Постанова

Іменем України

04 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 753/21044/14-ц

провадження № 61-16607св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

треті особи: Дарницька районна у м. Києві державна адміністрація, ОСОБА_4 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 23 липня 2015 року у складі судді Сухомлінова С. М. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 13 жовтня 2016 року у складі колегії суддів:

Рейнарт І. М., Кирилюк Г. М., Панченко М. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У грудні 2009 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Дарницька районна у м. Києві державна адміністрація, ОСОБА_4 , про усунення перешкод у здійсненні права власності, стягнення суми та відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що він є власником будинку

АДРЕСА_1 та земельної ділянки, площею 0,10 га, розташованої за зазначеною адресою. Користувачами суміжної земельної ділянки на АДРЕСА_2 є

ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , які незаконно захопили частину належної йому земельної ділянки, чим позбавили його права володіти та розпоряджатися належним йому майном і своїми неправомірними діями завдали моральної шкоди.

Посилаючись на наведене, позивач, з урахуванням збільшення позовних вимог, просив зобов`язати відповідачів усунути перешкоди у здійсненні ним права власності та користуванні земельною ділянкою шляхом визнання за ним права користування спірною земельною ділянкою в розмірі 17 кв. м, яка примикає до земельної ділянки, що належить йому на праві власності, і межує з земельною ділянкою, якою користуються відповідачі; відновити стан спірної земельної ділянки в розмірі

61,05 кв. м шляхом знесення споруд, що розташовані на ній, власними силами відповідачів або за їхні кошти; встановити межі земельних ділянок та встановити відповідні межові знаки; заборонити відповідачам вчиняти в подальшому будь-які протиправні дії стосовно нього та належного йому майна, зокрема, направлені на незаконне захоплення належної йому земельної ділянки; стягнути солідарно з відповідачів витрати, понесені за топогеодезичних робіт та роботи з нанесення меж земельних ділянок у розмірі 2 746,00 грн, 100 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди та витрати на правову допомогу у розмірі 52 500,00 грн.

Заперечуючи проти позову ОСОБА_1 , у лютому 2010 року ОСОБА_3 звернулась до нього з зустрічним позовом про усунення перешкод у здійсненні права власності на майно та права користування земельною ділянкою, стягнення суми та відшкодування моральної шкоди.

Зустрічні позовні вимоги мотивуванні тим, що вона разом з ОСОБА_4 є землекористувачами земельної ділянки площею 0,1776 га на АДРЕСА_2 та співвласниками житлового будинку розташованого на зазначеній земельній ділянці.

Звертала увагу на те, що ОСОБА_1 , порушуючи встановлені містобудівельні норми проектування і планування забудови, самочинно будує по АДРЕСА_1 трьохповерховий будинок, а під час незаконного будівництва гаража, який ним використовується як станція технічного обслуговування автомобілів (далі - СТО), ОСОБА_1 було захоплено 1,77 м землі по лінії межі по АДРЕСА_2 , у зв`язку із чим площа захопленої земельної ділянки становить 18 кв. м.

З огляду на викладене, просила зобов`язати відповідача усунути перешкоди у здійсненні нею права власності щодо належного їй майна, розташованого

на АДРЕСА_2 , а саме: власними силами або за кошти відповідача здійснити знесення незаконно побудованого гаража - СТО на землі, захопленій у будинковолодіння, розташованого на АДРЕСА_2 , а саме: перенесення стіни гаража-СТО до відстані не менше 1,0 м до межі сусідньої ділянки

по АДРЕСА_2 від найбільш виступної конструкції стіни. Зобов`язати відповідача звільнити захоплену ним частину земельної ділянки площею 18,0 кв. м по АДРЕСА_2 під час незаконного будівництва гаража-СТО, а саме:

від точки 4 до точки 57а, від точки 57а до бетонної стіни, побудованої ОСОБА_1 впритул до її гаражу, від бетонної стіни, побудованої ОСОБА_1 впритул до її гаражу, до точки 4 - згідно обрису меж земельної ділянки по АДРЕСА_2 . Зобов`язати ОСОБА_1 за власні кошти привести у відповідність з архітектурно-планувальним завданням висоту будинку по АДРЕСА_1 до малоповерхової забудови площею до 200 кв. м. Стягнути з відповідача на її користь витрати, понесені нею у зв`язку із виготовленням топоплану масштабу 1:500, нанесення меж земельної ділянки та отримання чергового кадастрового плану у розмірі 2 911,20 грн, а також 379,80 грн витрат, понесених на поштові відправлення, збори та ксерокопіювання за час розгляду справи судом. Стягнути з відповідача на її користь 10 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.

У квітні 2011 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права власності на майно та права користування земельною ділянкою, про стягнення суми та відшкодування моральної шкоди.

Посилаючись на обставини, які є ідентичними обставинам, викладеним у зустрічному позові ОСОБА_3 , ОСОБА_4 просила зобов`язати ОСОБА_1 власними силами або за кошти відповідача здійснити знесення незаконно побудованого гаража-СТО на землі, захопленій у садиби на АДРЕСА_2 . Зобов`язати відповідача звільнити захоплену ним частину земельної ділянки площею 18,0 кв. м на АДРЕСА_2 під час незаконного будівництва гаража-СТО, а саме:

від точки 4 до точки 57а, від точки 57а до бетонної стіни, побудованої ОСОБА_1 впритул до гаражу ОСОБА_3 , від бетонної стіни, побудованої ОСОБА_1 впритул до гаражу ОСОБА_3 , до точки 4 - згідно абрису меж земельної

ділянки на АДРЕСА_2 . Зобов`язати відповідача за власні кошти привести у відповідність з архітектурно-планувальним завданням висоту будинку по АДРЕСА_2 до малоповерхової забудови площею до 200,00 кв. м. У разі незгоди ОСОБА_1 звільнити самовільно зайняту ним частину земельної ділянки під час незаконного будівництва гаража-СТО і бетонної стіни біля нього -доручити Головному управлінню земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації відновити межу згідно кадастрової справи № :90:200:002 ОСОБА_4 та стягнути з відповідача на її користь вартість виконаних робіт зі винесення в натуру спільної межі по АДРЕСА_2 після визначення вартості виконавцем робіт. Стягнути з відповідача на її користь 13 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 23 липня 2015 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 04 листопада 2015 року, в задоволенні позовів відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, виходив із того, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження порушення його прав та інтересів відповідачами.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні зустрічного позову

ОСОБА_3 та позову ОСОБА_4 , суд першої інстанції виходив із того, що обставини, на які посилаються ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вже були встановлені рішенням Дарницького районного суду м. Києва у 2007 році і на підставі статті 61 ЦПК України 2004 року не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа щодо якої встановлені ці обставини.

У зазначеній справі судом встановлено, що межа між земельними ділянками

по АДРЕСА_2 не порушена, а гараж ОСОБА_1 є таким, що побудований в межах земельної ділянки, яка належить йому на праві власності. Будуючи свій гараж, ОСОБА_1 не порушив права ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , обмежив собі доступ до зовнішньої стіни свого гаража, порушивши при його будівництві вимоги Державних будівельних норм (далі - ДБН). За таких обставин, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не мають права вимагати знесення гаража ОСОБА_1 , а останній на перебудову гаража не погоджується.

З такими висновками суду першої інстанції також погодилась колегія суддів апеляційного суду.

Разом з тим, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 червня 2016 року ухвалу Апеляційного суду

м. Києва від 04 листопада 2015 року в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_3 та позову ОСОБА_4 скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. В іншій частині рішення Дарницького районного суду м. Києва від 23 липня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 04 листопада 2015 року залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду в частині вирішення первісного позову ОСОБА_1 , суд касаційної інстанції визнав правильними висновки судів про його недоведеність.

Скасовуючи оскаржувані судові рішення в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_3 та позову ОСОБА_4 та направляючи справу в цій частині на новий апеляційний розгляд, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ виходила з того, що апеляційний суд належним чином не дослідив та не оцінив те, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 23 травня 2007 року встановлено, що гараж-СТО ОСОБА_1 збудовано впритул до гаража позивачів, чим порушені їх права, крім того при його будівництві було ОСОБА_5 порушено ДБН.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 13 жовтня 2016 року апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відхилено, рішення Дарницького районного суду

м. Києва від 23 липня 2015 року залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_3 та позову ОСОБА_4 , апеляційний суд виходив з того, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 23 травня 2007 року вже було встановлено відсутність порушення прав землекористувачів земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , діями ОСОБА_1 при будівництві гаражу. Встановлені зазначеним судовим рішенням обставини мають преюдиційне значення для суду при вирішенні даної справи і суд не вправі змінювати його, у тому числі шляхом застосування оцінки відповідності будівництва

ОСОБА_1 гаражу будівельним нормам.

Під час неодноразового розгляду судами спорів, які виникали між сторонами щодо меж спірних земельних ділянок, було встановлено, що межа між земельними ділянками № АДРЕСА_3 була порушена зі сторони домоволодіння № 4 , проте, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про знесення побудованого на межі земельних ділянок гаража, який належить родині ОСОБА_2 відмовлено, у зв`язку із ненаданням доказів порушення його прав. В цій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін, як апеляційним судом, так і судом касаційної інстанції.

Разом з тим, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не надали суду доказів порушення їх прав діями ОСОБА_1 , а також не довели, що гараж відповідача за зустрічним позовом збудований на межі земельних ділянок № 2 та №

АДРЕСА_2 .

Враховуючи викладене, колегія суддів вважала, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, надано оцінку доказам, які містяться в матеріалах справи з дотриманням норм процесуального права, а тому підстави для скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 та вимог ОСОБА_4 відсутні.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційної скаргою на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 23 липня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 13 жовтня 2016 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вказує на те, що судами попередніх інстанцій не враховано доказів протиправного зведення гаражу - СТО ОСОБА_1 , незаконно зазначено про те, що ним не порушено права ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на вільне користування земельною ділянкою по АДРЕСА_2 . Крім того, апеляційним судом під час нового розгляду справи не враховано висновків та мотивів ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

від 01 червня 2016 року про направлення справи на новий апеляційний розгляд, чим порушено норми процесуального права.

Посилаючись на те, судами попередніх інстанцій проігноровано докази, які були надані нею на підтвердження позовних вимог та незаконних дій з боку ОСОБА_1 , ОСОБА_4 просила скасувати оскаржувані судові рішення та зобов`язати суд першої інстанції, до якого просила направити справу на новий розгляд, врахувати всі докази в сукупності та надати їм належну правову оцінку.

У січні 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, у якій зазначає про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.

Вказує на те, що судами правильно встановлено, що гараж - СТО побудований ним в межах належної йому на праві користування земельній ділянці, що не спростовано родиною ОСОБА_2 , які є суміжними землекористувачами. Вважає, що під час нового розгляду справи апеляційним судом правильно встановлено фактичні обставини справи, надано оцінку доводам та запереченням сторін та обґрунтовано залишено без змін рішення суду першої інстанції у скасованій касаційним судом частині.

Враховуючи ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 червня 2016 року, зміст оскаржуваної ухвали Апеляційного суду м. Києва від 13 жовтня 2016 року та доводи касаційної скарги, Верховний Суд звертає увагу, що судові рішення переглядаються в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_4 , в іншій частині судові рішення не оскаржуються, а тому касаційним судом не переглядаються відповідно до вимог статті 400 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі.

У статті 388 ЦПК України, в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня

2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справа передана до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам законодавства щодо законності та обґрунтованості.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 є власником будинку

АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 25 травня 1999 року.

Відповідно до державного акта на право приватної власності на землю від 23 травня 2000 року ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, площею 0,1000 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Користувачем суміжної земельної ділянки АДРЕСА_2 є

ОСОБА_4 , про що зазначено у реєстрі земельних ділянок. Домоволодіння, яке розташоване на земельній ділянці АДРЕСА_2 є спільною частковою власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_3

Відповідно до розпорядження Харківської районної державної адміністрації м. Києва від 26 червня 2000 року № 447 ОСОБА_1 надано дозвіл на перебудову індивідуального житлового будинку і господарських споруд по АДРЕСА_1 з виконанням умов забудови земельної ділянки згідно з архітектурно-планувальним завданням, затвердженим Головкиївархітектурою; дозвіл на виконання будівельних робіт по будівництву індивідуального житлового будинку і господарських споруд він повинен був одержати після погодження та затвердження проектно-кошторисної документації у Держархбудконтролі у встановленому порядку.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 23 травня 2007 року у задоволенні позову ОСОБА_3 про зобов`язання ОСОБА_1 знести побудований ним гараж, чим усунути перешкоди в обслуговуванні стіни їхнього гаражу, відмовлено.

Нормативно-правове обґрунтування

Статтями 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено право на звернення до суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до статті 152 Земельного Кодексу України (далі - ЗК України) держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Згідно зі статтею 57 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів.

За змістом частини першої статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною четвертою статті 60 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з`ясованих обставин.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 143 ЦПК України 2004 року для з`ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла, тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до статті 212 ЦПК України 2004 рокусуд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Розглядаючи спір в частині позовних вимог ОСОБА_4 , суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції у порушення положень процесуального закону не виконав вимог ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 червня 2016 року, не врахував мотивів з яких було скасовано попереднє судове рішення апеляційного суду, є безпідставними з огляду на наступне.

Під час нового розгляду справи апеляційний суд виконав вимоги ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

від 01 червня 2016 року щодо необхідності дослідження та оцінки обставин, встановлених рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 23 травня

2007 року про те, що гараж-СТО збудовано ОСОБА_1 впритул до гаража родини ОСОБА_2 , чим порушені їх права, та обґрунтовано відмовив у задоволенні позову ОСОБА_4 , оскільки цим же рішенням встановлено, що саме з боку користувачів земельної ділянки АДРЕСА_2 допущено порушення меж та самовільне захоплення земельної ділянки ОСОБА_1 у зв`язку із зведенням на ній гаражу ОСОБА_3 .

Також апеляційним судом правильно зазначено, що згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи від 17 травня 2006 року межа між земельними ділянками домоволодінь № АДРЕСА_3 , яка існує на час проведення експертизи, відповідає державному акта на право приватної власності на землю, виданого громадянину ОСОБА_1 та плану земельної ділянки. Разом з тим, у мотивувальній частині висновку експертизи зазначено, що фактична межа з боку домоволодіння № 4 зміщена в бік домоволодіння № 2, при цьому площа ділянки № 2 зменшилася, а площа ділянки № 4 збільшилася на 17,3кв.м.

Крім того, ОСОБА_1 є власником земельної ділянки АДРЕСА_1 , право власності якого підтверджено державним актом про право приватної власності на землю, до якого додано план земельної ділянки. Ні право власності, ні державний акт з планом не були оспорені у встановленому законом порядку, а саме вказані документи є належними документами, які підтверджують межі земельної ділянки ОСОБА_1 .

Таким чином, рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 23 травня

2007 року було встановлено відсутність порушення прав ОСОБА_4 та ОСОБА_3 діями ОСОБА_1 при будівництві гаражу. Встановлені судовим рішенням обставини відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України має преюдиційне значення для суду при вирішенні даної справи і суд не вправі змінювати його, у тому числі шляхом застосування оцінки відповідності будівництва

ОСОБА_1 гаражу будівельним нормам.

Апеляційним судом правильно зазначено, що для встановлення дотримання вимог державних будівельних норм або їх порушення при будівництві гаражу як

ОСОБА_1 , так і ОСОБА_3 у справі необхідно призначити будівельно-технічну експертизу. Разом з тим, під час неодноразового розгляду справи, заявник правом на звернення з відповідним клопотанням не скористалась. Право заявити клопотання про призначення експертизи було також роз`яснено представнику ОСОБА_4 та ОСОБА_3 - ОСОБА_2 під час апеляційного розгляду справи, за результатами якого постановлено оскаржувану ухвалу, проте таке право представником відповідачів не реалізоване.

Зазначене також спростовує доводи касаційної скарги щодо необхідності призначення відповідної експертизи у справі та поставити на розгляд експерту питання, які зазначені у прохальній частині касаційної скарги, оскільки доказів того. що заявник або позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3 були позбавленні можливості заявити таке клопотання в суді першої чи апеляційної інстанцій матеріали справи не містять.

Інші доводи касаційної скарги є ідентичними аргументам, що були викладені заявником у її апеляційній скарзі, та є такими, що не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Оскаржувані судові рішення містять висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів та відповідають вимогам процесуального законодавства щодо законності й обґрунтованості.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судовірішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 23 липня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 13 жовтня 2016 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак

Г. І. Усик