Провадження № 2/344/2005/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківськийміський суд Івано-Франківськоїобласті в складі:

головуючої судді Бабій О.М.,

секретаря Орнат Л.І.

за участі представника позивача ОСОБА_1 , представників відповідача Помазановської О.І., Калинюка Р.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Івано-Франківського міського суду цивільну справу за позовом Департаменту соціальної політики Івано-Франківської обласної державної адміністрації до ОСОБА_2 про зобов`язання повернути автомобіль,

В С Т А Н О В И В:

Позивач Департамент соціальної політики Івано-Франківської обласної державної адміністрації звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про зобов`язання ОСОБА_2 , члена сім`ї померлої особи з інвалідністю ОСОБА_3 , повернути департаменту соціальної політики Івано-Франківської облдержадміністрації автомобіль ЗАЗ-110280-40, кузов НОМЕР_1 , двигун № НОМЕР_2 отриманий ОСОБА_4 , як особою з інвалідністю.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що ОСОБА_4 , як особу з інвалідністю, було безоплатно забезпечено автомобілем марки ЗАЗ 110280-40, кузов НОМЕР_1 , двигун № НОМЕР_2 . Доручення на право керування автомобілем передано ОСОБА_2 - дочці ОСОБА_4 , без права видачі генерального доручення. ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . 09.10.2015 року ОСОБА_2 звернулась до директора департаменту соціальної політики виконкому Івано-Франківської міської ради щодо дозволу на перереєстрацію автомобіля ЗАЗ 110280. Оскільки ОСОБА_2 на час смерті ОСОБА_4 була зареєстрована за іншим місцем проживання, то їй було відмовлено у перереєстрації автомобіля, а також повідомлено про необхідність повернути автомобіль департаменту соціальної політики облдержадміністрації. Але, відповідач автомобіль не повернула, тому департамент змушений був звернутись з позовом до суду про зобов`язання відповідачку повернути автомобіль.

03 квітня 2019 року представники відповідача подали відзив на позовну заяву із якого вбачається, що відповідачка позовні вимоги не визнає та просить відмовити у задоволенні позову оскільки є законні підстави щодо визнання за відповідачкою права власності на автомобіль. Вважає, що до спірних правовідносин слід застосовувати норми Порядку забезпечення інвалідів автомобілями в редакції, яка діяла на час отримання ОСОБА_4 автомобіля. Порядок від 19 липня 2006 року, яким передбачено повернення автомобіля після смерті особи з інвалідністю, не може бути застосований до спірних правовідносин. Також позивачем невірно обрано спосіб захисту своїх прав. Позивач звернувся до суду із віндикаційним позовом, але позивач не є власником автомобіля, доказів такого суду не надано. Факт знаходження майна на балансі особи сам по собі не є доказом права власності чи законного володіння.

Також представники відповідача заявили клопотання про застосування строку позовної давності, оскільки із позовної заяви вбачається, що позивач вважав, що його право порушено 30.10.2015 року, а до суду звернувся 27.11.2018 року.

08 квітня 2019 року позивач надав відповідь на відзив в якому вказав, що підтвердженням того, що власником майна є департамент соціальної політики є розхідна накладна від 09.06.2006 року. Відмітка у свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу про те, що власником автомобіля є ОСОБА_4 зроблена відповідно до вимог п. 12 порядку і не підтверджує власність автомобіля, також у свідоцтві є відмітка про заборону продажу автомобіля або передачу іншій особі.

Представники позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з мотивів наведених у позовній заяві, відповіді на відзив, просив позов задовольнити.

Представники відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнали з підстав наведених у відзиві, просили в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові матеріали, встановивши таким чином фактичні обставини справи, застосовуючи загальні засади цивільного законодавства справедливість, добросовісність та розумність, керуючись конституційним принципом верховенства права, оцінивши всебічно, повно та об`єктивно всі наявні у справі докази окремо та у сукупності, застосовуючи відповідні норми матеріального права, утверджуючи та забезпечуючи права людини і основоположні свободи сторін, враховуючи принцип неупередженості, суд приходить до наступних висновків.

Відповідач ОСОБА_2 є дочкою ОСОБА_4 , яка була інвалідом ІІ групи та перебувала на обліку в головному управління праці та соціального захисту населення Івано-Франківської облдержадміністрації для забезпечення її автомобілем.

Відповідно до розпорядження голови Івано-Франківської обласної державної адміністрації від 30.12.2005 року № 768 ОСОБА_4 забезпечено автомобілем ЗАЗ-1100280 з доплатою 1455 грн. (а.с.5).

В свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу вказано власником автомобіля ОСОБА_3 та зроблено застереження про заборону права продажу або передачі іншим особам.

Листом головного управління праці та соціального захисту населення Івано-Франківської обласної державної адміністрації від 02.12.2008 року на час хвороби інваліда ІІ групи ОСОБА_4 дозволено видати доручення на право керування автомобілем її дочці - ОСОБА_2 , без права видачі генерального доручення (а.с.11).

07.03.2009 року видано довіреність (а.с.12).

Представники відповідача стверджують, що свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу підтверджується, що власником автомобіля була ОСОБА_4 , але такі твердження є безпідставними з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Стаття 317 ЦК України розкриває зміст права власності, відповідно до якої власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Представники відповідача не вказали підставу набуття права власності на автомобіль ОСОБА_4 .

У свідоцтві про реєстрацію обмежено право власності ОСОБА_4 на автомобіль, оскільки вона не була фактичним власником спірного майна, а була його користувачем.

Відмітка у свідоцтві про реєстрацію права власності щодо власника автомобіля зроблена відповідно до п. 12 Порядку забезпечення осіб з інвалідністю автомобілями.

Відповідно до п. 12 Порядку забезпечення осіб з інвалідністю автомобілями (далі Порядок), реєстраційні документи на автомобіль оформлюються на осіб з інвалідністю, а недієздатним особам з інвалідністю і дітям з інвалідністю - на їх законних представників. У реєстраційних документах на автомобіль територіальним органом з надання сервісних послуг МВС робиться позначка про видачу автомобіля структурним підрозділом з питань соціального захисту населення або управлінням виконавчої дирекції Фонду, а також про заборону відчуження автомобіля та передачі права користування ним без дозволу структурного підрозділу з питань соціального захисту населення або управління виконавчої дирекції Фонду.

Також безпідставними є твердження представників відповідача про те, що позивач не є власником автомобіля.

Відповідно д розхідної накладної № 1320 від 09.06.2006 року, автомобіль передано до Головного управління праці та соціального захисту населення (а.с.10).

Пунктом 6 Порядку передбачено, що особа з інвалідністю, законний представник недієздатної особи з інвалідністю, дитини з інвалідністю отримує автомобіль на десятирічний строк без права продажу, дарування, передачі (в тому числі за довіреністю) іншій особі. Після закінчення зазначеного строку особа з інвалідністю може користуватися таким автомобілем до отримання нового або повернути його структурному підрозділу з питань соціального захисту населення чи управлінню виконавчої дирекції Фонду на умовах згідно з пунктом 14 цього Порядку.

Відповідно до п. 16 Порядку, після смерті автомобіль залишається іншому члену сім`ї померлого особи з інвалідністю, який зареєстрований за місцем реєстрації особи з інвалідністю на час смерті, автомобіль строк експлуатації якого менше ніж 10 років, залишається у разі сплати ним протягом шести місяців з дня смерті особи з інвалідністю до державного бюджету на рахунки, відкриті в органах Казначейства, а членом сім`ї померлого особи з інвалідністю внаслідок трудового каліцтва на рахунки відповідних управлінь виконавчої дирекції вартості автомобіля.

Отже, з наведених норм можна зробити висновок, що автомобіль на дається у користування, а не у власність.

Крім того, необґрунтованими та безпідставними є твердження представників відповідачів про те, що до спірних правовідносин слід застосовувати положення Порядку, який діяв на час надання автомобіля у користування ОСОБА_4 .

Спірні правовідносини між сторонами виникли вже після смерті ОСОБА_4 , з її дочкою відповідачем по справі ОСОБА_2 .

Тому суд застосовує положення Порядку, які діяли станом на квітень 2015 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.6).

ОСОБА_2 звернулась 09.10.2015 року до директора департаменту соціальної політики виконкому Івано-Франківської міської ради щодо дозволу на перереєстрацію автомобіля ЗАЗ 110280 (а.с.8).

Листом Департаменту від 15.10.2015 року їй було повідомлено, що оскільки ОСОБА_2 на час смерті ОСОБА_4 була зареєстрована за іншим місцем проживання, то їй було відмовлено у перереєстрації автомобіля, а також повідомлено про необхідність повернути автомобіль департаменту соціальної політики облдержадміністрації. Термін повернення встановлено до 30.10.2015 року (а.с.9).

Але, до цього часу автомобіль не повернуто всупереч нормам чинного законодавства.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Отже, автомобіль відповідачкою повинен був бути повернутий позивачу.

Щодо застосування строку позовної давності у спірних правовідносин, то суд вважає, що строк позовної давності слід застосувати виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Про порушення свого права позивач дізнався 30.10.015 року, тобто коли сплив строк повернення автомобіля відповідачкою, а до суду із позовом звернувся 23.11.2019 року, згідно штампу на конверті.

Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Сторона відповідача заявила клопотання про застосування строку позовної давності, а тому є підстави для відмови у позові з підстав пропуску строку позовної давності.

Щодо стягнення з позивача на користь відповідача судових витрат понесенних на професійну правничу допомогу орієнтовно 5000 грн., то розмір таких витрат не обґрунтовано представниками відповідача, а тому вони не підлягають стягненню з позивача.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

На підставі викладеного, відповідно до п. 6, 12, 16 Порядку забезпечення осіб з інвалідністю автомобілями, ст.ст. 256. 257, 261, 267, 316, 317, 319, 1212 ЦК України, керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову Департаменту соціальної політики Івано-Франківської обласної державної адміністрації до ОСОБА_2 про зобов`язання повернути автомобіль - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи

Повний текст рішення виготовлено 12 липня 2019 року.

Суддя Бабій О.М.