провадження закрито у зв'язку з відсутністю умислу ОСОБА_4, спрямованого на таємне викрадення чужого майна з корисливих мотивів.

Рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 23 квітня 2013 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання договору

від 02 вересня 2012 року про отримання завдатку на укладення договору купівлі-продажу житла за адресою: АДРЕСА_1, між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 дійсним та стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 79 930 грн, що еквівалентно 10 000 доларів США, відмовлено.

Рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 23 квітня

2013 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про усунення перешкод шляхом виселення задоволено та виселено останнього з будинку, який належить на праві власності ОСОБА_4, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 без надання іншого житла.

Судом з оглянутих матеріалів кримінального провадження встановлено, що на аркушах 31-32 вказаних матеріалів знаходиться акт, складений 05 червня

2013 року комісією у складі депутатів Річківської сільської ради Жовківського району Львівської області ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 у присутності виконуючого обов'язки сільського голови Річківської сільської ради Жовківського району Львівської області ОСОБА_11, а також підписаний сусідом ОСОБА_12, про те, що 05 червня 2013 року власником будинку АДРЕСА_1, ОСОБА_4, було здійснено вхід у вказаний будинок. При огляді будинку було встановлено, що у ньому знаходились речі ОСОБА_2 Речі були описані комісією і перенесені у комірку за цією ж адресою і закриті на замок. Вказаний акт містить опис речей, який складається з 168 найменувань.

Згідно з частиною третьою статті 10 ЦПК України 2004 року кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України 2004 року належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Частиною другою статті 59 ЦПК України 2004 року передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно вимог статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 179 ЦПК України 2004 року предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Згідно з пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України одним з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Отже, з урахуванням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими.

Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до частин першої-другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Частиною першою статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно з статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2, суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшли обґрунтованого висновку про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що майно, яке він просить витребувати у ОСОБА_4, знаходиться у власності останнього, що зазначене майно дійсно належить йому, та що йому завдано майнової шкоди у зв'язку із знеціненням зазначеного майна та неможливістю ним користуватись.ОСОБА_2 не доведено того факту, що ОСОБА_4 відмовляється повернути йому майно, перелік якого міститься у акті опису від 05 червня 2013 року.

Доводи касаційної скарги висновки судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції. При вирішенні вказаної справи судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює.

Відповідно до частин першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Жовківського районного суду Львівської області від 23 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 20 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк