Дата документу 19.02.2019 Справа № 328/1790/18
ЗапорізькИЙ Апеляційний суд
Є.У. № 328/1790/18 Головуючий у І-й інстанції: Коваленко П.Л.
Провадження № 22-ц/807/673/19 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Полякова О.З.

секретар: Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Заступника прокурора Запорізької області та Державної казначейської служби України на рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 09 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями і діями органів досудового слідства та прокуратури,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями і діями органів досудового слідства та прокуратури,

В обґрунтування позову зазначав, що 26.12.2013 та 28.01.2014 до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості про вчинення кримінальних правопорушень з правовою кваліфікацією за ч.2 ст.307 КК України. 10.02.2014 матеріали досудових розслідувань кримінальних проваджень об'єднані в одне провадження.

Відповідно до витягів з КП №0001512 позивач 09.01.2014 та 20.01.2014 незаконно збував наркотичні засоби. В січні 2014 року права позивача обмежувались та порушувались проведенням щодо позивача негласних слідчих дій, зокрема відеоконтролю та інших. 31.01.2014 позивачу повідомлено про підозру, 10.02.2014 позивачу обрано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту. 20.01.2014 проведено обшук позивача. Вироком Токмацького районного суду Запорізької області від 03.07.2014 позивача засуджено за ч.2 ст.307 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років та 7 місяців з конфіскацією усього майна та взято під варту в залі суду. Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 08.09.2014 апеляційну скаргу захисника позивача Вараниці О.О. залишено без задоволення, а вирок без змін. Рішенням суду касаційної інстанції скасовано ухвалу апеляційної інстанції, кримінальне провадження направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Вироком Токмацького районного суду Запорізької області від 19.02.2016 позивача засуджено за ч.2 ст.307 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років та 7 місяців з конфіскацією усього майна.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 12.08.2016 апеляційну скаргу захисника позивача адвоката Вараниці О.О. задоволено частково, вирок Токмацького районного суду Запорізької області від 19.02.2016 скасовано та призначено новий розгляд в суді першої інстанції. Запобіжний захід щодо позивача тримання під вартою було змінено на особисте зобов'язання строком на 2 місяця.

Вироком Токмацького районного суду Запорізької області від 21.04.2017 позивача виправдано. Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 11.07.2018 апеляційна скарга прокурора залишена без задоволення, а вирок Токмацького районного суду Запорізької області від 21.04.2017 відносно позивача залишено без змін.

З набранням законної сили виправдувальним вироком, відповідно до ст.56 Конституції України, ст.ст.1176, 1167 ЦК України, ст.ст.2, 3, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», в позивача виникло право на відшкодування моральної шкоди, яка позивачу завдана незаконними діями та рішеннями органу досудового розслідування та прокуратури по притягненню до кримінальної відповідальності.

Незаконні дії та рішення прокурора та слідчого завдали позивачу моральних страждань, призвели до погіршення психологічного стану позивача, у зв'язку з тим, що відносно позивача було обрано запобіжний захід тримання під вартою, позивач не міг працювати та забезпечувати свою сім'ю матеріально. У зв'язку з незаконним кримінальним переслідуванням позивач був змушений вживати додаткових заходів для захисту від обвинувачення, доводити свою невинуватість, на що витрачати значний час та сили, це відволікало позивача від звичайних занять, звичайного способу життя.

Враховуючи, що крім 53 місяців перебування під слідством та судом, за що передбачений законом мінімальний розмір відшкодуванням моральної шкоди, за цей час позивач незаконно утримувався під вартою в період з 03.07.2014 по 12.08.2016, тобто повних 26 місяців, вважає, що розмір відшкодування моральної шкоди через незаконне тримання під вартою протягом 26 місяців необхідно додатково збільшити в розмірі мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць тримання під вартою. Це становить 3723 грн. х 26 міс. = 96798 гривні.

Загальний розмір відшкодування моральної шкоди складає 197 319 гривень (мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, встановлений законом, відповідно до строку перебування під слідством чи судом) + 96798 гривень (відшкодування моральної шкоди в зв'язку з незаконним триманням під вартою) = 294 117 гривень.

Посилаючись на зазначені обставини, просив суд стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України, на користь ОСОБА_3, 294 117 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями та рішеннями органів досудового слідства та прокуратури.

Рішенням Токмацького районного суду Запорізької області від 09 жовтня 2018 року позов задоволено повністю.

Стягнуто з Державної Казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку, призначеного для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду на користь ОСОБА_3, 294 117 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями та рішеннями органів досудового слідства та прокуратури.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, Заступник прокурора Запорізької області подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи просить рішення суду змінити в частині стягнення з Державної Казначейської служби України, шляхом списання котів з єдиного казначейського рахунку, призначеного для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду на користь ОСОБА_3 294117 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями та рішеннями органів досудового слідства та прокуратури, постановивши в цій частині нове, яким стягнути на користь ОСОБА_3 1973319 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями та рішеннями органів досудового слідства та прокуратури та суду.

Також не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, Державна казначейська служба України також подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позову у повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та не заперечується сторонами, що позивач був звинувачений у вчиненні злочинів, зокрема, 26.12.2013 до ЄРДР внесені відомості за ч.2 ст.307 КК України у яких зазначено, що 09.01.2014 о 16 годині 20 хвилин, ОСОБА_3, знаходячись біля навчального закладу на території ЗОШ №1, маючи умисел на незаконний збут наркотичних засобів, з корисливих мотивів збув за 70 гривень ОСОБА_6 полімерний пакетик з речовинною рослинного походження сіро-зеленого кольору в висушеному та подрібненому стані.

Також 28.01.2014 до ЄРДР внесені відомості за ч.2 ст.307 КК України, за якими: 20.01.2014 о 16 годині 15 хвилин, ОСОБА_3, в другому під'їзді будинку №19 по вулиці Леніна в місті Токмак, маючи умисел на незаконний збут наркотичних засобів, з корисливих мотивів збув за 95 гривень ОСОБА_6 паперовий згорток, в якому знаходилася речовина рослинного походження сіро-зеленого кольору в висушеному та подрібненому стані.

Як вбачається з вироку Токмацького районного суду Запорізької області від 03.07.2014 по справі №328/915/14-к, 20.01.2014 проведено обшук ОСОБА_3, в зовнішній нагрудній кишені якого виявлено грошові кошти.

31.01.2014 позивачу повідомлено про підозру, що підтверджується повідомленням про підозру від 31.01.2014.

Також з цього ж вироку вбачається що на підставі ухвали суду від 10.02.2014 позивачу обрано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту строком на два місяці, який продовжений на підставі ухвали суду від 25.03.2014, та закінчився 25.05.2014.

Вироком Токмацького районного суду Запорізької області від 03.07.2014 по справі №328/915/14-к позивача засуджено за ч.2 ст.307 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років та 7 місяців з конфіскацією усього майна та взято під варту в залі суду. Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 08.09.2014 апеляційну скаргу захисника позивача Вараниці О.О. залишено без задоволення, а вирок без змін.

Рішенням суду касаційної інстанції скасовано ухвалу апеляційної інстанції, кримінальне провадження направлено на новий розгляд.

Вироком Токмацького районного суду Запорізької області від 19.02.2016 позивача засуджено за ч.2 ст.307 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років та 7 місяців з конфіскацією усього майна. До набрання вироком законної сили залишено позивачу запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 12.08.2016 апеляційну скаргу захисника позивача Вараниці О.О. задоволено частково, вирок Токмацького районного суду Запорізької області від 19.02.2016 відносно позивача скасовано та призначено новий розгляд в суді першої інстанції. Запобіжний захід щодо позивача тримання під вартою було змінено на особисте зобов'язання строком на 2 місяця.

Вироком Токмацького районного суду Запорізької області від 21.04.2017 позивача визнано не винуватим у скоєнні правопорушення, передбаченого ч.2 ст.307 КК України та виправдано, оскільки не доведено, що в його діях є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.307 КК України. Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 11.07.2018 апеляційна скарга прокурора залишена без задоволення, а вирок Токмацького районного суду Запорізької області від 21.04.2017 відносно позивача залишено без змін.

Вирішуючи питання про законність позовних вимог, суд першої інстанції виходив го, що з набранням законної сили виправдувальним вироком, відповідно до ст.56 Конституції України, ст.ст. 1176, 1167 ЦК України, ст.ст.2, 3, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» (далі Закон), в позивача виникло право на відшкодування моральної шкоди, яка позивачу була завдана незаконними діями та рішеннями органу досудового розслідування та прокуратури по притягненню до кримінальної відповідальності.

Незаконні дії та рішення прокурора та слідчого завдали позивачу моральних страждань, призвели до погіршення психологічного стану позивача, у зв'язку з тим, що відносно позивача було обрано запобіжний захід тримання під вартою, позивач не міг працювати та забезпечувати свою сім'ю матеріально.

Суд першої інстанції встановив, що у зв'язку з незаконним кримінальним переслідуванням позивач був змушений вживати додаткових заходів для захисту від обвинувачення, доводити свою невинуватість, на що витрачати значний час та сили, це відволікало позивача від звичайних занять та звичайного способу життя.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до пункту п'ятого статті 3 Закону, відшкодуванню громадянинові підлягає моральна шкода у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду.

Відповідно до частини 3 статті 13 Закону відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Таким чином, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, судова колегія виходить з того, що хоча відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування, але закон визначає лише мінімальну межу відшкодування, та не позбавляє суд можливості обрати розмір відшкодування з урахуванням фактичних обставин справи, наданих сторонами доказів тощо.

Так, пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Відтак визначення розміру моральної шкоди не в мінімальному розмірі є правом суду із урахуванням статті 23 ЦК України та постанови пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди».

Граничний розмір відшкодування такої шкоди законом не встановлений.

У даній справі, визначаючи розмір відшкодування, суд першої інстанції врахував фактичні обставини справи, зокрема, незаконне проведення в ході кримінального провадження обшуку, тривалість перебування (повних 53 місяця та 23 дні) під кримінальним переслідуванням.

Також судом було враховано, що крім 53 місяців перебування під слідством та судом, за що передбачений законом мінімальний розмір відшкодуванням моральної шкоди, за цей час позивач незаконно утримувався під вартою в період з 03.07.2014 по 12.08.2016, тобто повних 26 місяців та 11 днів, а тому суд першої інстанції правомірно вважав, що відшкодування моральної шкоди через незаконне тримання під вартою протягом 26 місяців зумовлює збільшення розміру відшкодування.

Судом наведений розрахунок, з якого він виходив. визначаючи розмір відшкодування, розрахунок обґрунтований, визначений судом розмір відшкодування не суперечить ані закону, ані принципам розумності та справедливості.

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, що внаслідок незаконних дій працівників поліції, прокуратури та суду позивачеві були завдані страждання у вигляді душевних переживань, перебування під ватрою призвело до порушення життєвого ритму та звичайного укладу життя, погіршення відносин з оточуючими.

Наявність моральних страждань особи, воля якої була обмежена та стосовно якої тривалий час здійснювалося кримінальне переслідування, не викликає сумнівів, а тому посилання відповідача на ненадання позивачем доказів заподіяння моральної шкоди та її обґрунтованого розрахунку, не є переконливими.

Також не є переконливим посилання в апеляційній скарзі на те, що суд безпідставно залучив відповідачем Державну казначейську службу.

Згідно зі ст.4 Закону, відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

Статтею 25 Бюджетного кодексу України встановлено, що Державна казначейська служба України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Відповідно до п.п.1 п.35 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 року №845 Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду.

Аналіз зазначених вище норм чинного законодавства свідчить про те, що управління наявними коштами Державного бюджету України, зокрема безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду входить до компетенції Державного казначейства України.

Згідно з висновком, наведеним у рішенні Конституційного Суду України № 12/рп-2001 від 03.10.2001, не допускається відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади за рахунок коштів, що виділяються на утримання цих органів, тому безпідставним є посилання відповідача у апеляційній скарзі на те, що відповідачами в справі мають бути особи, які безпосередньо завдали шкоду, а державне казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало.

Відтак суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, виходив з наявних у матеріалах справи доказів, наданих позивачем у відповідності із процесуальним законом, і керувався принципами змагальності та диспозитивності цивільного судочинства.

Наведені вище обставини свідчать про те, що суд першої інстанції, мотивуючи своє рішення, вірно проаналізував норми закону та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог .

Доводи скарг та матеріали справи не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг та скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Заступника прокурора Запорізької області та Державної казначейської служби України залишити без задоволення.

Рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 09 жовтня 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 25 лютого 2019 року

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков