Постанова

Іменем України

26 червня 2019 року

м. Київ

справа №638/2860/16-ц

провадження № 61-20357св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:Сердюка В. В., Грушицького А. І., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Харківська міська рада,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 жовтня 2016 року в складі судді Штих Т. В. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 09 березня 2017 року в складі колегії суддів: Бездітка В. М., Сащенка І. С., Овсяннікової А. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

Улютому 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Харківської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачка зазначила, щопісля укладання шлюбу з ОСОБА_2 вона з 05 травня 1982 року зареєстрована та проживає в жилому будинку АДРЕСА_1 . 57/100 частин вказаного житлового будинку належало її свекру ОСОБА_3 , 43/100 частин зазначено будинку належали невідомій позивачу особі, яка проживала та вела господарство окремо від її родини. Відповідно до рішень Харківського облвиконкому від 20 жовтня 1986 року № 463, від 21 листопада 1988 року № 394, від 18 вересня 1989 року № 268 «Про знос будинків, що належать громадянам, на правах особистої власності, у зв`язку з відведенням земельних ділянок під державне будівництво» житловий будинок АДРЕСА_1 підлягав знесенню. Вилучення з користування громадян земельних ділянок, на яких розташовані житлові будинки, що належать їм на праві особистої власності та надання житлової площі для відселення мешканців з будинків що підлягають знесенню, здійснювалося згідно з рішеннями міськвиконкому від 11 червня 1986 року № 174/25, від 09 грудня 1987 року № 360-10, від 13 липня 1988 року№ 160-25, від 14 червня 1989 року № 139-60. У 1991 році особі, якій належали 43/100 частин спірного житлового будинку надана житлова площа для відселення, її було знято з реєстраційного обліку у вказаному будинку та вона переїхала в нове житло. У 1990 році ОСОБА_3 була надана житлова площа для відселення і його було знято з реєстраційного обліку у житловому будинку АДРЕСА_1 і до своєї смерті він був зареєстрований та проживав за іншої адресою. Протягом 1990 та 1991 років житло для відселення надано всім мешканцям зареєстрованим в указаному будинку, крім позивачки, всі мешканці були зняти з реєстраційного обліку у житловому будинку АДРЕСА_1 та переїхали в нове житло, проте будинок знесений не був. Позивачка до теперішнього часу мешкає в спірному будинку і вважає, що вона з 1991 року добросовісно заволоділа чужим майном - жилим будинком і надвірними будівлями АДРЕСА_1 . ОСОБА_3 , якому належало 57/100 частин вказаного будинку помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , після його смерті спадщину ніхто не прийняв. У 1999 році Виконавчий комітет Дзержинської районної ради м. Харкова згідно з рішенням від 17 серпня 1999 року № 154/54 анулював реєстрацію правовстановлюючих документів на будинки у зв`язку з наданням мешканцям житла для відселення, у тому числі й на будинок АДРЕСА_1 , не зважаючи на те, що житла для відселення їй надано не було. Вона до теперішнього часу продовжує проживати в цьому будинку, тобто добросовісно та відкрито володіє цим майном більше десяти років, утримує його, підтримує у належному стані, постійно та в повному обсязі сплачує комунальні послуги, які надаються за цією адресою.

Враховуючи наведене, позивачка просила визнати за нею право власності за набувальною давністю на житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 жовтня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що володіння позивачкою спірним житловим будинком з надвірними будівлями не є добросовісним, в розумінні положень статті 344 ЦК України, оскільки вказане домоволодіння підлягало знесенню на підставі рішень Харківського облвиконкому, рішенням Виконкому Дзержинської районної ради м. Харкова від 17 серпня 1999 року № 154/54 анульована реєстрації правовстановлюючих документів на будинок АДРЕСА_1 у зв`язку з наданням мешканцям житла для відселення. Зазначене рішення позивачем не оскаржувалось, є чинним до теперішнього часу, атому відсутні законні підстави для визнання за позивачем права власності на спірний житловий будинок.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 09 березня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що позивачка знала про неможливість набуття нею права власності на вказаний житловий будинок, у зв`язку з тим, що зазначене домоволодіння підлягало знесенню, а тому в цьому випадку відсутня така складова умова набуття права власності за набувальною давністю, як добросовісне заволодіння чужим майном. Крім того, чинним цивільним законодавством не передбачено визнання права власності на майно, яке підлягає знесенню і правова реєстрації якого анульована.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників

Уберезні 2017 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 09 березня 2017 року, в якій проситьскасувати зазначенісудові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзізаявник вказуєна те, що суди безпідставно відхилили її доводи щодо добросовісного характеру набуття (заволодіння) нею права власності на спірний будинок, рішеннями судів будь-яких обставин, які б свідчили про недобросовісність її поведінки не встановлено. Суд апеляційної інстанції взагалі не надав оцінку доказам у справі, які підтверджують відсутність прав інших осіб на спірний житловий будинок. Суди ухилилися від з`ясування дійсних обставин справи.

У липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від представника Харківської міської ради надійшли заперечення на касаційну скаргу, в яких останній просив касаційну скаргу відхилити, рішення судів залишити без змін, посилаючись на те, що позивачка усвідомлювала, що частина спірного житлового будинку належить на праві власності її свекру, а тому вона в силу положень статті 390 ЦК України є недобросовісним набувачем.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 травня 2017 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, витребувано матеріали справи та надано строк для подання заперечень на касаційну скаргу.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів»), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки», у зазначеній справі призначено повторний автоматизований розподіл.

03 червня 2019 року справу розподілено судді-доповідачу.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскількиїх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають вимогам ЦПК України (у редакції на час їхухвалення) щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, щодомоволодіння АДРЕСА_1 підлягало знесенню та знесено на підставі рішень Харківського облвиконкому від 20 жовтня 1986 року № 463, від 21 листопада 1988 року № 394, від 19 вересня 1989 року № 268. Вилучення з користування громадян земельних ділянок, на яких розташовані житлові будинки та надання житлової площі для відселення здійснювалось згідно з рішеннями міськвиконкому 11 червня 1986 року № 174/25,від 09 грудня 1987 року № 360-10, від 13 липня 1988 року № 160-25, від 14 червня 1989 року № 139-60.

Відповідно до листа від 01 квітня 2016 року № 1813 в КП «Харківське міське бюро технічних інвентаризацій» відсутня інвентаризаційна справа на домоволодіння АДРЕСА_1 у зв`язку з тим, що вказане домоволодіння знесено згідно з рішенням Виконкому Дзержинської райради народних депутатів від 12 листопада 1990 року № 672.

Рішенням Виконкому Дзержинської районної ради м. Харкова від 17 серпня 1999 року № 154/54 анульовано реєстрацію правовстановлюючих документів на будинок АДРЕСА_1 у зв`язку з наданням його мешканцям іншого житла для відселення.

Докази на підтвердження того факту, що житловий будинок АДРЕСА_1 на теперішній час існує на законних підставах у матеріалах справи відсутні.

Нормативно-правове обґрунтування

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У частині першій статті 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Аналіз указаної норми дає підстави для висновку, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно.

При цьому необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Отже, суду при вирішенні спору належить встановити саме факт добросовісності заявника на момент отримання ним майна, а саме, що у позивача, як володільця майна не могло бути сумнівів у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Тобто Верховний Суд не має права встановлювати обставини справи і оцінювати докази.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Враховуючи наведене, ухвалюючи оскаржувані рішення, суди, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням вказаних обставин і вимог, дійшли правильного висновку провідсутність визначених статтею 334 ЦК України правових підстав для задоволення позову, оскільки позивачка знала про неможливість набуття нею права власності на вказаний житловий будинок, у зв`язку з тим, що зазначене домоволодіння підлягало знесенню, а тому відсутня така складова умова набуття права власності за набувальною давністю, як добросовісне заволодіння чужим майном. Крім того, чинним цивільним законодавством не передбачено визнання права власності на майно, яке підлягає знесенню і правова реєстрація якого анульована.

Доводи касаційної скарги про те, що позивачка добросовісно володіє спірним житловим приміщення є аналогічними доводам позовної заяви та апеляційної скарги, які були предметом оцінки судів попередніх інстанцій, і судами їм надана належна оцінка, а переоцінки доказівзгідно з положеннямистатті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Суди забезпечили повний та всебічний розгляд справи на основі наданих доказів, рішення судів відповідають нормам матеріального та процесуального права. Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального чи процесуального права, що може бути підставою для скасування судового рішення.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України.

Керуючись статтями 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргуОСОБА_1залишити без задоволення.

Заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 09 березня 2017 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. В. Сердюк А. І. Грушицький
І. М. Фаловська