КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Справа № 372/1584/16-ц
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/8638/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Коліснику В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 28 березня 2019 року (суддя Зінченко О.М.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , третя особа: Підгірцівська сільська рада Обухівського району Київської області про витребування земельних ділянок із чужого незаконного володіння,

встановила:

у червні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом про витребування у ОСОБА_3 земельної ділянки з кадастровим номером :04:002:0031 , площею 0,20 га, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 ; витребування у ОСОБА_4 земельної ділянки з кадастровим номером :04:002:0032 , площею 0,20 га, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 ; витребування у ОСОБА_5 земельних ділянок з кадастровими номерами :04:002:0033 , 323186800:04:002:0034 , :04:002:0035 , :04:002:0036 , площею 0,20 га кожна, які знаходяться за адресою АДРЕСА_1 .

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що йому на праві власності належать земельні ділянки, загальною площею 1,20 га, які знаходяться на території Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області в АДРЕСА_1 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю (площею 0,20 га) серія І V -КВ № 076884 , виданого на підставі рішення виконавчого комітету Підгірцівської сільської ради № 10 від 12 жовтня 2001р. та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право власності на землю за № 611 від 16 листопада 2001р., а також Державного акту на право приватної власності на землю (площею 1 га) серія РВ № 401829 , виданого на підставі договорів купівлі-продажу земельних ділянок № 1983, 1985, 1987, 1989, 1991 від 6 червня 2002р, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право власності на землю за № 765 від 11 листопада 2002р.

Позивач стверджував, що у 2006-2007 роках спірні земельні ділянки у незаконний

спосіб були передані у власність громадянам ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , доказом чого є висновок землевпорядно-технічної експертизи від 14 серпня 2008р. №1098/04, здійснений за дорученням прокуратури Святошинського району м. Києва, а на час пред`явлення даного позову перебувають у власності відповідачів.

Під час судового розгляду представник позивача подав клопотання про залучення до справи в якості відповідачів ОСОБА_6 і ОСОБА_7 та витребування у них земельних ділянок із кадастровими номерами :04:002:0086 та :04:002:0087 відповідно, посилаючись на те, що ОСОБА_5 здійснила ряд операцій із належними їй спірними земельними ділянками шляхом укладення договорів купівлі-продажу, дарування, ділення та об`єднання земельних ділянок, що призвело до відсутності у Державному земельному кадастрі про право власності та речові права на земельну ділянку відомостей про земельні ділянки з кадастровими номерами :04:002:0033 , 323186800:04:002:0034 , :04:002:0035 , :04:002:0036 , які належали ОСОБА_5

Позивач зазначав, що земельні ділянки, які належать ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , є ідентичними по площі тим земельним ділянкам, які належали ОСОБА_5 .

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 28 березня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі представника ОСОБА_1 - адвокат Писаний Д.О. просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Представник позивача посилається на неповне з`ясування судом усіх фактичних обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, так як дійсність виданих позивачу державних актів на право приватної власності на землю підтверджено рішеннями Обухівського районного суду Київської області від 2 грудня 2008 року та Апеляційного суду Київської області від 20 червня 2013 року, тому не підлягає повторному доказуванню.

Також представник позивача не погоджується із висновком суду про невідповідність державного акта РВ № 401829 вимогам законодавства, оскільки даний державний акт виданий на підставі договорів купівлі-продажу земельних ділянок, які позивач придбав у осіб, що мали державні акти на право власності старого зразка без зазначення кадастрових номерів земельних ділянок, тому відсутність кадастрових номерів в державних актах на землю серії РВ № 401829 та серії І V -КВ № 076884 не є підставою вважати їх недійсними.

Крім того, представник позивача вважає помилковим неприйняття в якості належного доказу по справі висновок Київського науково-дослідного інституту судових експертиз за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи від 30 жовтня 2018р. № 1666/17-41/22010-22014/18-41, оскільки ним встановлено, що межі земельних ділянок ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (яка частину земельних ділянок відчужила ОСОБА_7 та ОСОБА_6 ) збігаються із межами земельної ділянки 1 га, яка належить позивачу. Експерт не може чітко визначитися лише щодо земельної ділянки, якою володіє ОСОБА_3 .

Також представник позивача посилається на неповне дослідження доказів по справі, оскільки суд першої інстанції у своєму рішенні не надав оцінку доказам позивача, долученим до матеріалів справи 12 лютого 2019р.: копіям квитанцій про сплату електроенергії та податку на землю за адресою розташування спірних земельних ділянок, які підтверджують той факт, що позивач з 2001 року користувався вказаними земельними ділянками та фактично набув їх у власність.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_6 просить залишити рішення суду

першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на те, що вона набула земельні ділянки з кадастровими номерами :04:002:0035 , :04:002:0036 у ОСОБА_5 на підставі договорів купівлі-продажі, у яких зазначено, що будь-які застереження стосовно земельних ділянок відсутні, а інші особи на них права не мають. У подальшому ці земельні ділянки були об`єднані з іншими земельними ділянками, які перебували у її власності, в одну земельну ділянку, площею 0,4892га та їй був присвоєний кадастровий номер :04:002:0086 . У даний час на цій земельній ділянці збудований житловий будинок, який нею введено у експлуатацію і належить їй на праві власності.

Також ОСОБА_6 направила до суду клопотання про розгляд апеляційної скарги у її відсутність.

У запереченнях на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 - адвокат Петрова О.Є. просить залишити в силі рішення суду першої інстанції, а апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на те, що позивачем не надано належних доказів у підтвердження права власності на земельні ділянки. Також представник відповідачів зазначає про пропуск позивачем строку позовної давності, про застосування якої було заявлено під час розгляду справи судом першої інстанції, так як про своє порушене право позивач дізнався у липні 2008 року, однак з даним позовом звернувся до суду у червні 2016 року.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача - адвоката Писаного Д.О., який підтримав апеляційну скаргу, пояснення представника відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 - адвоката Петрової О.Є., яка просила залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що рішенням виконавчого комітету Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області № 7 від 26 липня 2001 року передано ОСОБА_1 у довічне користування земельну ділянку з земель сільської забудови в АДРЕСА_2 , площею 0,20га для будівництва індивідуального жилого будинку.

На підставі рішення виконавчого комітету Підгірцівської сільської ради від 12 жовтня 2001 року ОСОБА_1 передано у приватну власність земельну ділянку, площею 0,20 га у АДРЕСА_2 для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку, та 16 листопада 2001 року видано Державний акт на право приватної власності на землю, серія І V -КВ № 076884 , який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право власності на землю за № 611 16 листопада 2001р .

6 червня 2002 року ОСОБА_1 уклав договори купівлі-продажу земельних ділянок з ОСОБА_14 (№ 1987), з ОСОБА_15 (№1985), з ОСОБА_16 (№1983), з ОСОБА_17 (№ 1989 ) та з ОСОБА_18 (№1991), які посвідчені приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Чеботар С.І., за умовами яких придбав у кожного продавця земельні ділянки, площею кожна 0,20га по АДРЕСА_2 .

На підставі вказаних договорів купівлі-продажу 6 червня 2002 року ОСОБА_1 виданий Державний акт на право приватної власності на землю, площею 1 га, у АДРЕСА_2 Обухівського району Київської області , який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право власності на землю за № 765 11 листопада 2002р.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 10 червня 2016 року ОСОБА_3 є власником земельної ділянки з кадастровим номером :04:002:0031 , площею 0,20 га, яка знаходиться за адресою

АДРЕСА_1 на підставі рішення Обухівського районного суду Київської області від 5 серпня 2001 року.

Відповідно до мотивувальної частини вказаного рішення суду ОСОБА_3 24 травня 2001 року уклав нотаріально посвідчений попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна в с. Романків Обухівського районну Київської області з ОСОБА_20 , якому на підставі договору купівлі-продажу від 9 жовтня 2007 року та Державного акту на право власності на земельну ділянку належала земельна ділянка, площею 0,20 га, у АДРЕСА_2 , з кадастровим номером :04:002:0031 . На підставі ст. 635, 525, 526 ЦК України суд визнав за ОСОБА_3 право власності на зазначену земельну ділянку.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 10 червня 2016 року ОСОБА_4 є власником земельної ділянки з кадастровим номером :04:002:0032 , площею 0,2 га, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку від 9 жовтня 2007 року та договору купівлі-продажу від 7 вересня 2007 року.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 26 лютого 2014 року встановлено факт, що ОСОБА_4 є належним покупцем земельної ділянки, площею 0,20 га, з кадастровим номером :04:002:0032 , яка знаходиться у АДРЕСА_1.

З тексту судового рішення вбачається, що 7 вересня 2007 року ОСОБА_4 уклала з ОСОБА_21 та ОСОБА_22 договори купівлі-продажу земельних ділянок, на підставі яких їй були видані Державні акти на право власності на земельні ділянки, у тому числі і спірну.

Згідно інформації з Державного земельного кадастру від 10 червня 2016 року ОСОБА_5 є власником земельних ділянок з кадастровими номерами :04:002:0033 , 323186800:04:002:0034 , :04:002:0035 , :04:002:0036 , площею 0,20 га кожна, які знаходяться за адресою

АДРЕСА_2 районного суду Київської області від 28 серпня 2008 року визнано дійсними договори купівлі-продажу вказаних земельних ділянок, які були укладені 1 липня 2008 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_23 у письмовій формі без нотаріального посвідчення.

Згідно договорів купівлі-продажу земельної ділянки від 12 жовтня 2016 року, які посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кирсановою Т.О., ОСОБА_6 придбала у ОСОБА_5 земельні ділянки, площею 0,20 га кожна, з кадастровими номерами :04:002:0035 , :04:002:0036 , які розташовані у АДРЕСА_2 .

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 17 січня 2017 року ОСОБА_6 є власником земельної ділянки з кадастровим номером :04:002:0086 , площею 0,4892 га, у АДРЕСА_2 .

Рішенням Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області № 3 від 1 листопада 2018 року присвоєна поштова адреса житловому будинку, який збудований на вказаній земельній ділянці , АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_6 .

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 24 січня 2019 року ОСОБА_7 на праві приватної власності належить земельна ділянка з кадастровим номером :04:002:0087 , площею 0,1215га.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних доказів у підтвердження свого права власності на земельні ділянки, які перебувають у власності відповідачів, а відтак не має правових підстав для витребування спірних земельних ділянок.

Колегія суддів не погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції.

Правові підстави набуття права власності та права користування земельною ділянкою до 1 січня 2002 року визначалися статтями 6, 7 ЗК України 1990 року.

Так, згідно з частино п`ятою статті 7 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час прийняття рішення про надання позивачу у користування земельної ділянки) у постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності, зокрема, громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства.

Відповідно до частини третьої статті 6 ЗК України (у редакції, що була чинною на дату прийняття рішення про надання у власність земельної ділянки) передача земельних ділянок у власність громадян провадиться місцевими Радами народних депутатів відповідно до їх компетенції за плату або безплатно.

Відповідно до статті 49 Закону України "Про власність", який був чинний на час отримання позивачем у власність земельної ділянки, володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом, арбітражним судом, третейським судом.

Аналогічні положення містяться й у частині другій статті 328 ЦК України, відповідно до якої право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Порядок набуття права користування чи права власності на землю регулювався главою 2 ЗК України 1990 року.

Так, статтями 17-19 ЗК України 1990 року визначався певний порядок та підстави надання громадянам у користування або власність земельних ділянок із земель державної або комунальної власності за рішенням органів державної влади в межах їх повноважень.

Таким чином, особливість набуття права на земельні ділянки полягає в наявності чітко визначеної в законодавстві процедури, за якою в суб`єктів виникають повноваження щодо володіння, користування й розпорядження земельною ділянкою.

Таке набуття права на земельні ділянки передбачає обов`язкове прийняття уповноваженим органом держави (органом влади чи органом місцевого самоврядування) відповідного рішення, яке є обов`язковою юридичною підставою для подальшого укладення договору на відчуження земельної ділянки та юридичного оформлення на неї відповідних прав.

Органи, до повноважень яких були віднесені питання в галузі регулювання земельних відносин, та обсяг їх компетенції, у тому числі щодо надання земельної ділянки в користування або у власність у період 1994 - 2001 років визначалися статтями 9 - 12 ЗК України 1990 року.

Оскільки відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язанні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, то наслідком прийняття зазначеними органами, їх посадовими особами рішень із порушенням установленої законом процедури або всупереч нормі закону, або з перевищенням своїх повноважень є визнання таких рішень недійсними (стаття 112 ЗК України 1990 року, стаття 152 ЗК України 2001 року, пункт 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2001 року № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ").

Згідно ч. 1 ст. 131 ЗК України громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод.

Відповідно до статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності та його державної реєстрації, а відповідно до статті 126 ЗК України (в редакції на час придбання земельних ділянок позивачем) таким документом був державний акт, форма якого затверджується Кабінетом Міністрів України.

Отже, державні акти на право власності на земельні ділянки (на час отримання позивачем у власність земельних ділянок) визнавалися документами, що посвідчують право власності й видавалися на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень або цивільно-правових угод.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 4 листопада 2011 року визнано незаконним та скасовано рішення Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області від 20 серпня 2009 року, яким були скасовані рішення виконавчого комітету Підгірцівської сільської ради № 6 від 26 червня 2002 року, № 10 від 12 жовтня 2001 року, № 4 від 30 квітня 2002 року щодо надання земельних ділянок в с. Романків Обухівського району Київської області.

Цим же рішенням відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_23 , ОСОБА_4 , ОСОБА_20 до ОСОБА_1 , Підгірцівської сільської ради, виконавчого комітету Підгірцівської сільської ради про визнання недійсним рішень виконкому, державних актів на право приватної власності на землю та договорів купівлі-продажу.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 20 червня 2013 року рішення Обухівського районного суду Київської області від 4 листопада 2011 року у зазначеній частині залишено без змін та ухвалено судове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області до ОСОБА_1 , ОСОБА_16 , ОСОБА_15 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_24 про визнання недійсними державних актів на право приватної власності на земельні ділянки та договорів купівлі-продажу.

Цим же рішенням задоволений позов ОСОБА_1 та визнані недійсними державні акти на право власності на земельні ділянки цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площами 0,20 га, розташовані на території Підгірцівської сільської ради в АДРЕСА_1, які видані 30 березня 2007 року на підставі рішення 17 сесії Підгірцівської сільської ради 5 скликання від 29 березня 2003 року, серії ЯЕ , за номерами 576563 на ім`я ОСОБА_9 , 576565 - ОСОБА_12 , 576566 - ОСОБА_11 , 576767 - ОСОБА_10 , 576569 - ОСОБА_8 , 576570 - ОСОБА_25

Предметом вказаних судових рішень була перевірка правомірності надання ОСОБА_1 та особам, у яких він придбав земельні ділянки у 2002 році, земельних ділянок, дійсність виданих їм Державних актів на право власності на земельні ділянки і договорів купівлі-продажу.

Суд прийшов до висновку про правомірність набуття ОСОБА_1 права власності на земельні ділянки, а також надання земельних ділянок ОСОБА_9 , ОСОБА_12 , ОСОБА_26 , ОСОБА_10 , ОСОБА_8 та ОСОБА_25 на підставі завідомо підроблених документів. Також суд визнав належним доказом висновок землевпорядної технічної експертизи від 14 серпня 2008 року у підтвердження посилань ОСОБА_1 , що земельні ділянки, надані у власність ОСОБА_9 , ОСОБА_12 , ОСОБА_26 , ОСОБА_10 , ОСОБА_8 та ОСОБА_25 співпадають із земельними ділянками, які перебувають у власності позивача.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є, зокрема, обов`язковість судового рішення (пункт 9), а статтею 129-1 Конституції України визначено, що судове рішення обов`язкове до виконання.

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи встановлення судом правомірності набуття ОСОБА_1 права власності на земельні ділянки у 2001 році та у 2002 році, та наявність судового рішення про відмову у визнанні недійсним рішення виконавчого комітету Підгірцівської сільської ради від 12 жовтня 2001 року, суд першої інстанції не мав правових підстав для висновку про неправомірність рішення органу місцевого самоврядування від 12 жовтня 2001 року про надання позивачу у власність земельної ділянки.

Не ґрунтується на нормах матеріального права і висновок суду першої інстанції про неналежність Державного акту на право приватної власності на землю серії РВ № 401829 від 6 червня 2002 року, який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право власності на землю за № 765 11 листопада 2002 року, у зв`язку із відсутністю у ньому кадастрового номеру земельної ділянки.

Постановою Верховної Ради Української РСР від 13.03.1992 № 2201-XII «Про форми державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею» було затверджено форми державних актів: на право колективної власності на землю; на право приватної власності на землю.

Постановою Кабінету Міністрів України від 02.04.2002 № 449 «Про затвердження форм державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою» було затверджено форму державного акта на право власності на земельну ділянку. Державний акт вказаної форми міг видаватися як фізичним та юридичним особам, тобто було встановлено єдину для всіх суб`єктів права власності на землю форму державного акта на право власності на земельні ділянки незалежно від їх цільового призначення.

Видавалися державні акти вказаного зразка державними органами земельних ресурсів при місцевих державних адміністраціях або органах місцевого самоврядування, підписувались головою місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування, а також начальником державного органу земельних ресурсів.

В той же час слід враховувати, що після набуття чинності вказаною постановою Уряду могли видаватися державні акти зразка 1992 року, оскільки, за інформацією Держкомзему, бланки нового зразка не були роздруковані. Постановою Верховної Ради України від 22.05.2003 № 882-IV "Про стан дотримання законодавства України щодо видачі державних актів на право власності на землю, сертифікатів на земельну частку (пай) та їх обігу; про дотримання законодавства України щодо виділення в натурі (на місцевості), використання та обігу земельних ділянок сільськогосподарського призначення" передбачено забезпечення видачі громадянам та юридичним особам, які отримують земельні ділянки у власність, державних актів на право власності на земельну ділянку, форму яких затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 02.04.2002 № 449.

На виконання вказаної Постанови Верховної Ради України від 22.05.2003 № 882-IV Держкомземом України прийнято наказ № 140 від 28.05.2003 "Про використання бланків державних актів", яким передбачено припинення використання бланків старого зразка до 1 липня 2003 року.

Тобто фактично до 01.07.2003 року могли видаватися державні акти на право власності на землю, форма яких була затверджена постановою Кабінету Міністрів України

від 24.03.99 № 440.

Також суд не врахував, що постановою Кабінету міністрів України від 2 квітня 2002 року № 449 (із відповідними змінами) встановлено, що раніше видані (до набрання чинності цією постановою) державні акти на право приватної власності на землю, державні акти на право власності на землю залишаються чинними і підлягають заміні у разі добровільного звернення громадян або юридичних осіб.

Крім того, пунктом 10 статті 28-1 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Державний земельний кадастр» визначено, що документи, якими було посвідчено право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, видані до набуття чинності цим Законом, є дійсними.

Також згідно із пунктом 2 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Державний земельний кадастр» встановлено, що земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. У разі якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності) або особи, яка подала заяву про визнання спадщини відумерлою, якщо така справа прийнята до провадження судом.

Отже, державні акти на право приватної власності на землю, видані у період дії Постанови ВРУ № 2201 (з 23.06.1992 по 08.01.2004), є чинними правовстановлюючими документами, що підтверджують права власності на земельні ділянки.

Окремо слід зазначити, що державний акт на право приватної власності на землю видавався виключно громадянам, підписувався Головою відповідної Ради народних депутатів, а також реєструвався відповідною радою за місцем розташування земельної ділянки в Книзі реєстрації державних актів на право приватної власності на землю. Дані про реєстрацію права власності на земельну ділянку не вносилися до електронної бази даних, кадастрова зйомка із зазначенням координат при його видачі в переважній більшості випадків не здійснювалась. (Методичні рекомендації щодо документів, які посвідчують речові права на земельну ділянку відповідно до законодавства, схвалені колегією Державної реєстраційної служби України 28 листопада 2012 року, протокол № 2).

Також колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відсутність у позивача акту про винесення меж спірних земельних ділянок в натурі (місцевості) свідчить про неправомірність набуття ОСОБА_1 права власності на земельні ділянки, так як він не ґрунтується на нормах матеріального права.

Інструкція про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі, яка затверджена наказом Державного комітету України по земельних ресурсах № 43 від 4 травня 1999 року, не містить конкретного визначення, як саме повинні бути встановлені межі земельної ділянки у натурі, та які саме документи при цьому повинні бути складені.

Конкретно вказане питання було визначено при затверджені Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками.

Як зазначено у пункті 1.2 Інструкції «Про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками», встановлення (відновлення) меж земельної ділянки здійснюється з метою визначення в

натурі (на місцевості) метричних даних земельної ділянки, у тому числі місцеположення поворотних точок її меж та їх закріплення межовими знаками.

У пункті 2 наказу Державного комітету України із земельних ресурсів № 376 від 18 травня 2010 року про затвердження вищезазначеної Інструкції вказано, щомежові знаки, які встановлені з метою закріплення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) до набрання чинності цим наказом, є дійсними і підлягають заміні лише при добровільному зверненні власника (користувача) земельної ділянки.

Пунктом 4.1. даної Інструкції визначено, що відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється при повній (частковій) втраті в натурі (на місцевості) межових знаків, їх пошкодженні, яке унеможливлює використання межових знаків, а також при розгляді земельних спорів між власниками (користувачами) суміжних земельних ділянок.

Отже, вказані норми свідчать, що раніше встановлені межові знаки є дійсними, а у разі їх втрати, можливе відновлення межових знаків та відновлення меж земельної ділянки.

Також судом не враховано, що позивачем надані копії Державних актів на право приватної власності на землю, які містять плани зовнішніх меж земельних ділянок та опис цих меж, а також Інвентаризація земельних ділянок, які знаходяться у с. Романків Обухівського району, 2001 року, підписана ПП ОСОБА_27 та каталог координат кутів зовнішніх меж землекористування стосовно земельних ділянок, які належать позивачу.

Не врахував суд і тієї обставини, що передача земельних ділянок, які належали позивачу, у незаконний спосіб іншим особам, зокрема, ОСОБА_9 , ОСОБА_12 , ОСОБА_26 , ОСОБА_10 , ОСОБА_8 та ОСОБА_25 , встановлена рішенням Апеляційного суду Київської області від 20 червня 2013 року, а відтак, повторного доказування не потребує.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що під час судового розгляду було встановлено, що право власності позивача на земельні ділянки, площею 1,20 га по АДРЕСА_2 , підтверджено належними документами - Державними актами на право приватної власності на землю, правомірність видачі яких була предметом судового розгляду і суд відмовив у визнанні їх недійсними, а відтак суд першої інстанції не мав правових підстав для висновку про неправомірність видачі вказаних актів.

Під час судового розгляду було встановлено, що ОСОБА_9 , ОСОБА_12 , ОСОБА_28, ОСОБА_10 , ОСОБА_8 та ОСОБА_25 земельні ділянки були відчуженні третім особам до ухваленням рішення Апеляційним судом Київської області від 20 червня 2013 року про визнання недійсними виданих вказаним особам Державних актів на право власності на земельні ділянки.

У подальшому вказані земельні ділянки неодноразово відчужувалися.

За таких обставин встановлено, що позивач не вчиняв дій щодо розпорядження своїм майном, земельними ділянками, тому земельні ділянки вибули з його володіння без вираження його волі.

Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

За положеннями статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо згідно зі

статтею 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Згідно з положеннями статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, то наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння.

Отже, за положеннями зазначених норм права власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними.

За змістом частини п`ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна.

Під час судового розгляду позивачем не було заявлено, а судом не встановлено, що відповідачі є недобросовісними набувачами земельних ділянок.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач стверджував, що на даний час земельні ділянки, які були надані йому у власність, належать ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 і мають кадастрові номери :04:002:0031 , :04:002:0032 , :04:002:0033 , 323186800:04:002:0034 , :04:002:0035 , :04:002:0036 .

Судом була призначена судова земельно-технічна експертиза для з`ясування питання чи співпадають координати земельних ділянок ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 із координатами земельних ділянок, які належать ОСОБА_1 , а також чи є накладення вказаних земельних ділянок між собою.

Згідно висновку експерта від 30 жовтня 2018 року координати поворотних точок меж земельних ділянок, належних на праві власності ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , співпадають із координатами поворотних точок меж земельної ділянки, площею 1 га, яка належить на праві власності ОСОБА_1 , і повністю накладаються. Координати земельної ділянки, належної на праві власності ОСОБА_3 , ймовірно співпадають із координатами поворотних точок меж земельної ділянки, площею 0,20га, яка належить на праві власності ОСОБА_1 , і ймовірно повністю накладається на земельну ділянку, належну ОСОБА_1 .

Суд першої інстанції вказаний висновок експертизи не прийняв, як належний доказ, зазначивши, що експертом використовувалися неточні, ймовірні формулювання.

Однак, ймовірний висновок експертом зроблено тільки стосовно земельної ділянки, яка належить ОСОБА_3 , оскільки останнім не надано експерту відповідної документації, у якій визначені межі земельної ділянки.

Безпідставним є висновок суду, що експертом вирішувалися питання, які виходять за межі наявних у нього спеціальних знань, зокрема, надання оцінки законності проведення процедур, регламентованих нормативно-правовими актами, оскільки таких висновків

вищезазначена судова експертиза не містить, а у мотивувальній частині висновку експерт посилається на норми матеріального права, які ним були використані при проведенні експертизи.

При цьому суд не врахував, що частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 109 ЦПК України визначено, що у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

З матеріалів справи вбачається, що суд неодноразово витребовував у учасників справи технічну документацію на спірні земельні ділянки, а також повідомляв сторони про день та час здійснення експертом огляду земельних ділянок, однак ОСОБА_3 жодного документу для проведення експертизи не надав, а також не допустив експерта на земельну ділянку.

Крім того, відповідачі не надали суду жодного документу та доказів, які б спростували висновки експертизи, а відтак, на думку колегії суддів, суд не мав правових підстав для неприйняття вищезазначеного висновку судової експертизи, як належного доказу у підтвердження позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що позивач має правові підстави для витребування у ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 земельних ділянок з кадастровими номерами :04:002:0031 , :04:002:0032 , :04:002:0033 , 323186800:04:002:0034 , :04:002:0035 , :04:002:0036 на підставі ст. 388 ЦК України.

Разом з цим, під час судового розгляду було встановлено, що 12 жовтня 2016 року ОСОБА_5 відчужила земельні ділянки з кадастровими номерами :04:002:0035 , :04:002:0036 ОСОБА_6 , яка на час ухвалення судового рішення є власником земельної ділянки з кадастровим номером :04:002:0086 , площею 0,4892 га по АДРЕСА_2 .

Також з наданих позивачем документів вбачається, що ОСОБА_5 відчужила земельні ділянки з кадастровими номерами :04:002:0033 , 323186800:04:002:0034 .

За твердженням позивача їх власником стала ОСОБА_7

Однак, з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 24 січня 2019 року ОСОБА_7 є власником земельної ділянки з кадастровим номером :04:002:0087 , площею 0,1215га.

Враховуючи, що ОСОБА_5 на час ухвалення судового рішення не є власником земельних ділянок з кадастровими номерами :04:002:0033 , 323186800:04:002:0034 , :04:002:0035 , :04:002:0036 , позовні вимоги про витребування у ОСОБА_5 вказаних земельних ділянок задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом статей 174, 175, 184 ЦПК України таким зверненням є позовна заява.

Проте позивачем у порядку вищезазначених норм процесуального права не була подана позовна заява про витребування земельних ділянок у ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , а вказані особи були залучені до участі у справі у якості відповідачів за клопотанням представника позивача, у якому він просив витребувати у ОСОБА_7 земельну ділянку з

кадастровим номером :04:002:0087 , а у ОСОБА_6 земельну ділянку з кадастровим номером :04:002:0086 , та на підставі ухвали суду. Також вказаним особам не направлялася позовна заява.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить аналіз практики Європейського суду з прав людини, найчастіше втручання у право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді - органів судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст. 1 Першого Протоколу забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів. Втручання має бути законним, тобто здійснено на підставі закону. При цьому під «законом» Конвенція розуміє нормативний акт, що має бути «доступним» (accessible) та «передбачуваним» (forseable). Також закон має відповідати всім вимогам нормативного акта. «Доступність закону» означає наявність доступу та знань щодо цього закону в суспільстві та у осіб. «Передбачуваність» означає можливість передбачити певні дії або наслідки, що можуть виникнути в зв`язку із застосуванням закону.

За таких обставин, позбавлення особи права власності повинно у повній мірі відповідати та ґрунтуватися на нормах матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції не були дотримані норми процесуального права під час вирішення питання про залучення до участі у справі ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Разом з цим, з наданих суду першої інстанції ОСОБА_6 документів вбачається, що земельна ділянка з кадастровим номером :04:002:0086 має площу 0,4892 га, а не 0,40 га, та зареєстрована не тільки на підставі договорів купівлі-продажу від 12 жовтня 2016 року, які були укладені із ОСОБА_5 , а і на підставі договору купівлі-продажу від 18 листопада 2016 року. Крім того, з наданих документів вбачається, що ОСОБА_6 здійснила поділ та об`єднання земельних ділянок.

Позивачем суду не було надано доказів, що зазначена земельна ділянка є тією ж земельною ділянкою, яку він просив витребувати у ОСОБА_5 , тому колегія суддів вважає, що відсутні правові підстави для витребування у ОСОБА_6 земельної ділянки з кадастровим номером :04:002:0086 .

З інформації довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 24 січня 2019 року вбачається, що земельна ділянка з кадастровим номером :04:002:0087 , має площу 0,1215 га, а право власності за ОСОБА_7 було зареєстровано на підставі заяви про поділ земельної ділянки.

Позивачем під час розгляду справи судом першої інстанції не було заявлено клопотання про витребування документів, на підставі яких було зареєстровано право власності ОСОБА_7 на зазначену земельну ділянку, її площа не відповідає загальній площі земельних ділянок з кадастровими номерами :04:002:0033 , 323186800:04:002:0034 , які належали ОСОБА_5 , доказів, що вказані земельні ділянки є ідентичними позивачем надано не було, тому колегія суддів не вбачає підстав для витребування у ОСОБА_7 земельної ділянки з кадастровим номером :04:002:0087 .

У клопотанні про залучення у справі співвідповідачів представник позивача посилався на те, що замість земельних ділянок з кадастровими номерами :04:002:0033 , 323186800:04:002:0034 , :04:002:0035 , :04:002:0036 , які належали ОСОБА_5 , зареєстровані земельні ділянки з

кадастровими номерами :04:002:0084 , площею 0,0236 га, та 323186800:04:002:0081 , площею 0,0236 га, які належать ОСОБА_5 , а також :04:002:0083 , площею 0,1297 га, та :04:002:0088 , площею 0,0125 га, які належать ОСОБА_3 .

Проте, позивачем у визначеному процесуальним законом порядку не були змінені позовні вимоги та не пред`явлено позовних вимог про витребування у ОСОБА_5 та ОСОБА_3 зазначених земельних ділянок.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав від 10 червня 2016 року земельна ділянка з кадастровим номером :04:002:0032 , яка належить на праві власності ОСОБА_4 перебуває у іпотеці Товариства з обмеженою відповідальністю комерційний банк «Український фінансовий світ». Однак, судом першої інстанції вказані обставини перевірені не були та не вирішено питання про притягнення іпотекодержателя до участі у даній справі.

Разом з цим, під час розгляду справи судом першої інстанції представником відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 була подана заява про застосування позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Це правило пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про такі обставини.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме : забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Враховуючи положення статті 388 ЦК України, перебіг позовної давності за вимогами про витребування майна від добросовісного набувача починається за загальними правилами, визначеними у ч. 1 ст. 261 ЦК України, тобто від дня, коли позивач довідався або міг довідатися про відчуження його майна добросовісному набувачу.

Заперечуючи проти застосування позовної давності, представник позивача посилався на те, що про порушення свого права позивач дізнався у червні 2013р. після постановлення рішення Апеляційним судом Київської області.

Однак, з матеріалів справи вбачається, що про своє порушене право позивач дізнався у 2008 році, коли став звертатися до суду з позовами на захист свого права власності на земельні ділянки, у тому числі подавши позовну заяву до ОСОБА_4 та ОСОБА_20 , який у подальшому відчужив земельну ділянку ОСОБА_3 , про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 7 вересня 2007 року.

Закон України «Про доступ до судових рішень» визначає порядок доступу до судових рішень з метою забезпечення відкритості діяльності судів загальної юрисдикції, прогнозованості судових рішень та сприяння однаковому застосуванню законодавства.

Згідно зі статтями 3, 4 цього Закону суд загальної юрисдикції вносить до Єдиного державного реєстру судових рішень всі судові рішення і окремі думки суддів, викладені у письмовій формі, не пізніше наступного дня після їх ухвалення або виготовлення повного тексту. Судові рішення, внесені до Єдиного державного реєстру судових рішень, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 5 серпня 2011 року про визнання за ОСОБА_3 права власності на земельну ділянку, площею 0,200 га, кадастровим номером :04:002:0031 , було внесено до Єдиного державного реєстру судових рішень 6 вересня 2011 року (http://reyestr.court.gov.ua/Review/17550790) і перебувало у вільному доступі.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що позивач був обізнаний про своє порушене право у 2008 року стосовно ОСОБА_4 та ОСОБА_20 , та міг довідатися у 2011 року стосовно порушення його права ОСОБА_3 , однак звернувся до суду з даним позовом у червні 2016 року, тобто поза межами трирічного строку позовної давності.

Позивачем суду не надано доказів поважності причин пропуску строку звернення і не заявлено про його поновлення, тому колегія суддів вважає, що позовні вимоги, заявлені до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не підлягають задоволенню у зв`язку із пропуском позивачем строку звернення до суду.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною 2 статті 376 ЦПК України визначено, що порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини справи, неправильно застосовані норми матеріального права, висновки суду не відповідають наданим сторонами доказам, при розгляді справи допущені порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 28 березня 2019 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , третя особа: Підгірцівська сільська рада Обухівського району Київської області про витребування земельних ділянок із чужого незаконного володіння відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 6 вересня 2019 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк