Провадження № 22-ц/802/882/19 Категорія: 26 Доповідач: Данилюк В. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 вересня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Данилюк В. А.,

суддів Киці С. І., Шевчук Л. Я.,

з участю:

секретаря судового засідання Вергуна Т. С.,

представника відповідача Мірчука В. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» про визнання кредитного договору недійсним за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 червня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» (скорочено ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України») про визнання кредитного договору недійсним. Позовні вимоги мотивовано тим, що 01.08.2006 між сторонами був укладений кредитний договір, за умовами якого позивач отримав позику у розмірі 56000,00 швейцарських франків зі сплатою процентів. Позивач вважає цей кредитний договір недійсним з тих підстав, що ні він, ні банк не мали індивідуальної ліцензії на здійснення операцій з валютою, а також єдиним засобом платежу в Україні є гривня. Крім того, позивач зазначає, що умови договору є несправедливими та такими, що значно погіршили його майновий стан. На підставі вказаного, а також з урахуванням положення ст. 215 ЦК України та ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», позивач просить суд визнати недійсним кредитний договір від 01.08.2006 № 86706С24, а також стягнути з відповідача на свою користь судові витрати по справі.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12червня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, позивач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу в якій вказує, що Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»передбачений режим здійснення валютних операцій на території України. Позивач на час укладення кредитного договору був резидентом України, що відповідно до вимог п.п. в) п. 4 ст. 5 Декрету, вимагало від нього отримання індивідуальної ліцензії для отримання кредиту в іноземній валюті, якої він не мав, що є підставою вважати цей договір укладеним з порушенням вимог закону, а отже недійсним на підставі ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України.

Таким чином, покликаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, позивач просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вказує, що банк при укладенні договору 01.08.2006 з позивачем володів банківською ліцензією № 2 від 25.12.2001 на здійснення операцій з валютними цінностями, дозволом № 2-2 від 21.03.2002 та Додатком до Дозволу № 2-2 від 21.03.2002, пункт 1 якого до переліку операцій, які має право здійснювати банк відносить операції з валютними цінностями, зокрема, неторговельні операції з валютними цінностями, залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України та ін. Тому відповідно до п. 1.5. Положення «Про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу», затвердженого Постановою правління НБУ від 14.10.2004 № 483 у редакції, яка діяла на час укладення оскаржуваного договору, надання банком та одержання ОСОБА_2 кредиту в іноземній валюті та сплата банку процентів та інших платежів за кредитним договором не потребує наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти як засобу платежу на території України у сторони кредитного договору в іноземній валюті.

Представник відповідача Мірчук В. В. в суді апеляційної інстанції апеляційну скаргу позивача не визнав та просив залишити її без задоволення.

Позивач в судове засідання в суд апеляційної інстанції не з`явився, будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції в складі колегії суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, заслухавши представника відповідача, приходить до висновку, що апеляційну скаргу позивача необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що положення договору не суперечать вимогам ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а його умови повністю відповідають засадам добровільності та свободи договору. Погіршення майнового стану позивача через курсові коливання не є підставою для визнання кредитного договору недійсним, а також не свідчить про несправедливість умов кредитного договору, оскільки позивач самостійно погодився на кредитування в іноземній валюті, і ним не надано доказів того, що на ринку банківських послуг у той час була відсутня можливість кредитування в національній валюті України гривні.

Судом першої інстанції встановлено, що 01.08.2006 між ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України (правонаступник - ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України») та позивачем у справі був укладений кредитний договір №86706С14, за умовами якого відповідач надав позивачу кредиту у сумі 56000,00 швейцарських франків з кінцевою датою повернення 14.07.2026, для придбання нерухомості, а саме: квартири за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 6-18).

Позивач в позовній заяві як на підставу недійсності договору посилався на відсутності ліцензії на здійснення валютних операцій, несправедливості умов кредитного договору та коливання курсу валют.

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із частинами першою, третьою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Оскільки відповідно до умов кредитного договору від 01серпня 2006 року, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі (придбання квартири), особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах.Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

За статтею 192 ЦКУкраїни іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Відповідно до пункту 1 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», який втратив чинність 07.02.2019, Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом.

Згідно пунктів 2 та 3 статті 5 зазначеного Декрету Кабінету Міністрів України, генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв`язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання, а саме на здійснення операцій, пов`язаних з торгівлею іноземною валютою, з правом відкривати на території України пункти обміну іноземних валют, у тому числі на підставі агентських угод з іншими юридичними особами - резидентами.

Підпунктами «в», «г» пункту 4 статті 5 Декрету встановлено, що для проведення резидентами валютних операцій, а саме надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті; використання іноземної валюти на території України як засобу платежу потребує отримання індивідуальні ліцензії на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції.

Згідно пункту 5 статті 5 Декрету одержання індивідуальної ліцензії однією із сторін валютної операції означає також дозвіл на її здійснення іншою стороною або третьою особою,яка має відношення до цієї операції, якщо інше не передбачено умовами індивідуальної ліцензії.

Використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії (індивідуальної ліцензії), як це встановлено пунктом 1.5. Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 09 листопада 2004 року за№ 1429/10028, дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк України видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями).

Банк при укладенні договору 01.08.2006 з позивачем володів банківською ліцензією № 2 від 25.12.2001 на здійснення операцій з валютними цінностями, дозволом № 2-2 від 21.03.2002 та Додатком до Дозволу № 2-2 від 21.03.2002, пункт 1 якого до переліку операцій, які має право здійснювати банк, відносить операції з валютними цінностями, зокрема, неторговельні операції з валютними цінностями, залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України та ін. (а.с. 27-30).

Отже банк, як фінансова установа, отримавши в установленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції з надання кредитів в іноземній валюті, має право на здійснення таких операцій, а резидент - отримувати кредити.

А тому суд апеляційної інстанції відхиляє доводи апеляційної скарги позивача.

Суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів поданих сторонами (стаття 89 ЦПК України), встановив, що спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі.

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

За загальними положеннями про недійсність правочину, визначеними статтею 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частини 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною першою статті 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У результаті розгляду справи судом першої інстанції не здобуто доказів на спростування презумпції правомірності правочину. На виконання умов спірного договору позивач без заперечень отримав кредитні кошти, певний час виконував свої зобов`язання по договору.

Аналогічні висновки по кредитних договорах виданих у іноземній валюті, зроблені Верховним Судом в постанові від 01.03.2018 в справі № 642/1408/17 та постанові від 26.04.2018 в справі № 766/10623/16-ц.

Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст.80 ЦПК).

Відповідно до п.4 ч.3 ст.129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Приймаючи до уваги наведене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки судом при вирішенні справи правильно застосовано вищезазначені норми матеріального права на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 259, 268, 367, 368, 371, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 червня 2019 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 09 вересня 2019 року.

Головуючий

Судді