ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/3965/18 Номер провадження 22-ц/814/1897/19Головуючий у 1-й інстанції Самсонова О.А. Доповідач ап. інст. Дорош А. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого - судді - доповідача Дорош А.І.

Суддів: Триголова В.М., Лобова О.А.

при секретарі: Ачкасовій О.Н.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

представник позивача - адвокат Балабанов Л.К.

відповідач ОСОБА_2

представник відповідача - адвокат Процай В.М.

переглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Процай Володимира Миколайовича

на рішення Київського районного суду м. Полтави від 24 квітня 2019 року, ухвалене суддею Самсоновою О.А., повний текст рішення складено - 03 травня 2019 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права на частку у спільному майні, визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про припинення права на частку в спільному майні, визнання права власності.

У позовній заяві та заяві про збільшення позовних вимог посилався на те, що він є власником 7/8 частин жилого будинку з відповідною частиною надвірних будівель та власником 7/8 частин земельної ділянки, що розташовані за адресою АДРЕСА_1 . Відповідач є власником 1/8 частини зазначеного будинку з надвірними будівлями та 1/8 частини земельної ділянки. Вказував, що частка відповідача є незначною та її неможливо виділити в натурі. Просив суд припинити право власності ОСОБА_2 на 1/8 частину будинку з надвірними будівлями та на 1/8 частину земельної ділянки, що розташовані у АДРЕСА_1 загальною вартістю 68 131 грн. та визнати за ним право власності на 1/8 частину будинку з надвірними будівлями та 1/8 частину земельної ділянки, що розташовані у АДРЕСА_1 , які належали ОСОБА_2 , судові витрати просив покласти на відповідача.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 24 квітня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права на частку в спільному майні, визнання права власності - задоволено.

Припинено право власності ОСОБА_2 на частку в спільному майні, а саме на 1/8 частину житлового будинку з часткою господарських будівель, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Припинено право власності ОСОБА_2 на частку в спільному майні, а саме на 1/8 частину земельної ділянки площею 0,0600 га, що знаходиться у АДРЕСА_1 , цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер НОМЕР_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/8 частину житлового будинку з часткою господарських будівель, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/8 частину земельної ділянки площею 0,0600 га, що знаходиться у АДРЕСА_1 , цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер НОМЕР_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 вартість 1/8 частини житлового будинку з часткою господарських будівель, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та 1/8 частини земельної ділянки площею 0,0600 га, що знаходиться у АДРЕСА_1 , цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер НОМЕР_1 в загальному розмірі 66 967 грн., які згідно квитанції № 16051 від 12.09.2018 року о 15:55:15 внесені ОСОБА_1 через ОСОБА_3 на депозитний рахунок суду шляхом перерахування суми грошових коштів в сумі 66 967 грн. Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Полтавській області з депозитного рахунку суду на ім`я ОСОБА_2 .

Визначено залишок коштів в сумі 1 164 грн., що згідно квитанції № 16051 від 12.09.2018 року о 15:55:15 внесені ОСОБА_1 через ОСОБА_3 на депозитний рахунок суду, повернути позивачу ОСОБА_1 шляхом перерахування суми грошових коштів у розмірі 1 164 грн. Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Полтавській області з депозитного рахунку суду на ім`я ОСОБА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 4 290 грн. на відшкодування понесених судових витрат.

Витрати позивача ОСОБА_1 по сплаті судового збору у розмірі 1 409 грн. 60 коп. визначено компенсувати за рахунок держави.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що частка відповідача ОСОБА_2 є незначною, не може бути виділена в натурі. При цьому будинок є річчю неподільною. Відповідач ОСОБА_2 в спірному будинку не проживає, вказану обставину вона визнавала в судовому засіданні. Припинення права відповідача ОСОБА_2 на частку в спільному майні не завдасть істотної шкоди її інтересам, оскільки вона житлом забезпечена. Крім того, позивачем виконано вимогу ст. 365 ЦК України щодо попереднього внесення вартості спірної частки на депозитний рахунок суду.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - адвокат Процай В.М., посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем не надано доказів того, що 1/8 частина домоволодіння, яка належить ОСОБА_2 , не може бути виділена в натурі. Висновок судово - технічної експертизи за 2015 рік не може бути доказом, оскільки його було надано під час розгляду іншої цивільної справи про визнання права власності на спадкове майно, сторонами в якій було чотири, а не два співвласники спірного майна. Суд першої інстанції порушив норми процесуального права, оскільки призначив проведення експертизи під час розгляду справи по суті, а не під час підготовчого засідання. Закриваючи підготовче провадження, суд першої інстанції не врахував клопотання представника відповідача - адвоката Процай В.М. про відкладення розгляду справи, чим порушив право відповідача на змагальність сторін, що передбачено ст. 12 ЦПК України. Ввважає, що порушення прав відповідача ОСОБА_2 стало наслідком неможливості своєчасно подати відзив на позов та подати зустрічний позов, у зв`язку з чим відповідач ОСОБА_2 була змушена подавати окремий позов до позивача у зв`язку з тим, що зустрічний позов подається у строк для подання відзиву. Суд першої інстанції не звернув уваги на ту обставину, що відповідач ОСОБА_2 не користується належною їй часткою спірного майна через протиправні дії позивача ОСОБА_1 , які полягають у не допуску відповідача до спірного домоволодіння. Спірна частка спільного майна є єдиним нерухомим майном відповідача, права власності на яке намагається позбавити позивач відповідача.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що рішенням Київського районного суду м. Полтави у цивільній справі №552/6748/14-ц від 09 червня 2015 року, яке набрало законної сили 29 липня 2015 року, за ОСОБА_2 та за ОСОБА_1 за кожним визнано право власності на 1/8 частину житлового будинку АДРЕСА_1 загальною площею 65,9 кв. м. та на 1/8 частину земельної ділянки загальною площею 600 кв. м., цільове призначення якої - житлова та громадська забудова (для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд) за адресою АДРЕСА_1 (т. 1 а.с .44-46, 47-49, 50-52).

Згідно договору дарування, посвідченого 25 грудня 2015 року приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Ющенко В.В., ОСОБА_1 також належить 3/4 частини житлового будинку з часткою господарських будівель, що знаходиться в АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 53).

Також згідно договору дарування, посвідченого 25 грудня 2015 року приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Ющенко В.В., ОСОБА_1 належить 3/4 частини земельної ділянки площею 0,0600 га, що знаходиться в АДРЕСА_1 , цільове призначення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер НОМЕР_1 (т.1 а.с. 55).

Таким чином, частки співвласників у праві спільної часткової власності на житловий будинок з господарськими спорудами, що розташований за адресою АДРЕСА_1 , становлять: ОСОБА_1 - 7/8 частин, ОСОБА_2 - 1/8 частина.

Частки співвласників у праві спільної часткової власності на земельну ділянку загальною площею 600 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 , становлять: ОСОБА_1 - 7/8 частин, ОСОБА_2 - 1/8частина.

За ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 29 липня 2015 року у цивільній справі №552/6748/14-ц, під час розгляду даної справи, була проведена судово-технічна експертиза, яка встановила, що неможливо виділити в натурі частки будинку кожному із співвласників та кожному із співвласників виділити окремо частину земельної ділянки необхідної для обслуговування будинку (т. 1 а.с. 47-49).

Згідно висновку судової будівельно-технічної, оціночно-будівельної та оціночно-земельної експертизи №57/58/399 від 25.03.2019 р. ринокова варітсть 1/8 частини житлового будинку з часткою господарських будівель, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , станом на час складання висновку складає 51 844 грн., ринкова вартість 1/8 частини земельної ділянки, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий номер: НОМЕР_1 , цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,0600 га, станом на час складання висновку становить 15 123 грн. (т.1 а.с. 212-221).

Позивачем ОСОБА_1 через його представника ОСОБА_3 попередньо внесено на депозитний рахунок суду вартість частки відповідача ОСОБА_2 у розмірі 68 131 грн. (т.1 а.с. 104а).

Згідно свідоцтва про право власності на житло від 07.08.2007 р., виданого Управлінням житлово-комунального господарства, квартира, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_2 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 (т.1 а.с. 104). Квартира приватизована згідно з Законом «Про приватизацію державного житлового фонду», про що ОСОБА_2 не могла не знати.

Та обставина, що відповідачем ОСОБА_2 не виконано обов`язку щодо проведення державної реєстрації права власності на вказану квартиру, не свідчить про відсутність у неї такого права власності.

Апеляційний суд у складі колегії суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

У ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97?ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ч.1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно з ст. 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування і розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом.

Згідно ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Тобто, для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

За змістом зазначеної норми закону припинення права особи на частку в спільному майні допускається лише в тому разі, коли таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі №6-81ск11, від 02 липня 2014 року у справі №6-68цс14.

З аналізу ч.2 ст. 365 ЦК України випливає, що згоди особи, право якої на частку у спільному майні припиняється, на отримання грошової компенсації не вимагається, а позивачу необхідно лише довести обставини, передбачені ч.1 ст. 365 ЦК України, й внести розмір цієї компенсації на депозитний рахунок суду.

Крім того, у п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року №7 "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок" судам роз`яснено, що при неможливості виділу частки будинку в натурі або встановлення порядку користування ним, власнику, що виділяється, за його згодою присуджується грошова компенсація. Розмір грошової компенсації визначається за угодою сторін, а при відсутності такої угоди - судом по дійсній вартості будинку на час розгляду справи.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 21 грудня 2010 року (набуло статусу остаточного 21 березня 2011 року) в справі "Андрій Руденко проти України" №35041/05 установлено порушення національними судами ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції, а саме: суди за вимогою інших співвласників позбавили особу права власності на належну їй частку квартири з порушенням правил щодо попереднього внесення суми відшкодування такої частки на депозит суду, не врахувавши, що встановлено ст. 365 ЦК України вимога про попереднє внесення на депозитний рахунок суду вартості частки у спільному майні в разі припинення права власності за вимогою інших співвласників є однією з основних умов ухвалення рішення про позбавлення особи майна без її згоди.

Така умова дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником.

Отже, процедура внесення суми для відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання однією стороною у справі своїх зобов`язань перед іншою стороною.

Апеляційний суд у складі колегії суддів приходить до висновку про те, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обгрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

По справі вбачається, що судом першої інстанції при вирішенні спору дотримані вимог ст. 365 ЦК України.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не погоджується з висновком суду першої інстанції в тій частині, що він виходив з експертизи, яка була проведена у 2015 році у цивільній справі № 522/6748/14-ц, за висновками якої не можливо виділити в окрему одиницю 1/8 частину домоволодіння, а також з висновком суду про те, що ОСОБА_2 має інше нерухоме майно, виходячи з того, що за висновками вказаної експертизи від 30.04.2015 р. дійсно не існує технічної можливості виділити реально в натурі частки чотирьох спадкоємців у спірному житловому будинку: ОСОБА_6 - 5/8 частин, ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_1 - по 1/8 частині, тому також не існує технічної можливості виділити реально в натурі на кожну з часток вказаних співвласників відповідну частину земельної ділянки домоволодіння (т.1 а.с. 30). Питання про виділення в окрему одиницю 1/8 частини домоволодіння експертизою не вирішувалося. Крім цього, частка відповідача ОСОБА_2 на час розгляду даної справи не змінилася, була і залишається - 1/8 частина домоволодіння та 1/8 частина земельної ділянки. Збільшення частки позивача за рахунок укладених між ним та іншими співвласниками домоволодіння та земельної ділянки договорів дарування не вплинуло на розмір частки відповідача та на факт того, що частки відповідача як у домоволодінні - 1/8, так і у земельній ділянці - 1/8 реально технічно виділити не можливо. Наявність у відповідача права спільної сумісної власності на 1/3 частини квартири за адресою АДРЕСА_2 загальною площею 52,60 кв.м., яка приватизована членами сім`ї відповідача 07.08.2007 р. згідно вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» вказує на те, що відповідач та члени її сім`ї забезпечені житлом, томуприпинення її частки у спірному домоволодінні не завдасть істотної шкоди її інтересам, як співвласника, та членам її сім`ї. Оскільки приватизація квартири за вказаною адресою відбулася за Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», як про це зазначено у свідоцтві про право власності на житло, то з цього слідує, що для проведення приватизації квартири органу приватизації надавалася довідка про склад сім`ї ОСОБА_4 та проживаючих (зареєстрованих) осіб у квартирі.Згідно ч. 2 ст. 8 вказаного Закону передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). Отже, є правильним висновок суду першої інстанції про те, що відповідач не могла не знати про видачу свідоцтва про право власності на квартиру і на її ім`я.

Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що на даний час співвласниками спірного домоволодіння є 2 особи, тобто що змінилися обставини, які існували на 2015 р. та які враховувалися при проведенні експертизи, проте, суд першої інстанції не звернув на це увагу, оскільки частка відповідача у спірному домоволодінні не змінилася, домоволодіння також залишилося у своїх розмірах та розташуванні незмінним, збільшення частки позивача не впливає на відсутність технічної можливості реального виділу частки відповідача, яка є 1/8, є незначною. Відповідач не спростувала перед судом висновки експертизи від 30.04.2015 р. в цій частині та не надала належних та допустимих доказів того, що на даний час існує технічна можливість виділити реально її частку спірного домоволодіння - 1/8 частину та 1/8 частину земельної ділянки.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм процесуального права не вказують на підстави, які є обов`язковими для скасування судового рішення у випадку порушення норм процесуального права, що передбачені ч. 3 ст. 376 ЦПК України.

Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про порушення судом прав відповідача, що стало наслідком неможливості подати відзив на позов та подати зустрічний позов, оскільки провадження у справі було відкрито 12.07.2018 р., призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначене підготовче судове засідання. Згідно ч. 3 ст. 189 ЦП підготовче провадження має бути проведене протягом шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. У виняткових випадках для належної підготовки справи для розгляду по суті цей строк може бути продовжений не більше ніж на тридцять днів за клопотанням однієї із сторін або з ініціативи суду. Ухвалою суду від 14.09.2018 р. продовжено строк підготовчого провадження у справі на тридцять днів (т.1 а.с. 107). Згідно заяви від 19.09.2018 р. відповідач ОСОБА_9 ознайомилася з матеріалами справи для зняла копії (т.1 а.с.113). 25.09.2018 р. адвокат Процай В.М. - представник відповідача ОСОБА_2 подав суду заяву про ознайомлення з матеріалами справи та зняття копій на підставі ордеру від 20.09.2018 р. 27.09.2018 р. до суду надійшла заява адвоката Процай В.М. про відкладення справи на іншу дату у зв`язку із занятістю в іншій кримінальній справі (т.1 а.с. 117-118). Ухвалою суду від 27.09.2018 р. підготовче провадження закрито (т.1 а.с. 129). Отже, з моменту відкриття провадження у справі - з 12.07.2018 р. по 27.09.2018 р. відповідач ОСОБА_2 мала достатньо часу (2,5 місяці), щоб добросовісно скористатися своїми процесуальними правами щодо представництва своїх інтересів, надання відзиву на позов тощо. По справі вбачається, що 28.08.2018 р. відповідач укладала угоду з адвокатом Репало Д.О. (т.1 а.с. 96,97), 12.09.2018 р. вона подавала заяву про відкладення розгляду справи для ознайомлення її адвоката з матеріалами справи (т.1 а.с. 103), що вказує на те, що відповідачу надавалася правнича допомога та вона мала можливість своєчасно подати відповідні процесуальні документи та докази суду під час підготовчого засідання.

Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо відхилення судом першої інстанції клопотання адвоката відповідача про зупинення провадження у справі до розгляду позову ОСОБА_2 в іншому провадженні, оскільки предмети та підстави позовів є різними. Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що відповідач визнає той факт, що вона не проживає у спірному будинку, пояснює це тим, що позивач не допускає її до будинку. Доводи щодо протиправності дій позивача в цій частині не є предметом даного спору та виходять за його межі.

Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо відмови суду першої інстанції про об`єднання в одне провадження справ, щодо участі у справі представника позивача - ОСОБА_3 , оскільки вони не впливають на законність рішення суду.

Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що свідоцтво про право власності на житло, яке приватизоване у відповідності до вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» на час ухвалення рішення суду належним чином не було зареєстроване, оскільки дана обставина не впливає на законність рішення суду. Отримавши свідоцтво про право власності на житло у 2007 р., дійсно його власники повинні були зареєструвати право приватної власності у БТІ, який на той час був наділений правом такої реєстрації. Проте, не здійснивши такої реєстрації, особа не позбавлена права власності на нього. Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не знала про завершення її чоловіком процесу приватизації квартири, не заслуговують на увагу, оскільки ОСОБА_2 є членом сім`ї, подружжям, має повну цивільну дієздатність, тобто має права та несе цивільну відповідальність, повинна передбачати наслідки від вчинення або невчинення нею дій. Факт не проведення державної реєстрації свідоцтва про право власності на житло у 2007 р. вказує на приховування факту набуття права власності на квартиру у порядку приватизації.

З огляду на те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, фактичним обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, апеляційний суд у складі колегії суддів не вбачає.

Відповідно до ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу - без задоволення, а рішення суду - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1,2 368 ч. 1, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381 - 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Процай Володимира Миколайовича- залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 24 квітня 2019 року- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 10 липня 2019 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов