Ухвала

Іменем України

08 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 351/700/15-ц

провадження № 61-2432ск19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Черняк Ю. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 26 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення курсової різниці за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення курсової різниці, інфляційних та 3 % річних за договором позики.

Рішенням Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 04 вересня 2018 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 заборгованість у розмірі 766 578 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 26 грудня 2018 року рішення Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 04 вересня 2018 року скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_4 про стягнення курсової різниці в розмірі 766 578 грн за договором позики відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 26 грудня 2018 року і залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно із положеннями частини першої статті 400 ЦПК України, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Дослідивши матеріали касаційної скарги ОСОБА_4, колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, з урахуванням наступного.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами для касаційного провадження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України передбачено, що суд у порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Згідно із пунктом 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України, у справі з ціною позову, що не перевищує п'ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), а також у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо: правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Ціна позову у даній справі становить 766 578 грн, яка станом на 01 січня 2019 року не перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 921*500=960 500).

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 07 лютого 2011 року ОСОБА_5 позичила у ОСОБА_4 215 120 грн, що еквівалентно 26 890 доларів США, які зобов'язалась повернути до 07 лютого 2012 року, що підтверджується розпискою.

Відповідно до розписки від 22 лютого 2011 року ОСОБА_5 позичила у ОСОБА_4 94 160 грн, що еквівалентно 8 560 євро, які зобов'язалась повернути до 22 грудня 2011 року.

Згідно із розпискою від 07 квітня 2011 року ОСОБА_5 позичила у ОСОБА_4 41 600 грн, які зобов'язалась повернути до 07 травня 2011 року.

Відповідно до розписки від 22 серпня 2011 року ОСОБА_5 позичила у ОСОБА_4 9 590 доларів США, які зобов'язалась повернути до 22 вересня 2011 року.

Рішенням Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 02 липня 2013 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 450 998 грн заборгованості за договорами позики.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У позовній заяві ОСОБА_4, поданій у травні 2015 року до Снятинського районного суду Івано-Франківської області, просив суд стягнути з ОСОБА_5 633 129 грн 67 коп. курсової різниці, інфляційних та 3 % річних за договором позики.

У заяві про збільшення позовних вимог від 22 листопада 2017 року ОСОБА_4, посилаючись на те, що внаслідок неналежного виконання ОСОБА_5 рішення Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 02 липня 2013 року він зазнав втрат у розмірі 766 578 грн у зв'язку зі зміною курсу валют, просив суд стягнути з ОСОБА_5 курсову різницю у зазначеному розмірі.

Апеляційний суд дійшов висновку, що вимоги позивача є безпідставними. ОСОБА_4, реалізуючи своє право на звернення до суду і принцип диспозитивності щодо можливості самостійно визначати позовні вимоги та спосіб захисту порушеного права, звернувся у 2013 році до суду з позовом про стягнення заборгованості за договорами позики у розмірі 427 326 грн, інфляційних витрат у розмірі 5 592 грн 61 коп. та трьох процентів річних у розмірі 18 080 грн. Рішенням Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 02 липня 2013 року позов задоволено у повному обсязі. Рішення набрало законної сили і частково виконано ОСОБА_5

Оскільки ОСОБА_4 сам визначив заборгованість у гривні, погодився із судовим рішенням, яким таку заборгованість стягнуто, і прийняв його часткове виконання, він не має права на стягнення курсової різниці.

Крім того, відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 750/8676/15-ц, курсова різниця жодним чином не може бути упущеною вигодою, оскільки кредитор міг і не отримати такі доходи. Коливання курсу валют, що призвело до курсової різниці, не можна розцінювати як неправомірні дії боржника, які призвели до позбавлення кредитора можливості отримати прибуток.

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції належним чином дослідив та дав оцінку поданим сторонами доказам, врахував всі обставини справи і дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Оскільки правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, то колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Доводи касаційної скарги висновку суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Керуючись частиною другою статті 389, пунктом 5 частини другої, частинами четвертою і п'ятою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 26 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення курсової різниці за договором позики відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: Ю. В. Черняк

Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник