н/п 2/490/41/2019 Справа № 490/234/19
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2019 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва

під головуванням судді Гуденко О.А.,

при секретарі ДудникГ.С.,

за участі сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні особистою власністю шляхом вселення та встановлення порядку користування квартирою, -

в с т а н о в и в:

В січні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 з позовом про вселення її до квартири АДРЕСА_1 шляхом передачі ключів від замків вхідної двері та заборони відповідачу вчиняти перепони в користуванні квартирою; встановити порядок користування нерухомим майном, що є у спільній власності, в якому виділити їй у користування житлову кімнату, площею 11,5 кв.м. з балконом , площею 0,9 кв.м. та кімнату, площею 10,1 кв.м., в спільному користуванні залишити, коридор, кухну , санвузол , ванну кімнату.

Позивач у судовому засіданні вимоги позову підтримала, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Зазаначила, що відповідач після розлучення перешкоджає їй у користуванні квартирою не допускає її туди взагалі, змінив замки на вхідних дверях, отде вона не має змоги користуватися належною їй часткою у квартирі. Щодо встановлення порядку користування пояснила, що має 17-річного сина, з яким не може проживати в одній квартирі, крім того бажає мати чітко визначені кімнати, які буде мати можливість використовувати на власний розсуд, в тому числі здавати в найм.

Відповідач заперечував проти позову з викладених у відзиві підстав. Суду пояснив, що ніколи не перешкоджав у користуванні квартирою позивачці, не змінював замки, у неї є не один комплект ключів. Щодо визначення порядку користування квартирою у зазначений позивачем спосіб, то це порушує його права , оскільки йому виділяється менша за площею кімната. Крім того, син позивачки є їх співльною дитиною і вні не перешкоджає вільному користуванню квартирою синові, отже незрозуміло ч, чому його інтереси слід враховувати на корсить позивачки.

Вислухавши пояснення сторін, вивчивши доводи позову і матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини.

Як вбачається із матеріалів справи, з 07 березня 2002 року по 27 серпня 2015 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі.

Від шлюбу мають неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який на теперішній час проживає з позивачкою.

За ОСОБА_2 як власником квартири АДРЕСА_1 , згідно договору № 32 від 18 липня 2008 року, що підтверджується Актом приймання-передачі квартири від 23.11.2009 року та Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно та Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 23939354 від 22.04.2010 року було зареєстроване право власності на сіпрну квартиру.

Рішенням від 26 грудня 2017 року Центрального районного суду м.Миколаєва, яке набуло законної сили, по цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , Миколаївське регіональне Управління державної фінансової установи "Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву" про розподіл спільного майна подружжя та визначення частки у спільній сумісній власності подружжя, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6 про визнання майна особистою власністю та покладення зобовязань за кредитним договором - позов ОСОБА_7 задоволено.

Визнано квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_8 та ОСОБА_2 .

Визнано право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 за

ОСОБА_9 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 .

Зустрічний позов залишено без задоволення.

На теперішній час 1/2 частка цієї квартири зареєстрована за позивачкою.

Згідно із ч. 1 ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно із ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Вселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю(квартирою) шляхом вселення предметом доказування є наявність права на житло, позивачем це довів надавши свідоцтво про право на спадщину за законом.

Як роз`яснено у п.33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07 лютого 2014 року за №5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", застосовуючи положення статті 391 Цивільного кодексу України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень статей 391, 396 Цивільного кодексу України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 Цивільного процесуального кодексу України), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України).

Отже, в силу вимог ст.ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, та враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а саме, те, що відповідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 1/2 частини квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 належить позивачу, беручи до уваги, що відповідач дійсно перешкоджає позивачу користуватися частиною квартирою, а тому суд прийшов до висновку, що позовні вимоги в частині вселення та зобовязання відповідача передати ключі підлягають задоволенню в повному обсязі.

Що стосується позовних вимог про встановлення порядку користування квартирою, то суд приходить до наступного.

Відповідно до технічного плану загальна площа спірної квартири становить 67,4 кв.м., з яких 40,1 кв.м. це житлова. Квартира складається із трьох ізольованих житлових кімнат, площею 11,5 кв.м., зя кої є вихід на балкон 0,9 кв.м., 10,1 та 18,5 кв.м. , з якої є вихід на балкон 1,0 кв.м; коридору, кухні, вбиральні та ванни.

З матеріалів справи та пояснень сторін вбачається, що між сторонами склалися неприязнені стосунки, що сторони чинили перешкоди у користуванні квартирою шляхом заміни замків у вхідних дверях з 2016 року, неодноразово зверталися з цього приводу до органів Національної поліції.

З 2015 року позивач разом з сином проживає та зареєстрована в іншому житловому приміщенні.

У відповідності зі ст. ст. 150, 155 ЖК України, 358 ЦК України, суд дійшов висновку, що вирішити питання про встановлення порядку користування спірним житловим приміщенням квартири відповідно до часток кожного співвласника неможливо.

Вирішуючи питання про встановлення порядку користування квартирою , суд враховує фактичний порядок користування, який склався між сторонами, фактичну відсутність доведених достеменними доказами обєктивної неможливості саме у позивача, а не у її сина, визначити порядок користування квартиру на час вирішення справи, з огляду на те, що проживати постійно в квартирі вона не збирається, як вона пояснила сама в судовому засіданні, а також порушення прав інших співвласників при такому порядку користування, як просить позивач - оскільки у користування відповідачеві виділяється площа менша, ніж належна йому у праві власності.

Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 704 грн 80 коп судового збору та 750 грн витрат на правову допомогу. - що становить половину від судових авитрат пропорційно до задволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 77-80, 259, 263-265 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Вселити ОСОБА_1 до квартири АДРЕСА_1 шляхом зобов`язання ОСОБА_2 передати ключі від замків вхідної двері.

В задоволенні позовних вимог про встановлення порядку користування квартирою - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 до ОСОБА_2 704 грн 80 коп судового збору та 750 грн витрат на правову допомогу.

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення суду.

Повний текст рішення суду складено 01 липня 2019 року

Головуючий Гуденко О.А.