Справа № 463/2715/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Лакомська Ж.І.
Провадження № 22-ц/811/2305/18 Доповідач в 2-й інстанції: Струс Л. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2019 року м. Львів

Справа № 463/2715/15-ц

Провадження № 22-ц/811/2305/18

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів з розгляду цивільних справ:

головуючого Струс Л.Б.

суддів Левика Я.А., Цяцяка Р.П.

секретар Бадівська О.О.

за участю представників ОСОБА_1 , ОСОБА_2., ОСОБА_6

розглянув апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4

на рішення Личаківського районного суду м.Львова від 19 квітня 2016 року у складі судді Лакомської Ж.І.

у справі

за позовом ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до ОСОБА_3 , треті особи : ОСОБА_7 , Личаківська районна адміністрація Львівської області, Львівська міська рада про демонтаж самочинного будівництва, приведення будинку та земельної ділянки до попереднього стану,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_5 , ОСОБА_6 звернулися з позовом до ОСОБА_3 , третіх осіб ОСОБА_7 , Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради, Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області, Львівської міської ради про демонтаж самочинного будівництва, приведення будинку та земельної ділянки до попереднього стану.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково.

Зобов`язано ОСОБА_3 привести житловий будинок та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 до попереднього стану: демонтувати самочинно влаштовані конструкції трьох спарених гаражів, тамбур, позначений в технічному паспорті від 30.08.2010 року під літ. «а1-1» та відновити стан підвалу будинку, що існував до переобладнення такого під житло.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 , ОСОБА_6 243 грн. 60 коп. судового збору.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 24 листопада 2016 року рішення Личаківського районного суду міста Львова від 19 квітня 2016 року в частині зобов`язання ОСОБА_3 привести житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 до попереднього стану: демонтувати самочинно влаштовані конструкції трьох спарених гаражів, тамбур, позначений в технічному паспорті від 30.08.2010 року під літ. «а1-1» та відновити стан підвалу будинку, що існував до переобладнення такого під житло слід скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні цих позовних вимог відмовлено.

В решті рішення суду залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 25 липня 2018 року рішення апеляційного суду Львівської області від 24 листопада 2016 року скасовано, справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Личаківського районного суду м.Львова від 19 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до ОСОБА_3 , треті особи : ОСОБА_7 , Личаківська районна адміністрація Львівської області, Львівська міська рада про демонтаж самочинного будівництва, приведення будинку та земельної ділянки до попереднього стану, передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 вказує, що вважає рішення незаконним, необгрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Зокрема, зазначає, що ухвалюючи оскаржуване рішення, суд зобов`язав відповідача демонтувати конструкції трьох спарених гаражів та тамбур, позначений в технічному паспорті від 30.08.2010 року під літ. «а-1», тоді, коли вони на час розгляду справи та ухвалення рішення вже не мали статусу самочинно влаштованих відповідно до Наказу № 4 від 09.06.2012 року Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства № 4 від 09.06.2012 року «Про внесення змін до пункту 3.2 розділу 3 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна». Вважає, що позивачі не надали суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідачами проведено переобладнання приміщень підвалів під житло.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Зважаючи на положення п. 8 ч. 1 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», п. 3 Розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402 - VІІІ Апеляційний суд Львівської області здійснює свої повноваження до початку роботи новоутвореного апеляційного суду у відповідному апеляційному окрузі.

Відповідно до пункту 9 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У зв`язку із зазначеним справа підлягає розгляду у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України № 452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий - Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

За частиною 6 статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.4 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Судом встановлено, що будинок АДРЕСА_1 належить ОСОБА_5 - 8/25 ідеальних частин, ОСОБА_8 З. - 3/25 ідеальних частин, ОСОБА_3 - 22/50 ідеальних частин, ОСОБА_7 3/25 ідеальних частин. Така обставина є обов`язковою для суду при розгляді даної справи. Крім того обставини належності будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_5 , ОСОБА_9 . З ., ОСОБА_3 саме на праві спільної часткової власності підтверджується реєстраційними посвідченнями від 24 грудня 1987 року №2607, від 26 червня 1989 року №1856, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 21 грудня 2004 року №5960347 (а.с.5,6,7). Крім того наведеним вище рішенням суду встановлено, що ОСОБА_3 було самочинно були збудовані фундамент та житлова прибудова до будинку.

У відповідності до ч.1 та ч.2 ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ч.1 ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відтак, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі.

Тому неможливим є існування одночасно права спільної часткової власності та власності на окреме майно.

Відтак, доводи відповідача ОСОБА_3 про належність їй права власності конкретні приміщення будинку АДРЕСА_1 не заслуговують на увагу та спростовуються матеріалами справи.

В силу приписів ч.2 ст.358 ЦК України співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Виходячи з аналізу зазначеної правової норми слід дійти висновку, що ця норма регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності.

Відповідно до ч.1 ст.364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Відповідно до ч.3 ст.364 ЦК України вказаної статті у разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Згідно з ч.1 та ч.2 ст.367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

Таким чином, встановлення співвласниками порядку користування будинком з виділенням конкретних приміщень у натурі не припиняє право спільної часткової власності, тому що такі частини не перетворюються в об`єкт самостійної власності кожного з них. При цьому порядок користування спільним майном не впливає на порядок розпорядження спільним майном.

