Постанова

Іменем України

02 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 132/4438/18-ц

провадження № 61-11679св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційні скарги Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» та представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 04 квітня 2019 року у складі судді Павленко І. В. та постанову Вінницького апеляційного суду від 12 червня

2019 року у складі колегії суддів: Денишенко Т. О., Рибчинського В. П., Голоти Л. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») про захист прав споживача, розірвання договору, стягнення коштів, відсотків та пені.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що 13 березня 2013 року між нею та відповідачем було укладено договір банківського вкладу «Депозит VIP»

№ SAMDN5231, за умовами якого вона розмістила грошові кошти на депозитному рахунку у розмірі 78 077,64 доларів США на термін до 13 березня

2014 року включно зі сплатою 9,75 % річних.

Зазначала, що вказаний вище рахунок було відкрито та її ім`я у відділенні

АТ КБ «ПриватБанк», яке знаходилось на території Автономної Республіки Крим

(далі - АР Крим).

Вказувала на те, що після закінчення терміну дії договору банківського вкладу вона неодноразово зверталась до відповідача з заявами про повернення суми депозиту та нарахованих відсотків, проте вимоги, викладені у її заявах, банком виконані не були.

Крім того, у зв`язку із анексією АР Крим у відповідача виникли складнощі з обслуговування депозитів та рахунків клієнтів, як наслідок, з кінця лютого 2014 року банком введені обмеження, а з березня 2014 року заблоковано усі операції з клієнтами.

Зазначала, що у відділенні АТ КБ «ПриватБанк» наїї ім`я також був відкритий картковий рахунок, який вона систематично поповнювала, на який зараховувалися відсотки за вкладом, проте зазначений рахунок було заблоковано відповідачем.

Відповідно до виписки з банківського карткового рахунку від 28 липня 2014 року баланс картки станом на 07 липня 2014 року становив 29 530,08 доларів США.

Посилаючись на наведене, ОСОБА_1 просила розірвати договір банківського вкладу від 13 березня 2013 року «Депозит VIP», укладений між нею та АТ КБ «ПриватБанк»; стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на її користь 113 810,91 доларів США, з яких:78 077,64 доларів США - сума вкладу, 35 733,27 долари США відсотки за вкладом; пеню у розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення повернення вкладу в сумі 4 038 175,54 доларів США; пеню у розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення сплати відсотків за вкладом в сумі

1 848 124,72 доларів США; заблоковані на картковому рахунку грошові кошти

в сумі 29 530,08 доларів США; пеню у розмірі 3 % вартості послуги за

кожний день прострочення сплати залишку коштів на картковому рахунку в сумі

1 527 295,74 доларів США, а також 7 000,00 грн на відшкодування витрат на правову допомогу.

Рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 04 квітня 2019 року позов задоволено частково. Розірвано договір банківського вкладу «Депозит VIP»

від 13 березня 2013 року, укладений між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк». Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 113 810,91 доларів США, з яких: сума вкладу у розмірі 78 077,64 доларів США та відсотки за користування вкладом у розмірі 35 733,27 доларів США. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь

ОСОБА_1 пеню у розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення повернення вкладу в розмірі 228,37 доларів США та пеню у розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення сплати відсотків у розмірі 104,51 доларів США. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 заблоковані на картковому рахунку № НОМЕР_1 грошові кошти у розмірі 29 530,08 доларів США. С тягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 7 000,00 грн. У задоволенні решти позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що надані позивачем докази у своїй сукупності підтверджують факт укладення спірного договору банківського вкладу, а АТ КБ «ПриватБанк» не виконав своїх зобов`язань перед ОСОБА_1 за вказаним договором щодо повернення коштів за вкладом та процентів за користування ним. Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суми вкладу та нараховані відсотки за зазначений у позові період, відхиливши при цьому доводи відповідача щодо розірвання укладеного між сторонами договору банківського вкладу з 26 лютого 2015 року на вимогу позивача, оскільки це суперечить умовам спірного договору.

Також суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність та обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення з банку на її корить грошових коштів з карткового рахунку, оскільки це підтверджено належними доказами та не спростовано відповідачем. У стягненні пені за неповернення банком залишку коштів суд вважав необхідним відмовити, враховуючи, що картковий рахунок відноситься до поточних рахунків, які не передбачають отримання кредитною установою прибутку, не є фінансовою послугою у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів».

Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позову в частині вимоги ОСОБА_1 про стягнення з банку на її корить пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», застосувавши до такої вимоги наслідки пропуску строку позовної давності відповідно до частини другої статті 258 ЦК України.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 12 червня 2019 року апеляційні скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та АТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення. Рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 04 квітня 2019 року залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив із того, що правильними є висновки суду першої інстанції про часткове задоволення позову, оскільки наявність у ОСОБА_1 оригіналів договору банківського вкладу та квитанцій про розміщення спірної суми грошових коштів свідчать про внесення позивачем депозитного вкладу. Оскільки після закінчення строку дії договору банківського вкладу, відповідач суму вкладу та нараховані відсотки не повернув, суд першої інстанції правильно виходив з того, що відбулась пролонгація договору банківського вкладу відповідно за умовами цього договору . Крім того, відповідачем не надано жодних доказів відсутності автоматичної пролонгації договору, припинення строку його дії саме 13 березня 2014 року чи іншої дати, а також доказів на підтвердження факту повернення ОСОБА_1 коштів вкладу, нарахованих відсотків за користування її коштами чи доказів відсутності їх на депозитному, поточному рахунках.

Також апеляційним судом зазначено, що ліквідація філій АТ КБ «ПриватБанк» на території АР Крим чи припинення їх діяльності не звільняє відповідача від виконання своїх зобов`язань за спірним договором банківського вкладу. Апеляційним судом також зазначено про правильність висновків суду першої інстанції в частині задоволення вимоги про стягнення з банку на косить ОСОБА_1 грошових коштів, що обліковувались на її картковому рахунку, оскільки така вимога доведена належними та допустимими доказами.

Апеляційним судом відхилено доводи апеляційної скарги представника позивача щодо перерахунку відсотків та пені, оскільки суд першої інстанції розглянув спір в межах позовних вимог, позивач не була позбавлена права збільшити позовні вимоги в суді першої інстанції, проте таким правом не скористалась. Суд апеляційної інстанції також визнав правильними висновки суду першої інстанції щодо нарахування пені у розмірі 3 % за невиплату банком суми вкладу та відсотків, оскільки виходячи з необхідності стягнення пені з урахуванням розміру відсотків, суд першої інстанції підкреслив, що відсотки є складовою невиконаного грошового зобов`язання за депозитним договором. Це зумовлює застосування правових наслідків, передбачених частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційних скарг

У червні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 04 квітня 2019 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 12 червня 2019 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що висновки судів про невиконання банком зобов`язань за договором банківського вкладу щодо повернення суми вкладу та нарахованих відсотків ґрунтуються на припущеннях, оскільки наявність у позивача оригіналу договору та квитанції не доводять факт неповернення грошових коштів позивачу, оскільки після закінчення строку дії договору та повернення коштів оригінали документів залишаються у вкладника.

Крім того, згідно з випискою до спірного договору сума вкладу у розмірі

78 077,64 доларів США обліковувалась на рахунку позивача станом на 13 березня 2014 року, тобто на дату закінчення строку дії договору банківського вкладу. Відкликання банківської ліценції та закриття відділень АТ КБ «ПриватБанк» на території АР Крим відбулося з травня 2014 року, а доказів того, що договір було пролонговано та грошові кошти у зазначеній вище сумі не були отримані позивачем, нею не надано.

Позивачем також не надано належних та допустимих доказів на підтвердження відкриття на її ім`я карткового рахунку та розміщення на ньому грошових коштів, оскільки виписка банку про те, що на рахунку позивача обліковуються грошові кошти, не містить печатки відділення банку та підпису уповноваженої особи, а отже не є належним доказом у справі.

Суди також не звернули уваги на те, що після закінчення строку дії договору відсотки нараховуються за ставкою «на вимогу», а тому висновки судів попередніх інстанцій про стягнення з відповідача на користь позивача відсотки, нараховані після закінчення строку дії договору проте за відсотковою ставкою, передбаченою його умовами, є незаконними.

У липні 2019 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 04 квітня 2019 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 12 червня 2019 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині стягнення суми вкладу та відсотків у розмірі 113 810,91 доларів США та ухвалити в цій частині нове рішення про стягнення з відповідача на користь позивача суми вкладу та відсотків у розмірі 117 868,15 доларів США, а також скасувати судові рішення в частині стягнення з відповідача на користь позивача пеню у розмірі 3 % вартості послуги за кожен день прострочення сплати відсотків в сумі 104,51 доларів США та ухвалити цій частині нове рішення про стягнення пені у розмірі 116,39 доларів США, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вказує, що апеляційний суд безпідставно відхилив доводи її апеляційної скарги про скасування рішення суду першої інстанції в частині стягнення суми вкладу та відсотків у зв`язку із збільшенням розміру відсотків, оскільки правовідносини між сторонами припинились з моменту набрання законної сили рішення суду першої інстанції, а тому відсотки за вкладом мали нараховуватись до 12 червня 2019 року.

Вважає, що суд апеляційної інстанції мав скасувати рішення районного суду та збільшити суму відсотків станом на день набрання рішенням суду першої інстанції законної сили, у зв`язку із чим має бути збільшений і розмір пені за несвоєчасну виплату відсотків.

Заперечень на касаційні скарги не надходило.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалами Верховного Суду від 05 липня та 01 серпня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі, та надано строк для подання відзивів на касаційні скарги.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення, аоскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судами встановлено, що 13 березня 2013 року між ОСОБА_1 та

АТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір банківського вкладу «Депозит VIP»

№ SAMDN5231, відповідно до пункту 1 якого, позивач передала банку, а банк прийняв грошові кошти у розмірі 78 077,64 доларів США на термін до 13 березня 2014 року включно, зі сплатою 9,75 % річних.

Вкладний рахунок було відкрито на ім`я позивача у відділенні АБ КБ «ПриватБанк», яке знаходилось на території АР Крим.

06 листопада 2014 року позивач виїхала з території АР Крим до с. Загребельня Калинівського району Вінницької області, де з 06 листопада 2014 року постійно проживала та була зареєстрована.

12 лютого 2015 року, 05 серпня 2015 року, 25 лютого 2016 року, 07 червня 2016 року,

18 січня 2017 року ОСОБА_1 зверталась до відповідача із заявами про повернення суми вклади за зазначеним вище договором та нарахованих відсотків, а також коштів, які обліковувались на картковому рахунку, відкритому на її ім`я.

АТ КБ «Приват Банк» направляв на адресу позивача відповіді про неможливість виконання банком своїх обов`язків за зазначеними договорами, у зв`язку з анексією АР Крим та припиненням роботи відділень на цій території.

Згідно з випискою за договором банківського вкладу у період з 13 березня 2013 року по 13 березня 2014 року на рахунку позивача за депозитним договором

№ SAMDN5231 обліковувалося 78 661,61 доларів США.

Відповідно до виписки за картковим рахунком, який було відкрито на ім`я позивача, за період з 25 квітня 2012 року по 07 липня 2014 року на рахунку

№ НОМЕР_1 обліковувалося 29 530,08 доларів США.

Також судами встановлено, що останнім днем роботи відділень АТ КБ «ПриватБанк» на території АР Крим було 14 травня 2014 року.

Нормативно-правове обґрунтування

Положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно з частиною першою статті 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

У частині першій статті 640 ЦК України передбачено, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Частиною першою статті 1058 ЦК України передбачено, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до частини першої статті 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Положення статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» містять поняття: банківські рахунки - рахунки, на яких обліковуються власні кошти, вимоги, зобов`язання банку стосовно його клієнтів і контрагентів та які дають можливість здійснювати переказ коштів за допомогою банківських платіжних інструментів; вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Відповідно до пункту 1.8 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за № 1172/8493 (далі - Інструкція № 492) банки відкривають своїм клієнтам поточні рахунки за договором банківського рахунка, за договором банківського вкладу - вкладні (депозитні) рахунки. Цим же пунктом Інструкції встановлено, що до поточних рахунків також належать карткові рахунки, що відкриваються для обліку операцій за платіжними картками відповідно до вимог цієї Інструкції.

Договір банківського рахунка та договір банківського вкладу укладаються в письмовій формі (паперовій або електронній). Електронна форма договору має містити електронний підпис/електронний цифровий підпис клієнта (представника клієнта) та уповноваженої особи банку відповідно до вимог, установлених нормативно-правовим актом Національного банку з питань застосування електронного підпису в банківській системі України. Договір банківського рахунка та договір банківського вкладу можуть укладатися шляхом приєднання клієнта до публічної пропозиції укладення договору (оферта), який розміщений у загальнодоступному для клієнта місці в банку та на його офіційному сайті в мережі Інтернет. Банк зобов`язаний надати клієнту у спосіб, визначений банком та клієнтом, у тому числі за допомогою засобів інформаційних, телекомунікаційних, інформаційно-телекомунікаційних систем примірник договору, що дає змогу встановити дату його укладення (пункт 1.9 Інструкції № 492).

Письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту; у договорі банківського вкладу, зокрема, зазначаються: вид банківського вкладу, сума, що вноситься або перераховується на вкладний (депозитний) рахунок, строк зберігання коштів (за строковим вкладом), розмір і порядок сплати процентів або доходу в іншій формі, умови перегляду їх розміру, відповідальність сторін, умови дострокового розірвання договору тощо (пункт 1.10 Інструкції № 492).

Відповідно до глави 1 розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України

від 01 червня 2011 року № 174, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, до касових документів, які оформляються згідно з касовими операціями, визначеними цією Інструкцією, в тому числі належать: квитанція, чек банкомата, що формуються платіжними пристроями (пункт 1.1). Касові документи, що формуються із застосуванням платіжних пристроїв, мають містити такі обов`язкові реквізити: ідентифікатор банку (філії, відділення) або інші реквізити, за допомогою яких є можливість його ідентифікувати; номер платіжного пристрою; дату та час здійснення операції; суму та валюту операції; вид операції; реквізити електронного платіжного засобу, які передбачені правилами безпеки платіжної системи, якщо операція здійснювалася з її використанням; код авторизації або інший код, що ідентифікує операцію в платіжній системі; суму комісійної винагороди.

Згідно з пунктом 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03 грудня 2003 року № 516 (далі - Положення № 516) залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку, що укладання договору банківського вкладу під час відкриття банком депозитного рахунка клієнту є обов`язковим, а надання володільцем такого рахунка виписки

(у паперовій чи електронній формі) про рух (наявність) коштів на його картрахунках за операціями є доказом укладення такого договору. Отже, за змістом наведених норм, письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. При цьому квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі.

Зазначена правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України:

від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-118цс14, від 21 вересня 2016 року у справі

№ 6-997цс16, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19).

Згідно із частиною другою статті 1070 ЦК України проценти за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.

Частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що уразі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.

Оскільки відповідно до статей 2, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг, а клієнтом банку є будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку, то до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Таким чином, відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунку сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом у вигляді сплати пені в розмірі 3 % від суми утримуваних банком коштів.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Врахувавши вищенаведені норми законодавства, надавши належну оцінку доказам у справі, суди дійшли обґрунтованого висновку, що АТ КБ «ПриватБанк» зобов`язаний повернути позивачу суми депозитного вкладу, внесеного нею згідно з умовами договору та нараховані відстоки, а відмова від такого повернення є неправомірною.

Посилання АТ КБ «ПриватБанк» у касаційній скарзі на те, що у зв`язку з окупацією території АР Крим банк не може перевірити інформацію щодо спірних банківських договорів, є безпідставними, оскільки договори банківського вкладу були укладені з ПАТ КБ «ПриватБанк», як юридичною особою, а не з його Кримською філією. Відтак у відповідача повинна бути вся необхідна інформація за вказаним договором.

Доводи касаційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» щодо відсутності у матеріалах справи доказів, що підтверджують невиконання обов`язків банком на час звернення позивача до суду, а також доказів на підтвердження факту знаходження грошових коштів на банківських рахунках на час розгляду справи саме у тих розмірах грошових коштів, які заявляє позивач до стягнення, є безпідставними та зводяться до переоцінки доказів у справі.

Аргументи касаційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» про те, що позивачем не надано доказів того, що грошові кошти обліковувались на її депозитному рахунку після закінчення терміну дії договору, а зміст її листів та претензій, направлених на адресу банку, свідчать про те, що договір банківського вкладу було розірвано на вимогу позивача, є безпідставними та такими, що ґрунтуються на припущеннях, оскілки листи позивача, адресовані відповідачу, не містять вимог про розірвання договору.

Позивач вимагала повернути грошові кошти за вкладом, нараховані відсотки та розблокувати картковий рахунок, проте доказів того, що такі вимоги позивача виконані банком матеріали справи не містять.

Доводи касаційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» про те, що суди безпідставно стягнули на користь позивача відсотки за ставкою, що передбачена умовами договору, не звернувши уваги на те, що після закінчення строку дії договору відсотки нараховуються за ставкою «на вимогу», не заслуговують на увагу, оскільки закінчення строку дії депозитного договору в разі невиконання зобов`язань не припиняє зобов`язальних правовідносин. Враховуючи те, що договір банківського вкладу не було розрізано, а невиконання його умов допущено саме відповідачем, нарахування відсотків у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу суперечитиме умовам укладеного між сторонами договору та нормам ЦК України.

Інші доводи касаційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» також не дають підстав вважати, що судами було порушено норми процесуального права чи неправильно застосовано норми матеріального права.

Безпідставними є також доводи касаційної скарги представника позивача, оскільки вони зводяться до неправильного тлумачення заявником норм процесуального та матеріального права та незгоди позивача зі змістом ухвалених судових рішень.

Так, у касаційній скарзі представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 зазначає, що апеляційний суд безпідставно відхилив доводи її апеляційної скарги про необхідність скасування рішення в частині стягнення суми вкладу та нарахованих відсотків, оскільки відсотки за вкладом мають бути стягнені у розмірі 39 289,96 доларів США, адже сама така сума підлягає стягненню з відповідача за період з дня закінчення терміну дії договору до дня набрання законної сили рішенням суду першої інстанції.

Разом з тим, частиною першою статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 49 ЦПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Звертаючись до суду з указаним позовом позивач просила стягнути з відповідача на свою користь відсотки за користування депозитом у розмірі 35 733,27 доларів США, саме таку суму відсотків і було стягнуто на її користь за рішенням суду першої інстанції. Доказів того, що позивач була позбавлена можливості збільшити розмір позовних вимог в суді першої інстанції, як того вимагають норми процесуального закону, матеріали справи не містять.

У зв`язку із безпідставністю доводів касаційної скарги про необхідність нарахування відсотків на вклад до дня набрання законної сили рішенням суду першої інстанції є необґрунтованими посилання представника позивача й на необхідність збільшення розміру пені за несвоєчасну виплату відсотків за вкладом.

Інші доводи касаційної скарги представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 . висновків судів також не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення, асудові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги Акціонерного товариства Комерційного Банку «ПриватБанк» та представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 04 квітня 2019 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 12 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак

Г. І. Усик