Провадження №22-ц/812/1309/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

10 вересня 2019 року м. Миколаїв

колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Кушнірової Т.Б. та Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Цуркан І.І.

без участі учасників справи, які належним чином повідомлені про час та місце судового засідання,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу №485/2733/13-ц за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу, яку постановив Снігурівський районний суд Миколаївської області під головуванням судді Квєтка Іванни Анатоліївни у приміщенні цього суду 27 червня 2019 року, повний текст якої складений в той же день, за скаргою ОСОБА_1 на дії (бездіяльність) державного виконавця Снігурівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області,

в с т а н о в и л а :

29 травня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії (бездіяльність) державного виконавця Снігурівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області.

Скарга мотивована тим, що на примусовому виконанні Снігурівського РВ ДВС ГТУЮ у Миколаївській області перебувало виконавче провадження №42164001 з примусового виконання виконавчого листа №2/485/1056/13, виданого Снігурівським районним судом Миколаївської області 27 грудня 2013 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованості у сумі 23792,18 грн. 26 листопада 2014 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі п. 2 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції закону яка діяла на час повернення виконавчого листа.

14 вересня 2015 року на підставі вищезазначеного виконавчого листа було відкрито виконавче провадження №48727453. 23 листопада 2015 року виконавчий документ повернуто стягувачу з аналогічних підстав.

16 березня 2016 року з примусового виконання цього ж виконавчого листа було відкрито виконавче провадження №50525065. В рамках виконавчого провадження державним виконавцем постановами від 22 березня 2016 року накладено арешти на майно боржника та кошти на усіх рахунках в філії МОУ ВАТ «Державний Ощадний банк України» та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК». 19 квітня 2017 року виконавчий лист повернуто стягувачу на підставі п. 2 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Крім того, на примусовому виконанні Снігурівського РВ ДВС ГТУЮ у Миколаївській області перебувало виконавче провадження №56197639, відкрите 16 квітня 2018 року на підставі виконавчого напису №8154, виданого 12 липня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованості у розмірі 256623,52 грн. В рамках вказаного виконавчого провадження 16 квітня 2018 року заступником начальника Снігуріського РВ ДВС ГТУЮ у Миколаївській області винесено постанови, якими накладено арешт на майно боржника та кошти на рахунках в ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», ПАТ «Державний ощадний банк України» та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль».

Враховуючи, що заборгованість перед стягувачем ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» ОСОБА_1 погашена, його представник звернувся до Снігурівського РВ ДВС ГТУЮ у Миколаївській області із заявою про зняття арешту на майно та кошти боржника, але листом начальника Відділу від 20 травня 2019 року йому відмовлено, оскільки державним виконавцем по вказаним вище виконавчим провадженням були винесені постанови про повернення виконавчих документів стягувачу за відсутності майна та коштів, на які можливо звернути стягнення, що унеможливлює зняття арешту.

Посилаючись на викладені обставини, заявник просив визнати неправомірними дії державного виконавця Снігурівського РВ ДВС ГТУЮ у Миколаївській області щодо відмови у знятті арешту з майна та коштів боржника та зобов`язати зняти арешт з його майна та коштів.

В судовому засіданні суду першої інстанції представник заявника ОСОБА_2 .В. у судовому засіданні заявлені вимоги підтримала та просила про їх задоволення.

Представник Снігурівського РВ ДВС ГТУЮ у Миколаївській області Танковська Ю.В. просила про розгляд справи у відсутність їх представника.

Ухвалою Снігурівського районного суду Миколаївської області від 27 червня 2019 року у задоволенні скарги відмовлено.

Ухвала мотивована тим, що, як вбачається з довідки стягувача у виконавчому провадженні, станом на 08 квітня 2019 року боржник не має заборгованості перед АТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Оскільки державним виконавцем на час винесення постанов про повернення виконавчого документа стягувачу не було повідомлено про добровільне виконання боржником рішення суду, ним обґрунтовано застосовані положення п. 2 ч. 1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження».

Виходячи з аналізу норм Закону України «Про виконавче провадження», враховуючи, що повернення виконавчого документа стягувачу без виконання не є підставою для закінчення виконавчого провадження та зняття арешту, а також, що державний виконавець, який виніс постанови про повернення виконавчого документа стягувачу, вже позбавлений права вчиняти будь-які виконавчі дії у цьому виконавчому провадженні без повторного пред`явлення стягувачем виконавчого документу до виконання та за обставин, коли стягувачем виконавчий лист повторно не пред`являвся, а при зверненні до суду боржником не порушувалося питання щодо визнання незаконними або скасування постанов державного виконавця, суд дійшов висновку, що скарга заявника є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволення.

В апеляційній скарзі, яку ОСОБА_1 подав через свого представника ОСОБА_3 , останній просить ухвалу суду скасувати, ухвалити рішення, яким задовольнити вимоги скарги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що на даний час боргових зобов`язань перед ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» у ОСОБА_1 не має, що підтверджується довідкою стягувача. Оскільки між сторонами (боржником та стягувачем) немає спору про право власності (користування) майном, на яке накладено арешт державним виконавцем, і таке право ніким не оспорюється, то скарга боржника щодо зняття арешту з майна та коштів повинна розглядатись у порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково із таких підстав.

Вимоги до судового рішення викладені у ст. 263 ЦПК України.

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону в повній мірі не відповідає.

За приписами ч. 1 ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Зазначене конституційне положення відображено і у п. 7 ч 3 ст. 2 та ст. 18 ЦПК України, згідно з якими судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Порядок виконання судових рішень та повноваження виконавців при вчиненні виконавчих дій визначені Законом України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» Законі України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2006 р. 1404-VІІІ (далі Закон) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Стаття 6 Конституції України визначає, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Згідно з ч. 1 ст. 18 Закону виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Аналогічні положення були передбачені у статтях 1, 11 Закону в редакції, яка була чинною до 05 жовтня 2016 року.

Отже, метою виконавчого провадження є примусове виконання судових рішень.

Законом передбачені порядок та підстави оскарження сторонами виконавчого провадження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення.

Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом (ч. 1 ст. 74 Закону).

Згідно з ч. 1 ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

За результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу.

У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги (ст. 451 ЦПК України).

Як встановив суд першої інстанції і таке вбачається з матеріалів справи, постановою від 20 лютого 2014 року головного державного виконавця ДВС Снігурівського районного управління юстиції Миколаївської області Бусахіна О.С. відкрито виконавче провадження №42164001 з виконання виконавчого листа №2/485/1056/13, виданого 27 грудня 2013 року на підставі рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» у сумі 23792,18грн (а.с. 24).

26 листопада 2014 року заступником начальника Відділу Трофименком О.О. винесено постанову про повернення виконавчого листа стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції закону, що діяла на день повернення виконавчого документа, - за відсутністю майна у боржника, на яке можна звернути стягнення.

Постановою заступника начальника ДВС Снігурівського районного управління юстиції Миколаївської області Трофименка О.О. від 15 вересня 2015 року за повторного звернення стягувача ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» відкрито виконавче провадження №48727453 з виконання вказаного виконавчого листа №2/485/1056/13, виданого 27 грудня 2013 року Снігурівським районним судом Миколаївської області.

В процесі здійснення виконавчих дій у даному виконавчому провадженні постановою заступника начальника відділу Трофименка О.О. від 23 вересня 2015 року накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону його відчуження.

23 листопада 2015 року заступником начальника відділу Трофименком О.О. винесено постанову про повернення виконавчого листа стягувачеві на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону, у редакції, яка була чинною на день повернення виконавчого документа, - за відсутністю майна у боржника, на яке можна звернути стягнення (а.с. 22-23).

За повторного звернення стягувача ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до органу державної виконавчої служби Снігурівського районного управління юстиції старшим державним виконавцем Колісниченко Р.С. 16 березня 2016 року відкрито виконавче провадження №50525065 з виконання виконавчого листа №2/485/1056/13, виданого Снігурівським районним судом Миколаївської області 27 грудня 2013 року, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованості у сумі 23792,18грн.

Постановами державного виконавця Колісниченко Р.С. від 22 березня 2016 року накладено арешти на все майно, що належить боржнику із забороною здійснювати відчуження та на кошти, що містяться на рахунках філії МОУ ВАТ «Державний Ощадбанк України», ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК».

19 квітня 2017 року старшим державним виконавцем Відділу Колісниченко Р.С. винесено постанову про повернення виконавчого листа стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону - за відсутністю у боржника майна, на яке можна звернути стягнення (а.с. 6-10).

Згідно з довідкою стягувача АТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 08 квітня 2019 року (а.с.25) ОСОБА_1 станом на 08 квітня 2019 року не має заборгованості перед АТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Пославшись на вказану довідку, представник скаржника звернувся до Снігурівського РВ ДВС ГТУЮ у Миколаївській області із заявою про зняття арешту на майно та кошти боржника.

Листом начальника Снігурівського РВ ДВС ГТУЮ у Миколаївській області Танковської Ю.В. від 20 травня 2019 року відмовлено у знятті арешту, оскільки повернення виконавчого документа стягувачу без виконання не є підставою для закінчення виконавчого провадження та зняття арешту.

Обов`язки та права державного виконавця визначені ст. 18 Закону (ст. 11 Закону в редакції, яка була чинною до 05 жовтня 2016 року).

Так, державний виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Також державний виконавець має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку; накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей

Статтею 32 Закону в редакції, яка була чинною до 05 жовтня 2016 року, передбачено, що заходами примусового виконання рішень є: звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб; звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні; інші заходи, передбачені рішенням.

За положеннями підпунктів 1, 2 ч. 1 ст. 47 в редакції, яка була чинною до 05 жовтня 2016 року, виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо: є письмова заява стягувача; у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону, виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявились безрезультатними.

Відповідно приписів частин 1, 2 ст. 40 Закону у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.

Аналогічні правила були передбачені частинами 1, 2 ст. 50 Закону в редакції, яка була чинною до 05 жовтня 2016 року.

Таким чином, зняття арешту з майна боржника передбачено як наслідок закінчення виконавчого провадження державним виконавцем.

Між тим, виконавчі провадження, відкриті з виконання виконавчого листа №2/485/1056/13, виданого 27 грудня 2013 року Снігурівським районним судом Миколаївської області, не були закінчені, але виконавчий лист повертався стягувачу з підстав відсутності у боржника майна, на яке можна звернути стягнення.

За такого, у державного виконавця при поверненні виконавчого листа були відсутні підстави для зняття арешту, не має для цього підстав і на даний час, оскільки повернення виконавчого документа стягувачу без виконання не є підставою для закінчення виконавчого провадження та зняття арешту.

З урахуванням викладеного колегія суддів погоджується з висновком суду про безпідставність скарги боржника на дії (бездіяльність) державного виконавця щодо зняття арешту з майна та коштів боржника у виконавчих провадженнях №42164001, №48727453, №50525065.

Колегія суддів відхиляє аргументи апеляційної скарги щодо помилковості таких висновків, тому що з аналізу норм Закону можна зробити висновок, що повернення виконавчого документа стягувачу без виконання не є підставою для закінчення виконавчого провадження, а отже й для зняття арешту.

Більш того, суд вірно звернув увагу, що державний виконавець, який виніс постанови про повернення виконавчого документа стягувачу, вже позбавлений права вчиняти будь-які виконавчі дії у цьому виконавчому провадженні без повторного пред`явлення стягувачем виконавчого документу до виконання та за обставин, коли стягувачем виконавчий лист повторно не пред`являвся, а при зверненні до суду боржником не порушувалося питання щодо визнання незаконними або скасування постанов державного виконавця

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що за таких обставин єдиним шляхом захисту прав боржника є оскарження дій державного виконавця, то такий висновок ґрунтується на помилковому тлумаченні норм права, які регулюють примусове виконання судових рішень.

Також колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Як зазначено у скарзі, постановою від 16 квітня 2018 року заступника начальника Снігурівського РВ ДВС ГТУЮ у Миколаївській області Танковської Ю.В. відкрито виконавче провадження №56197639 з виконання виконавчого напису №8154, виданого 12 липня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованості у розмірі 256623,52грн.

В рамках вказаного виконавчого провадження 16 квітня 2018 року заступником начальника Снігуріського РВ ДВС ГТУЮ у Миколаївській області Танковською Ю.В. винесено постанови, якими накладено арешти на все майно боржника та на кошти боржника, що містяться на усіх розрахункових рахунках боржника, відкритих в установах банку та всіх інших відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом та належить боржнику.

Заявник вважав, що накладений в межах даного виконавчого провадження арешт має бути знятий державним виконавцем, а бездіяльність останнього щодо вчинення такої дії є протиправною

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних і суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З поділу системи судів загальної юрисдикції за принципом спеціалізації пов`язане поняття цивільної юрисдикції, яку розуміють як компетенцію суду вирішувати справи в порядку цивільного судочинства.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їхнього відання законодавчими та іншими нормативно-правовими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

У ст. 3 Закону передбачено перелік рішень, що підлягають примусовому виконанню на підставі таких виконавчих документів: 1) виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України; 2) ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом; 3) виконавчих написів нотаріусів; 4) посвідчень комісій по трудових спорах, що видаються на підставі відповідних рішень таких комісій; 5) постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди; 6) постанов органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом; 7) рішень інших державних органів та рішень Національного банку України, які законом визнані виконавчими документами; 8) рішень Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», а також рішень інших міжнародних юрисдикційних органів у випадках, передбачених міжнародним договором України; 9) рішень (постанов) суб`єктів державного фінансового моніторингу (їх уповноважених посадових осіб), якщо їх виконання за законом покладено на органи та осіб, які здійснюють примусове виконання рішень.

Тобто примусовому виконанню підлягають не лише виконавчі документи, видані судами у передбачених законом випадках на виконання судових рішень, але й рішення інших органів.

При виконанні судових рішень учасники справи мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів ДВС, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду (ч. 1 ст. 74 Закону).

Відповідно до пункту 1 ч. 1 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 цього Кодексу).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

В силу ч. 1 ст. 287 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Можна зробити висновок, що частина 1 ст. 287 КАС України передбачає можливість розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність ДВС у будь-якому випадку, за виключеннями, якщо законом встановлено інший порядок судового оскарження рішення, дій чи бездіяльності органів ДВС та виконавців.

За частиною 2 ст. 74 Закону рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів ДВС щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Тобто, якщо законом установлено порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи ДВС до суду, який ухвалив відповідне рішення, як це передбачено для виконання судових рішень, у такому випадку виключається юрисдикція адміністративних судів у такій категорії справ.

Якщо виконанню підлягає рішення іншого органу (не суду) і відсутній спеціальний закон, що передбачає порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності виконавця та посадових осіб органів ДВС, у такому випадку вони підлягають оскарженню в порядку адміністративного судочинства.

Таким чином, юрисдикція спорів щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби залежить від типу виконавчого документа, на підставі якого було відкрите виконавче провадження, а також суб`єктів їх видання.

Отже, за правилами адміністративного судочинства оскаржуються рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця, вчинені під час виконання ухвалених в адміністративній справі судових рішень, а також виконавчих документів, виданих іншими, ніж суд, органами та посадовими особами, оскільки закон не встановлює для такого оскарження іншого порядку судового оскарження.

Аналогічних за змістом висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах від 14 березня 2018 року (справа № 213/2012/16), від 14 листопада 2018 року (№ 161/15523/17), від 06 лютого 2019 року (№ 678/1/16-ц).

Суд не звернув уваги, що заявник звернувся зі скаргою за правилами статті 447 ЦПК України , а також, що заявник оскаржує дії відділу ДВС у межах виконавчого провадження № 56197639 від 16 квітня 2018 року з примусового виконання виконавчого напису № 8154 від 12 липня 2017 року, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу.

Тобто, заявник у цій справі оскаржує дії відділу ДВС також і щодо виконання не судового рішення, а документа, виданого приватним нотаріусом.

З огляду на те, що скаржник подав скаргу на дії відділу ДВС з виконання не лише виконавчого листа, виданого судом, а також і виконавчого документа, виданого іншою посадовою особою (приватним нотаріусом), а не судом, суд першої інстанції помилково розглянув скаргу в цій частині в порядку цивільного судочинства, тоді як такі вимоги підвідомчі адміністративному суду.

Частиною 1 ст. 377 ЦПК України передбачено, що судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Якщо провадження у справі закривається з підстав, визначених пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен повідомити заявникові, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ (частина перша статті 256 ЦПК України).

На виконання вимог ч. 1 ст.і 256 ЦПК України колегія суддів вважає за необхідне повідомити ОСОБА_1 , що розгляд поданої скарги в частині оскарження дій державного виконавця у виконавчому провадженні № 56197639 від 16 квітня 2018 року віднесено до юрисдикції адміністративного суду.

В силу вимог ч. 2 ст. 377 ЦПК України порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Враховуючи викладене ухвала суду в частині вирішення вимог щодо дій (бездіяльності) державного виконавця у виконавчому провадженні № 56197639 від 16 квітня 2018 року підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі в цій частині.

В іншій частині колегія суддів не вбачає підстав для скасування ухвали суду, яка постановлена з дотримання вимог матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо інше не передбачено законом, у разі закриття провадження у справі судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина 7 ст. 141 ЦПК України).

Сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях (пункт 5 частини першої статті 7 Закону України 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір»). Такого клопотання матеріали справи не містять.

З огляду на викладене, а також на те, що в частині вирішених вимог скарги ухвала суду залишена без змін відсутні підстави для розподілу судових витрат.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 377, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково

Ухвалу Снігурівського районного суду Миколаївської області від 27 червня 2019 року скасувати в частині вирішення вимог скарги про оскарження дій (бездіяльності) державного виконавця Снігурівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області у виконавчому провадженні № 56197639 від 16 квітня 2018 року з примусового виконання виконавчого напису № 8154 від 12 липня 2017 року, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу.

Провадження у справі за скаргою в цій частині закрити.

В решті ухвалу суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному поряду до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді Т.Б. Кушнірова

Ж.М. Яворська

________________________________________________

Повний текст постанови складений 10 вересня 2019 року