ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

09 липня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/12880/18

Головуючий у першій інстанції - Литвиненко І. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/824/19

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючої-судді Шитченко Н.В.,

суддів Висоцької Н.В., Мамонової О.Є.,

із секретарем Шкарупою Ю.В.,

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 05 квітня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,

місце ухвалення судового рішення - м. Чернігів,

дата складання повного тексту рішення суду першої інстанції - 10 квітня 2019 року,

час проголошення рішення - 11 год. 28 хв.

У С Т А Н О В И В:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 , у якому просила стягнути з відповідача безпідставно набуті грошові кошти у сумі 338000 грн, мотивуючи заявлені вимоги тим, що під час користування інтернет-банком Приват-24 та виконання операцій з перерахування коштів нею було помилково перераховано на рахунок НОМЕР_1 , відкритий у АТ КБ «ПриватБанк» на ім`я ОСОБА_2 , 338000 грн. Направлена з метою вжиття досудових заходів врегулювання спору відповідачу вимога про повернення коштів з боку останнього у добровільному порядку виконана не була, у зв`язку з чим вона звернулась до суду за захистом своїх порушених прав. Указувала, що між сторонами відсутні боргові зобов`язання, жодних правочинів не укладено, отже підстав для перерахування коштів не існувало.

Рішенням від 05 квітня 2019 року Деснянський районний суд м. Чернігова позов ОСОБА_1 задовольнив. Стягнув із ОСОБА_2 на користь позивача 338000 грн безпідставно набутих грошових коштів. Вирішив питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду та постановити нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що висновки суду про помилку позивача при перерахуванні грошових коштів не відповідають обставинам справи. Так, скаржник зазначає, що перерахування коштів відбувалося двома платежами протягом двох днів, суми платежів є різними, і кожного разу ОСОБА_1 при здійсненні переводу власноручно було вказано ті ж самі (однакові) реквізити рахунку та призначення платежу, що виключає можливість помилки при здійсненні переказів.

Указує, що копії наявних у матеріалах справи квитанцій не тільки не доводять помилку позивача, а навпаки вказують на свідомі та цілеспрямовані дії останньої по переказу нею коштів саме на рахунок НОМЕР_1 . Зазначені обставини також підтверджуються перепискою відповідача у програмі Viber з чоловіком позивача, з якої чітко вбачається, що останній погоджує сплату коштів на рахунок НОМЕР_1 на погашення кредиту через систему Приват 24 за допомогою платіжної картки ОСОБА_1 . Копія указаної переписки додана лише до апеляційної скарги, оскільки надати її до суду першої інстанції не було можливості через технічні причини.

Стверджує, що саме у відповідності до вимог ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» та Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті ОСОБА_1 у графі «призначення платежу» власноруч зазначила «погашение кредита DA20-3», що є беззаперечним свідченням відсутності помилки з її боку у перерахуванні грошових коштів.

Звертає увагу на ту обставину, що відповідно до п. 2.29 Інструкції ініціатор переказу може в будь-який час до списання суми коштів з рахунку відкликати платіжне доручення. Всупереч цьому позивач лише після спливу шести місяців «зрозуміла» про помилкове перерахування коштів на погашення кредиту, про що вона не могла не знати, оскільки її чоловік має безпосереднє відношення до обов`язку виконання кредитного зобов`язання, оскільки є ОСОБА_2 , як боржника, поручителем.

Наголошує на тому, що рахунок 2909 відповідно до Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України є транзитним рахунком, на який вноситься загальна сума погашення за кредитним договором, і фактично кошти, які надходять на цей рахунок, банк отримує у власність як погашення його витрат на видачу кредиту та штрафні санкції, отже кошти у розмірі 338000 грн, які позивач перерахувала на рахунок НОМЕР_1 , отримало та розпорядилось АТ КБ «ПриватБанк». У зв`язку з чим вважає, що позов пред`явлено до неналежного відповідача, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

У наданому відзиві представник позивача - адвокат Радченко О.О., вважаючи доводи апеляційної скарги безпідставними та необґрунтованими, а рішення суду - законним, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін. Доводи відзиву зводяться до правомірності звернення ОСОБА_1 з позовом у відповідності до положень ст. 1212 ЦК України, оскільки договірні відносини між сторонами у справі відсутні, а кошти, які позивач просить стягнути як безпідставно отримані, набуті відповідачем без наявної правової підстави.

Представник вказує, що посилання ОСОБА_2 про наявність копії переписки у програмі Viber з чоловіком позивача, як на підставу правомірності отримання грошових коштів на спірний рахунок, не є належним та допустимим доказом у розумінні ст.ст. 77, 78, 100 ЦПК України. Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач докази наведеного листування не надавав, і в порушення ч. 4 ст. 83 ЦПК України письмово не повідомив суд про неможливість подання вказаного доказу з об`єктивних причин.

Зазначає, що суд у своєму рішенні правильно послався на те, що позивач не була стороною кредитного договору чи договору поруки, виконати зобов`язання за іншу особу вона не пропонувала, а тому підстави для покладення на неї обов`язку чоловіка перед банком у разі не виконання зобов`язання відповідачем відсутні.

Звертає увагу на те, що письмова вимога банку до поручителя боржника - ОСОБА_3 про виконання останнім зобов`язання за кредитом ОСОБА_2 йому не пред`являлася, що спростовує навіть наявність обов`язку у поручителя по сплаті коштів перед банком відповідно до приписів ст. 555 ЦК України на момент перерахування коштів ОСОБА_1 .

Посилається також на відповідь АТ КБ «ПриватБанк» від 14 березня 2019 року, згідно з якою грошові кошти в розмірі 182000 грн та 156000 грн, які були сплачені 25 та 24 травня 2018 року на рахунок НОМЕР_1 , були зараховані на указаний рахунок банку, відкритий на ім`я ОСОБА_2 . Отже, отримувачем коштів за вказаним рахунком є саме відповідач, а не банк, як зазначає скаржник у своїй апеляційній скарзі, що і підтверджується наявними у матеріалах справи доказами.

Вислухавши суддю-доповідача, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Рішення суду першої інстанції таким вимогам не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що оскільки між сторонами у справі договірні відносини були відсутні, а кошти, які позивач просить стягнути як безпідставно отримані, набуті відповідачем без наявності правової підстави, їх може бути витребувано відповідно до положень ст. 1212 ЦК України як безпідставне збагачення.

З таким висновком суду першої інстанції не може погодитись апеляційний суд, виходячи з наступного.

У справі встановлено та не заперечувалось сторонами, що позивачем під час користування інтернет-банком Приват 24 та виконання операцій з перерахування грошових коштів було перераховано на рахунок № НОМЕР_1 , відкритий у АТ КБ «ПриватБанк», кошти на загальну суму 338000 грн.

Перерахування грошових коштів відбувалось наступним чином: 23 травня 2018 року ОСОБА_1 було перераховано грошові кошти у сумі 182 000 грн, а 24 травня 2018 року - у сумі 156000 грн, що підтверджується дублікатами відповідних квитанцій ПриватБанк за № НОМЕР_5 та № НОМЕР_6 (а.с. 5, 6). Одержувачем у обох квитанціях зазначений ОСОБА_2 , а у графі «призначення платежу» указано «погашення кредиту ((DA20=3))».

07 листопада 2018 року позивачем на ім`я відповідача була надіслана претензія, в якій ОСОБА_1 , з посиланням на приписи ст.ст. 1212, 1213 ЦК України, пропонувала відповідачу повернути їй на її картковий рахунок безпідставно набуті ним грошові кошти у розмірі 338000 грн (а.с. 7).

09 листопада 2018 року ОСОБА_1 звернулась до АТ КБ «Приватбанк» із письмовою заявою про повернення помилково перерахованих на рахунок, відкритий на ім`я ОСОБА_2 , грошових коштів на загальну суму 338000 грн (а.с. 49).

У своїй відповіді від 17 грудня 2018 року АТ КБ «ПриватБанк» повідомило заявника про неможливість повернення грошових коштів в зазначеному розмірі, зазначивши, що 23 та 24 травня 2018 року нею було пройдено декілька етапів підтвердження оплати, і клієнт несе повну відповідальність за проведені платежі та реквізити (а.с. 50), а банк може списати грошові кошти з рахунку клієнта лише на підставі його розпорядження.

З наданого АТ КБ «ПриватБанк» на запит суду першої інстанції повідомлення від 14 березня 2019 року вбачається, що грошові кошти в розмірі 182000 грн сплачені 23 травня 2018 року та у сумі 156000 грн 24 травня 2018 року сплачені на рахунок НОМЕР_1 , були зараховані на вказаний рахунок банку (Рахунок отримувача НОМЕР_1 ОСОБА_2 РНОКПП НОМЕР_2 ). Кредит, що погашався: CNVPGA00000001 від 01 серпня 2005 року ОСОБА_2 Кредит закритий. Погашення заборгованості по кредитному договору CNVPGA00000001 від 01 серпня 2005 року. Грошові кошти переводились через Приват 24 з картки НОМЕР_3 , що належить ОСОБА_1 (а.с. 74).

Одночасно банком було надіслано копію договору поруки від 13 листопада 2014 року, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 з метою забезпечення виконання боржником ОСОБА_2 зобов`язань за кредитним договором від 01 серпня 2005 року № CNVPGA00000001 (а.с. 75).

У наданій відповіді на відзив ОСОБА_1 зазначає, що ОСОБА_4 дійсно є її чоловіком (а.с. 47).

Позивач, посилаючись на приписи ст.ст. 1212, 1213 ЦК України, звернулась до суду з позовом про стягнення безпідставно набутих грошових коштів, оскільки вказані кошти були перераховані нею помилково, і жодні правові підстави для набуття коштів відповідачем відсутні.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Статтею 1212 ЦК України визначені загальні положення про зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави. Так, згідно з ч. 1 даної норми особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Законодавцем визначено, що об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч. 2 ст. 11 ЦК України.

Загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню iншiй стороні на підставі ст. 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року в справі № 6-88цс13 та від 24 вересня 2014 року № 6-122 цс14.

Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Зважаючи на вищенаведені норми та дослідивши обставини справи в сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що позивач не довела належними та допустимими доказами своїх вимог про існування підстав для застосування у справі ст. 1212 ЦК України, отже висновок районного суду про задоволення позову ОСОБА_1 та стягнення на її користь з ОСОБА_2 безпідставно набутих грошових коштів за наявністю для цього законних підстав не ґрунтується на матеріалах справи та не відповідає вимогам закону.

Так, з матеріалів справи вбачається і не оспорюється відповідачем, що 01 серпня 2005 року між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» був укладений кредитний договір № CNVPGA00000001. З метою забезпечення виконання ОСОБА_2 зобов`язань за вказаним кредитним договором 13 листопада 2014 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 був укладений договір поруки, згідно з умовами якого останній виступив поручителем перед кредитором за виконання позичальником кредитних зобов`язань (а.с. 75).

24 липня 2015 року ПАТ «КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 уклали додаткову угоду № 5 до кредитного договору від 01 серпня 2005 року, згідно з п. 2 якої для виконання умов договору банк відкрив позичальнику рахунок НОМЕР_1 для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості (а.с. 41 зворот, 42).

23 та 24 травня 2018 року саме на указаний рахунок НОМЕР_1 ОСОБА_1 здійснила перерахування грошових коштів у сумі відповідно 182000 грн та 156000 грн. Здійснюючи перерахування коштів, призначенням платежу позивач указала - «погашення кредиту» (а.с. 5, 6).

