Номер провадження: 22-ц/813/521/19
Номер справи місцевого суду: 496/2215/17
Головуючий у першій інстанції Пендюра Л.О
Доповідач Черевко П. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.02.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого - Черевка П.М.
Суддів - Дрішлюка А.І., Драгомерецького М.М.,
за участю секретаря Фабіжевської Т.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Одесі справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 19 лютого 2018 року у справі за позовом Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виселення,

ВСТАНОВИВ:

07.07.2017 року Військова частина НОМЕР_1 звернулась до суду з зазначеним позовом, в якому просила виселити відповідачів з будівлі №49 військового містечка «Дальник 6», що розташована за адресою Одеська область, Біляївський район, смт Хлібодарське, без надання іншого житлового приміщення. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначав, що в оперативному веденні військової частини НОМЕР_1 заходиться будинок АДРЕСА_1 , який перебуває на балансі квартирно-експлуатаційного відділу міста Одеса. В ході перевірки було встановлено, що у зазначеній будівлі без достатніх на те правових підстав проживають відповідачі, які не являються військовослужбовцями військової частини НОМЕР_1 (та військовослужбовцями взагалі), тому не мають ніякого відношення до військової частини, а відповідно і права на проживання у військовому містечку. Будь-які документи, які б підтверджували законність проживання відповідачів у будівлі АДРЕСА_1 » відсутні. Крім того, позивач вказував, що дана будівля за генеральним планом військового містечка та таблиці експлікації рахується як склад і станом на березень 2017 року перебуває у аварійному стані, оскільки жодного виду ремонту будівлі не проводилось за відсутності коштів, що підтверджується актом щодо здійснення перевірки стану земельних ділянок та законності використання цих ділянок від 29.03.2017 року. Нежитлова будівля, в якій проживають відповідачі, являється об`єктом підвищеної небезпеки і відповідно є потенційно небезпечною для життя. Військова частина НОМЕР_1 посилалася на те, що відповідачами свідомо порушуються вимоги діючого законодавства, зокрема статей 10, 50 Житлового кодексу Української РСР, так як саме вони відповідають за схоронність та технічне обслуговування ввірених їм квартир, будівель, а тому повинні дбайливо ставитись до жилих приміщень, тримати їх у відповідності до усіх санітарних і технічних норм, а у разі невиконання даних умов підлягають виселенню, згідно з пунктом 3.17 наказу Міністерства оборони України №737 «Про затвердження інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями». Крім того, п.2.20 вказаного наказу передбачено, що щороку з 1 жовтня по 30 грудня з метою перереєстрації облікових справ військовослужбовці та особи, звільнені з військової служби, повинні надати до житлових комісій довідки за формами Ф-3, Ф-5, Ф-7. Житлові комісії військових частин у цей самий строк здійснюють перевірку житлових умов осіб, які перебувають на обліку, а представники житлових комісій уточнюють, а за потреби коригують облікові списки. Жодних документів з боку відповідачів на адресу житлової комісії надано не було. Відповідачі, перебуваючи у житловій будівлі та утримуючи службове приміщення, перешкоджають здійснювати свої права володіння та користування квартирно-експлуатаційного відділу міста Одеса та унеможливлюють здійснювати Міністерством оборони України свого права щодо розпорядження своїм майном. Позивач зазначав, що використання аварійного житлового приміщення відповідачами призводять до порушення прав квартирно-експлуатаційного відділу міста Одеса та Міністерства оборони України взагалі. Також, на підставі доручення Міністра оборони України, доведеного розпорядженням начальника Головного квартирно-експлуатаційного управління від 18.07.2010 року №303/4/15/1358 на теперішній час здійснюється державна програма повернення службових квартир та житлових приміщень в гуртожитках до житлового фонду гарнізонів особами, які їх безпідставно утримують. 02 червня 2017 року представником юридичної групи військової частини НОМЕР_1 у присутності двох свідків відповідачу ОСОБА_1 було вручено лист-попередження з вимогою добровільного залишення аварійної будівлі № 49, але ніяких дій з боку відповідачів не прослідувало.

Посилаючись на ці обставини, позивач Військова частина НОМЕР_1 просила задовольнити позов.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 19.02.2018 року Військовій частині НОМЕР_1 в позові до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виселення з будівлі №49 військового містечка «Дальник 6», яка розташована за адресою Одеська область, Біляївський район, смт. Хлібодарське, без надання іншого житлового приміщення відмовлено.

Вважаючи рішення суду постановленим з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, Військова частина НОМЕР_1 звернулася до апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Біляївського районного суду Одеської області від 19.02.2018 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи та обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Відповідно до ч.1 п.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову Військовій частині НОМЕР_1 , суд обґрунтовано дійшов зазначеного висновку.

Судом встановлено, що згідно з п.6.13 Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони України № 737 від 30.11.2011 року, усі спори щодо виселення вирішуються в судовому порядку. Здійснення представництва в судових органах покладається на орган, на балансі якого перебуває казарма.
Позивач зазначав, що в його оперативному веденні заходиться будинок АДРЕСА_1 , який перебуває на балансі квартирно-експлуатаційного відділу міста Одеса та надав суду акт прийому передачі казармено-житлового фонду, комунальних споруд і обладнання, квартирного майна і території військового містечка № НОМЕР_2 «Дальник-6» н.п. Жовтень від 30.09.2005 року, відповідно до якого А3714 здала, а військова частина НОМЕР_1 прийняла технічну документацію на казармено-житловий фонд, комунальні споруди та інше, про те позивачем не надано правовстановлюючого документа на спірну будівлю, на підставі якого можна встановити на чийому балансі знаходиться вказане приміщення, його правовий статус.
Твердження позивача про те, що будівля, в якій проживають відповідачі, знаходиться в аварійному стані, судом вірно не прийнято до уваги, оскільки позивачем не надано відповідного інженерно-технічного висновку про аварійність спірної будівлі. При цьому суд вважав довідку по будівлі (складу) АДРЕСА_1 та акти від 31.05.2017 року та 29.03.2017 року про перебування складу АДРЕСА_2 в аварійному стані як неналежні та недостовірні докази, оскільки вказана довідка та акти підписані військовослужбовцями, але відомостей, що вони є спеціалістами в галузі будівництва та мають право давати такі висновки суду не надано (а.с. 14-16; 17-23; 29).
Посилання позивача на те, що відповідачі без відповідних правових підстав проживають у спірній будівлі, суд обґрунтовано не взяв до уваги, виходячи з наступного.
Згідно з довідкою (виписки з домової книги про склад сім`ї та прописки) Хлібодарської селищної ради Біляївського району Одеської області № 687 від 08.06.2017 року, ОСОБА_1 постійно мешкає та зареєстрована в АДРЕСА_3 . Особистий рахунок відкритий на ОСОБА_1 . В будинку є вода, світло, опалення пічне. На цій житловий площі зареєстровані та мешкають 3 особи ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дата прописки 27.06.1981 рік; ОСОБА_4 син, ІНФОРМАЦІЯ_2 , дата прописки ІНФОРМАЦІЯ_3 ; ОСОБА_3 син, ІНФОРМАЦІЯ_4 , дата прописки ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.102). Факт прописки відповідачів у військовій частині також підтверджується копіями їх паспортів (а.с.95, 103, 106).
Крім цього, особові рахунки по комунальним послугам виписані на ім`я ОСОБА_1 та нею оплачуються, про що свідчать копії особових рахунків та квитанцій (а.с. 111-133).
Чоловік відповідача ОСОБА_1 помер ІНФОРМАЦІЯ_6 на території військової частини 4139«В», причина смерті утоплення у воді, про що свідчить свідоцтво про смерть серії НОМЕР_3 (а.с. 100)
У 2004 році відповідач як вдова колишнього військовослужбовця зверталась до командування в/ч НОМЕР_4 з проханням поставити її на квартирний облік у зв`язку з чим, командир в/ч НОМЕР_4 направив на адресу командира в/ч НОМЕР_5 та голови житлової комісії в/ч НОМЕР_5 її клопотання (а.с.110).
Згідно з положеннями ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України (стаття 12 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей»).
Позивач просив виселити відповідачів та посилався також на ст.ст.109, 116 ЖК Української РСР. Відповідно до ст.109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечено іпотекою відповідного жилого приміщення, а ч.1 ст.116 вказаного Кодексу передбачає, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб проводиться без надання іншого жилого приміщення.
Виселення відповідачів з цих підстав не може здійснюватись, оскільки позивачем не надано доказів про те, що спірне майно є житловим, та що відповідачі руйнують спірне приміщення.
З матеріалів справи вбачається, що відповідачі проживають у будівлі, яка за генеральним планом військового містечка та таблиці експлікації рахується, як склад, тобто не відноситься до житлових приміщень та не призначена для постійного проживання.
Порядок вирішення спору про виселення із нежитлового приміщення містить своє роз`яснення в п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникають в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року №2, з наступними змінами, згідно з яким при розгляді спорів, що не урегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства, тому на підставі саме норм, що регулюють договір майнового найму, а не житлового законодавства, вирішуються вимоги про виселення з приміщень, що не входять до складу житлового фонду (виробничих і інших нежилих приміщень, вагончиків, збірно-розбірних, пересувних, контейнерних та інших підсобних споруд).
Відповідно до положення ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави володіє цим майном, а ст. 391 вказаного Кодексу передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Факт безпідставного проживання відповідачів, які вселились у спірну будівлю з дозволу командира військової частини НОМЕР_6 (у теперішній час військова частина НОМЕР_1 ), сторонами не оспорювався, тому доказуванню не підлягає.
Крім цього, у спірних правовідносинах суд обґрунтовано не вбачав підстав для застосування норм ст.116 ЖК Української РСР, а отже відсутні законні підстави для виселення відповідачів із вказаної будівлі.
З довідки Хлібодарської селищної ради Біляївського району Одеської області № 1022 від 21.08.2017 року вбачається, що ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 . Хлібодарською селищною радою житлом не забезпечувались (а.с.108).
Ст.8 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» гарантовано, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Колегія суддів погоджується, що при вирішенні спірних правовідносин суд застосовув практику Європейського суду з прав людини, зокрема Рішення Європейського суду з прав людини у Справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) від 2 грудня 2010 року щодо застосування принципу співмірності та справедливості.
Втручання у право на повагу до житла відповідачів має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин із іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла.
Виселення відповідачів із спірної будівлі, яке є нині для них єдиним житлом, становитиме для них надмірний тягар, зробить їх безпритульними та порушить їх конституційне право на повагу до житла, а також вплине на їх приватне та сімейне життя, на їх права та законні інтереси.
Враховуючи викладене, суд вірно вважав, що в позові слід відмовити, а клопотання відповідачів на застосування строку позовної давності залишити без задоволення, оскільки позивачу було відмовлено у позові, тому підстав для застосування строку позовної давності немає.

Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає, що районний суд повно і всебічно дослідив обставини у справі, правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Посилання автора апеляційної скарги на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи як на підстави для скасування оскаржуваного рішення є необґрунтованими, оскільки спростовані дослідженими судом обставинами, яким дана правильна правова оцінка.

Доводи апеляційної скарги не є істотними і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргуВійськової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.
Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 19 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 25 лютого 2019 року.

Головуючий П.М. Черевко

Судді: А.І. Дрішлюк

М.М. Драгомерецький