Викладена позиція узгоджується із висновками Верховного Суду України, наведеними у постанові від 03 квітня 2013 року, які в силу ч.1 ст.360-7 ЦПК України мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

У 2009 році ОСОБА_3 без відповідних дозвільних документів проведено перепланування й переобладнання підвалу будинку

АДРЕСА_1 під житло, а саме - замість приміщень: під літ. ІІ, площею 11,0 кв. м, влаштовано приміщення під номером 1-13, площею 12,2 кв. м, замість приміщення під літ. ІІІ, площею 15,6 кв. м, влаштовано приміщення під номером 1-14, площею 0,9 кв. м, під номером 1-15, площею 4,4 кв. м, під номером 1-16, площею 7,4 кв. м, замість приміщення під номером IV, площею 16,0 кв. м, влаштовано приміщення під номером 1-17, площею 16,5 кв. м, а замість приміщення під номером V, площею 20,6 кв. м, влаштовано приміщення під номерами 1-10 та 1-11, площею 6,3 кв. м та 13,7 кв. м відповідно. У підвальних приміщеннях обладнано санвузол та кухню, частину перегородок демонтовано та встановлено нові перегородки із дверними прорізами. Також ОСОБА_3 здійснено прибудову до вказаного будинку тамбуру під літ. а1-1 та залито фундаменти під три спарених гаражі. Вказані обставини підтверджуються технічним паспортом та поверховими планами будинку складеними обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», розпорядженнями Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради від 31 березня 2011 року № 178, від 11 лютого 2013 року № 44, приписом інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області від 17 серпня 2010 року № 1л/161-ф Розпорядженням Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради від 31 березня 2011 року № 178 «Про самочинно збудований фундамент і житлову прибудову на АДРЕСА_1 та переобладнання підвального поверху» визнано, що перепланування підвалу будинку АДРЕСА_1 під житло, прибудований до вказаного будинку тамбур та фундаменти під гаражі є самочинними та запропоновано ОСОБА_3 демонтувати самовільно збудований фундамент та привести підвальний поверх і будинок до попереднього стану.

На виконання вказаного розпорядження Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради 10 червня 2011 року подала позов до

ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 . , ОСОБА_7 , про демонтаж самочинного будівництва та приведення підвального поверху будинку АДРЕСА_1 до попереднього стану, що передував самочинному переобладнанню Згідно із статтею 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Будівництвом, яке здійснюється з істотним порушенням будівельних норм і правил, вважається у тому числі будівництво, яке хоча і здійснюється за наявності проекту, але з порушенням державно-будівельних норм та санітарних правил, що загрожують життю та здоров`ю людини у разі невиконання приписів інспекції державного архітектурно-будівельного контролю про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил тощо.

У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права

(стаття 391 ЦК України), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 391 ЦК України).

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» від 12 червня 2009 року № 5 роз`яснено, оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

Відповідно до приписів ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України право розпоряджатися майном належить власнику.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

У відповідності до приписів ч.1 ст.60 ЦПК України ( в редакції яка діяла на час винесення рішення суду першої інстанції) кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ч.4 вказаної статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відтак суд приходить до висновку про те, що відповідачем ОСОБА_3 не представлено належних та допустимих доказів того, щодо погодження позивачами проведеного нею самочинного будівництва.

Відповідно до ст.376 ЦК України, що діяла на момент будівництва, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Необхідність належно погодженого проекту та дозволу для здійснення нового будівництва, реконструкції, реставрації, капітального ремонту, впорядкування об`єктів містобудування, розширення та технічного переоснащення підприємств вимагалась діючим на той час Закону України «Про планування і забудову територій» та Законом України «Про архітектурну діяльність».

Згідно ст.152 ЖК України, в редакції, що діяла на момент здійснення відповідачкою робіт, переобладнання і перепланування жилого будинку (квартири), що належить громадянинові на праві приватної власності, провадяться з дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів.

Відповідного проекту та дозвільних документів відповідачем не надано, відтак суд погоджується із доводами позивача про те, що перепланування та будівництво, що здійснене відповідачкою є самочинним.

Крім того, відповідачем не надано доказів введення будівництва в експлуатацію, оформлення правовстановлюючих документів та реєстрації права власності на новостворені об`єкти.

Вказане будівництвом визначено як самочинне в рішеннях суду у справі №463/85/13. Така обставина має преюдиційне значення для даної справи. Наявність такого будівництва вказана як одна із підстав неможливості поділу будинку в натурі або виділу в натурі часток співвласників.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи позовні вимоги частково районний суд прийшов до правильного висновку про те, що будівництво порушує права позивачів, адже останні позбавлені можливості реалізувати своє право щодо розпорядження майном, зокрема виділити свою частку в натурі, а підвальні приміщення, на які мають права при поділі позивачі є переплановані під житло. Також права позивача порушуються неможливістю повноцінного користування та володіння присадибною земельною ділянкою

Отже, доводи апеляційної скарги є не обґрунтованими, не підлягають задоволенню та не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції порушено норми матеріального чи процесуального права під час розгляду даної справи, а тому оскаржуване рішення суду належить залишити без змін.

Колегія суддів вважає, що cудом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не убачає.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому його відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м.Львова від 19 квітня 2016 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 06 вересня 2019 року.

Головуючий

Судді