Відповідно до ч. 4 ст. 1088 ЦК України порядок здійснення безготівкових розрахунків регулюється цим кодексом, законом та банківськими правилами. Спеціальним законом у сфері безготівкових розрахунків є ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні».

Згідно з п. 32.3 ст. 32 Закону банки зобов`язані виконувати доручення клієнтів, що містяться в документах на переказ, відповідно до реквізитів цих документів та з урахуванням положень, встановлених п. 22.6 ст. 22 цього Закону.

Платіжним дорученням є розрахунковий документ, який містить доручення платника банку здійснити переказ визначеної в ньому суми коштів зі свого рахунка на рахунок отримувача (п. 1.30 ст. 1 Закону).

Главою 3 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою правління НБУ від 21 січня 2004 року № 22 визначений порядок розрахунків із застосуванням платіжних доручень.

Відповідно до п.п. 31, 3.7 Інструкції платіжне доручення оформляється платником за формою, наведеною в додатку 2 до цієї Інструкції, згідно з вимогами щодо заповнення реквізитів розрахункових документів, що викладені в додатку 7 до цієї Інструкції. Реквізит «Призначення платежу» платіжного доручення заповнюється платником так, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів отримувачу. Повноту інформації визначає платник з урахуванням вимог законодавства України. Платник відповідає за дані, що зазначені в реквізиті платіжного доручення «Призначення платежу». Банк перевіряє заповнення цього реквізиту на відповідність вимогам, викладеним у цій главі, лише за зовнішніми ознаками.

Платник має право в будь-який час до списання платежу з рахунку відкликати з банку, що його обслуговує, платіжні доручення в порядку, визначеному внутрішніми правилами цього банку. Платіжні доручення відкликаються лише в повній сумі (п. 2.29 Інструкції).

Отже ОСОБА_1 23 та 24 травня 2018 року при здійсненні операції переказу грошових коштів було власноручно занесено реквізити платіжного доручення, зокрема, зазначено прізвище, ім`я, по батькові отримувача, рахунок отримувача та призначення платежу. У подальшому, як указував у своєму листі банк, платником було пройдено декілька етапів підтвердження оплати, тобто позивач взяла на себе повну відповідальність за проведені платежі та реквізити. Із заявами про відкликання з банку платіжних доручень, проведених 23 та 24 травня 2018 року, ОСОБА_1 у встановленому порядку не зверталась.

ОСОБА_1 в ході розгляду справи у суді першої інстанції стверджувала, що мала намір перерахувати спірні кошти, як повернення позики, на рахунок, який відрізняється лише однією цифрою, і належить іншій особі у АТ КБ «ПриватБанк», на підтвердження чого надавала копію договору позики від 11 травня 2018 року (а.с. 51). Разом з тим, позивачем не спростовано доводи апеляційної скарги про те, що зазначений у представленому ОСОБА_1 договорі позики рахунок, з огляду вимоги до нумерації рахунків аналітичного обліку, не може існувати. Ні до суду першої інстанції, ні до апеляційного суду позивачем не надано доказів існування у особи, яка указана у договорі позики, зазначеного у ньому рахунку, що відкритий у відділенні АТ КБ «ПриватБанк», не надано доказів перерахування на цей рахунок позивачем в обумовлений договором позики термін тотожної суми коштів, що свідчило б про наявність помилки. Наведене залишилось поза увагою суду першої інстанції при винесенні оспорюваного рішення про задоволення позову.

Як встановлено під час розгляду справи у суді першої інстанції і не заперечувалось сторонами, позивач є дружиною ОСОБА_4 , який є поручителем за відповідним договором від 13 листопада 2014 року за належне виконання ОСОБА_2 боргових зобов`язань за кредитним договором від 01 серпня 2005 року. Саме для виконання умов цього договору банк відкрив позичальнику рахунок НОМЕР_1 для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості, на який позивачем було перераховано спірну суму коштів, що мало наслідком закриття кредиту.

Згідно з чинним законодавством у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ст. 553 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 528 ЦК України виконання обов`язку може бути покладено боржником на іншу особу, якщо з умов договору, вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства або суті зобов`язання не випливає обов`язок боржника виконати зобов`язання особисто. У цьому разі кредитор зобов`язаний прийняти виконання, запропоноване за боржника іншою особою.

З аналізу наведеної норми вбачається, що зобов`язання боржника може бути покладено ним на іншу особу, а передоручення виконання не тягне за собою заміну боржника у зобов`язанні. При цьому боржник зберігає свій правовий статус, покладаючи на третю особу тільки обов`язок виконати фактичні дії. Підставою для виконання третьою особою зобов`язань за боржника є покладення на цю особу такого зобов`язання боржником як за власною ініціативою, так і за попередньою домовленістю цієї особи боржником.

Беручи до уваги ту обставину, що позивачу були відомі дані про боржника ОСОБА_2 , зокрема, його прізвище, ім`я, по батькові та банківський рахунок, відкритий у АТ КБ «ПриватБанк» для зарахування коштів, спрямованих на погашення кредитної заборгованості, колегія суддів погоджується з доводами відповідача про те, що поручителем ОСОБА_4 (солідарним з ОСОБА_2 боржником) за попередньою домовленістю з позивачем було покладено на останню виконання зобов`язання за кредитним договором.

Посилання ОСОБА_1 про те, що вона не давала згоди на укладення її чоловіком договору поруки, у зв`язку з чим відсутні підстави покладення на неї зобов`язань, які виникли на підставі договірних відносин між її чоловіком, відповідачем та банком, не мають правового значення для вирішення даного спору, оскільки договір поруки не є предметом судового розгляду у даній цивільній справі.

Крім цього, вирішуючи спір, суд першої інстанції не з`ясував, хто саме набув спірні кошти у власність. Так, матеріалами справи, зокрема наявним у ній договором поруки підтверджено, що для виконання договору банк відкриває позичальнику рахунок НОМЕР_1 для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості (п. 2 додаткової угоди № 5 до кредитного договору від 24 липня 2015 року). Отже, саме по собі відкриття банківського рахунку на ім`я відповідача не свідчить про те, що ОСОБА_2 мав доступ до коштів, що надходили на рахунок, та мав право розпорядження цими коштами, як про це зазначив у рішенні суд першої інстанції, оскільки функціонування рахунку зводилось лише до зарахування коштів, спрямованих на погашення кредитної заборгованості. Фактично це підтвердила і сама ОСОБА_1 , звернувшись 9 листопада 2018 року до АТ КБ «ПриватБанк» із заявою про повернення помилково перерахованих коштів. Банківська установа, не спростовуючи зарахування коштів на рахунок для погашення кредиту, повідомила про неможливість їх повернення з огляду на кілька етапів підтвердження заявницею оплати та повну відповідальність клієнта за проведені платежі та реквізити.

Виходячи з наведеного вище, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про відсутність правових підстав для стягнення з нього на користь позивача заявленої суми коштів, знайшли свої підствердження в ході судового розгляду. Беручи до уваги неправильне застосування районним судом норм матеріального права, апеляційний суд, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, вважає необхідним скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

Згідно з приписами ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Частинами 1, 2 ст. 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови у позові покладаються на позивача.

Оскільки апеляційний суд скасовує в цілому рішення суду першої інстанції і задовольняє апеляційну скаргу, відповідно до вищенаведених правил належить провести розподіл судових витрат, а саме стягнути з позивача на користь ОСОБА_2 судовий збір у сумі 5070 грн за розгляд справи апеляційним судом. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову ОСОБА_1 , підстави для відшкодування понесених нею витрат на оплату професійної правничої допомоги відсутні.

Керуючись ст. 141, 367, 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 05 квітня 2019 року - скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції в сумі 5070 (п`ять тисяч сімдесят) грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 12 липня 2019 року.

Головуючий Судді