КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2019 року м. Київ

Справа № 22-ц/824/677/2019 Головуючий у судді 1-ї інстанції - Корнієнко С.В.

Унікальний №362/5055/16-ц Доповідач - Гаращенко Д.Р.

Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Пікуль А.А., Ратнікової В.М.

при секретарі Гавриленко М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою Управління Державної міграційної служби України в Київській області на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 24 жовтня 2016 року у справі за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа: Васильківський районний відділ управління Державної міграційної служби України в Київській області про встановлення факту, що має юридичне значення,

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересована особа: Васильківський районний відділ управління Державної міграційної служби України в Київській області.

Просила встановити факт постійного проживання на території України до 24 серпня 1991 року та на 13 листопада 1991 року.

В обґрунтування заяви посилалась на те, що з невідомих їй причин її батьки не оформили їй свідоцтво про народження та паспорт громадянки України відповідно до вимог законодавства.

Встановлення факту постійного проживання на території України необхідно їй для приведення у відповідність власних документів.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 24 жовтня 2016 року заяву було задоволено, встановлено факт проживання ОСОБА_1 станом на 24 серпня 1991 року та на 13 листопада 1991 року.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Управління Державної міграційної служби України в Київській області (далі - УДМС України в Київській області), 03 грудня 2018 року, подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на її незаконність та необґрунтованість, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального та матеріального права, просило рішення суду скасувати та в задоволенні заяви відмовити.

В обґрунтування апеляційних вимог, посилалось на те, що факт проживання заявника на території України станом на 24 серпня 1991 року та на 13 листопада 1991 року було встановлено судом першої інстанції із залученням неналежної заінтересованої особи - Васильківський районний відділ Управління Державної міграційної служби України в Київській області.

Відповідно до Положення про Управління Державної міграційної служби України в Київській області, затвердженого наказом ДМС №28 від 18 липня 2011 року, Васильківський районний відділ Управління Державної міграційної служби України в Київській області є районним відділом УДМС в Київській області та утворений без створення юридичної особи, а тому належною заінтересованою особою є саме УДМС в Київській області.

Згідно з положеннями Постанови Ради Міністрів СРСР №677 від 28 серпня 1974 року «Про затвердження Положення про паспортну систему в СРСР», заявник повинна була надати відомості щодо зняття її з реєстрації в країні походження та про постановлення на реєстрацію в Українській РСР, яке враховуючи вказаний в судовому рішенні строк (1985 рік) позбавляло останню можливості здійснити імміграцію до України самостійно, а лише у супроводі батьків. Будь-який документів на підтвердження цих обставин матеріали справи не містять.

Встановлення даного факту необхідно заявнику для набуття в подальшому громадянства України зі зверненням до органу міграційної служби для проходження процедури оформлення набуття або для підтвердження належності до громадянства України відповідно до положень Закону України «Про громадянство України».

Встановлені судом першої інстанції обставини на підставі неналежних доказів, які не спростовують висновки суду.

Відповідно до пп. 17 п.1 ст.1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» посвідка про тимчасове проживання є документом, який посвідчує особу іноземця або особи без громадянства, однак таких документів матеріали справи не містять.

Інформації щодо постійного проживання заявника або її батьків, родичів на території України, а також відомості щодо реєстрації їх місця проживання в облікових записах УДМС в Київській області та матеріалах справи відсутні.

За перевіркою здійсненою територіальними органами ДМС заявник на території України із заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не зверталась, статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не отримувала, клопотань щодо продовження строку перебування в Україні, надання дозволу на імміграцію, оформлення посвідки на постійне або тимчасове проживання, не подавала.

Таким чином висновки суду першої інстанції щодо проживання ОСОБА_1 станом на 24 серпня 1991 року та на 13 листопада 1991 рокуна території України нічим не підтверджуються, а дослідження факту виїзду заявника за межі території України судом першої інстанції взагалі не здійснювалось.

В судовому засіданні представник апелянта апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні заяви.

Інші учасники процесу повідомлялись судом належним чином про дату, час, і місце розгляду справи по суті, причини своєї неявки суду не повідомили.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка у судове засідання сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про день, час та місце розгляду справи не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, представника апелянта, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 народилась 01 березня 1979 року в м. Азербайджан, але з 1985 року постійно проживала з батьками та продовжує проживати на території України.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до статей 234, 235 ЦПК України (в редакції, що діяла на день прийняття оскаржуваного рішення) справа про встановлення факту, що має юридичне значення, розглядається в порядку окремого провадження за участі заявника і заінтересованих осіб.

У відповідності до змісту частини 1 статті 234 ЦПК України (в редакції, що діяла на день прийняття оскаржуваного рішення), окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Частиною 2 статті 256 ЦПК України (в редакції, що діяла на день прийняття оскаржуваного рішення) визначено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти і об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного і обґрунтованого рішення.

Відповідно до статті 258 ЦПК України, в редакції чинній на час розгляду заяви, серед іншого, у заяві про встановлення факту, що має юридичне значення обов`язково зазначається мета встановлення такого факту та причина неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт.

Прийнявши до розгляду заяву про встановлення факту постійного проживання на території України суд не звернув уваги на те, що у заяві не вказана ні мета встановлення такого факту, ні причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт. Зазначення заявником, що встановлення факту родинних відносин необхідно їй для приведення у відповідність власних документів не свідчить про те, що ним у заяві вказано мету встановлення такого факту, оскільки вказана ним мета не свідчить про юридичну значимість встановлення такого факту.

З матеріалів справи вбачаться, що будь - які повістки чи повідомлення про день та час судового розгляду учасникам справи не направлялися, оригінали поданих заявником документів не перевірялися.

Відтак, прийнявши заяву про встановлення факту, що має юридичне значення, у якій не було вказано мети встановлення такого факту, розглянувши справу без повідомлення учасників справи, не встановивши мету встановлення такого факту та причину неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт під час судового розгляду суд не мав правових підстав для ухвалення рішення про задоволення заяви.

У матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження обставин, викладених у заяві.

При цьому судом не було залучено до участі у справі орган, який вирішує питання щодо надання громадянства України, а саме Управління Державної міграційної служби України у Київській області.

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні заяви.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 376, 381, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Київській області задовольнити.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 24 жовтня 2016 року скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складений 21 лютого 2019 року.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді А.А. Пікуль

В.М. Ратнікова