Постанова

Іменем України

20 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 2018/2-441/11

провадження № 61-15620св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - на заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 21 березня 2011 року у складі судді Муратової С. О. та рішення апеляційного суду Харківської області від 01 вересня 2016 року у складі суддів: Пшенічної Л. В., Хорошевського О. М., Шаповал Н. М.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

відповідачі: ОСОБА_1, ОСОБА_3,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2010 року публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, в якому просило на задоволення вимог за договором кредиту № 840/4-27/16/1/7-051 від 20 вересня 2007 року звернути стягнення за іпотечним договором № 840/5-27/16/10/7-444 від 20 вересня 2007 року на предмет іпотеки, а саме: чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 82,7 кв. м; визначити спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом застосування процедури продажу предмету іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, встановленої статтею 42 Закону України «Про іпотеку»; надати право за рахунок продажу предмету іпотеки задовольнити свої вимоги у розмірі 338 332 грн 85 коп.; встановити початкову ціну продажу предмета іпотеки для його подальшої реалізації в розмірі 373 700 грн.

Позов мотивовано тим, що 20 вересня 2007 року між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 укладений договір відновлювальної кредитної лінії № 840/4-27/16/1/7-051, за умовами якого позичальник отримав грошові кошти в межах максимального ліміту заборгованості в сумі 40 тис. доларів США зі сплатою 13,5 % річних. На забезпечення виконання кредитних зобов'язань ОСОБА_1 на підставі іпотечного договору № 840/5-27/16/10/7-444 від 20 вересня 2007 року надано в іпотеку чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 82,7 кв. м та належить ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності.

Внаслідок порушення позичальником строку та порядку погашення кредиту станом на 22 січня 2010 року утворилася заборгованість у розмірі 338 332 грн 85 коп., у рахунок погашення якої позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки.

В уточненій позовній заяві позивач зазначив, що під час розгляду справи встановлено, що ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, ніхто із спадкоємців померлої із заявою про прийняття спадщини чи відмову від неї до нотаріальної контори не звертався. Відповідачі є донькою та сином померлої ОСОБА_4, тобто спадкоємцями першої черги за законом, проживали з нею за адресою: АДРЕСА_1, а тому їх можна вважати такими, що прийняли спадщину.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 21 березня 2011 року позов задоволено. На задоволення вимог за договором кредиту № 840/4-27/16/1/7-051 від 20 вересня 2007 року, звернуто стягнення за іпотечним договором № 840/5-27/16/10/7-444 від 20 вересня 2007 року на предмет іпотеки, а саме: чотирьохкімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 82,7 кв. м. Визначено спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону. Надано право публічному акціонерному товариству «Укрсоцбанк» в особі Харківської обласної філії ПАТ «Укрсоцбанк» за рахунок продажу предмету іпотеки задовольнити свої вимоги у розмірі 338 332 грн 85 коп. Встановлено початкову ціну продажу предмета іпотеки для його подальшої реалізації в розмірі 373 700 грн, вартість якого встановлено за згодою сторін, відповідно до умов іпотечного договору № 840/5-27/16/10/7-444 від 20 вересня 2007 року. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду мотивовано тим, що частиною першою статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. ОСОБА_4. була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, померла 31 січня 2008 року. З довідки з місця проживання про склад сім'ї та прописку № 613 від 14 вересня 2007 року, виданої дільницею № 19 Київської філії КП «Жилкомсервіс», вбачається, що ОСОБА_3 постійно проживає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1. В зазначеному житловому приміщенні разом з ним також проживають, зокрема, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 Згідно з наданим на запит суду повідомленням Восьмої Харківської державної нотаріальної контори № 4517/01-14 від 17 вересня 2010 року після померлої ОСОБА_4 спадкова справа не заводилась, з заявами про прийняття спадщини або про відмову від прийняття спадщини ніхто із спадкоємців не звертався, свідоцтво про право на спадщину не видавалось. Частиною 3 статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно із статтею 23 Закону України «Про іпотеку», у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи -іпотекодавця, такий спадкоємець не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання основного зобов'язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 01 вересня 2016 року заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 21 березня 2011 року змінено в частині визначення початкової ціни продажу предмету іпотеки. Встановлено початкову ціну продажу предмета іпотеки для його подальшої реалізації в розмірі 1 609 129 грн, вартість якого визначено згідно звіту про незалежну оцінку майна від 08 серпня 2016 року. В іншій частині рішення залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки. У пункті 1.2 іпотечного договору сторони зазначили, що вартість предмету іпотеки становить 373 700 грн. Представник відповідача не погодився з указаною вартістю предмета іпотеку, посилаючись на те, що на даний час ця вартість є іншою та надав до апеляційного суду звіт про незалежну оцінку майна, в якому встановлено, що оціночна вартість (ринкова) об'єкту оцінки, яким є іпотечна квартира, становить 1 609 129 грн. Вирішуючи питання щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, суд першої інстанції не з'ясував, чи погоджуються сторони з вартістю предмета іпотеки, вказаною в договорі, і не зазначив у резолютивній частині судового рішення вартість предмета іпотеки, а тому апеляційний суд змінює судове рішення в частині визначення початкової ціни продажу предмета іпотеки, зазначаючи вартість предмету іпотеки згідно зі звітом про оцінку майна.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - просить скасувати рішення суду першої інстанції, рішення апеляційного суду та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що йому не надсилалася досудова вимога про усунення порушення; докази щодо отримання кредитних коштів позичальником позивач надав після проведення попереднього судового засідання, тобто з порушенням статті 131 ЦПК України; позивач повторно не з'явився в судове засідання, а тому суд мав залишити позовну заяву без розгляду; суд встановив факт прийняття спадщини відповідачами, проте вони не зверталися до нотаріальної контори із відповідною заявою та не зареєстрували право власності на частку ОСОБА_4 у праві власності на іпотечну квартиру; суд першої інстанції не визначив початкову ціну реалізації предмета іпотеки; резолютивна частина судових рішень не містить складових заборгованості, лише загальний розмір; суд першої інстанції безпідставно повідомив його про розгляд справи через оголошення в пресі, оскільки місце його реєстрації відоме; суди не застосували Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»; звернувши стягнення на квартиру, яка придбана не за рахунок кредиту, який забезпечено іпотекою цієї квартири, суди не надали відповідачам іншого постійного житла.

29 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої й апеляційної інстанцій

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Суди установили, що 20 вересня 2007 року між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 укладений договір відновлювальної кредитної лінії № 840/4-27/16/1/7-051, за умовами якого позичальник отримав грошові кошти в межах максимального ліміту заборгованості в сумі 40 тис. доларів США зі сплатою 13,5 % річних.

На забезпечення виконання кредитних зобов'язань ОСОБА_1 на підставі іпотечного договору № 840/5-27/16/10/7-444 від 20 вересня 2007 року надано в іпотеку чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 82,7 кв. м та належить ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_4 померла, на момент відкриття спадщини була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1.

З довідки з місця проживання про склад сім'ї та прописку № 613 від 14 вересня 2007 року, виданої дільницею № 19 Київської філії КП «Жилкомсервіс», суди встановили, що ОСОБА_3 постійно проживає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1. В зазначеному житловому приміщенні разом з ним також проживають, зокрема, ОСОБА_4 та ОСОБА_3

Згідно з наданим на запит суду повідомленням Восьмої Харківської державної нотаріальної контори № 4517/01-14 від 17 вересня 2010 року після померлої ОСОБА_4 спадкова справа не заводилась, з заявами про прийняття спадщини або про відмову від прийняття спадщини ніхто із спадкоємців не звертався, свідоцтво про право на спадщину не видавалось.

Щодо надсилання досудової вимоги про усунення порушення

Стаття 526 ЦК України зазначає, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом частини першої статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Згідно із статтею 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.

Таким чином, в силу положень статті 35 Закону України «Про іпотеку» відсутність досудового звернення іпотекодержателя до боржника та іпотекодавця із вимогою про усунення порушення не перешкоджає кредитору звернутися із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, у такому випадку боржник та іпотекодавець мають право доводити перед судом переконливість своїх заперечень проти позову та спростовувати розрахунки боргу. Таким чином, у цій частині доводи касаційної скарги є необґрунтованими.

Щодо звернення стягнення на частку квартири, яка належала ОСОБА_4

За змістом статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи-іпотекодавця, такий спадкоємець не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання основного зобов'язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки.

Згідно з нормою статті 1216 ЦК України (тут і далі у редакції, чинній на момент відкриття спадщини) спадкуванням є перехід прав і обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права й обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за винятком прав і обов'язків, зазначених у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 цього Кодексу).

Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України).

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України).

Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем, визначені у частинах третій, четвертій статті 1268, статті 1269 ЦК України. Так, згідно із частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Чинне законодавство розмежовує поняття прийняття спадщини (глава 87 ЦК України «Здійснення права на спадкування») та оформлення спадщини (глава 89 цього Кодексу «Оформлення права на спадщину»).

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п'ята статті 1268 ЦК України).

Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що хоч отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК України є правом, а не обов'язком спадкоємця, однак відсутність у спадкоємця такого свідоцтва не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог кредитора.

Якщо спадкоємець прийняв спадщину стосовно нерухомого майна, але зволікає з виконанням обов'язку, передбаченого статтею 1297 ЦК України, зокрема, з метою ухилення від погашення боргів спадкодавця, кредитор має право звернутися до нього з вимогою про погашення заборгованості спадкодавця.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України № 6-2962цс16 від 12 квітня 2017 року.

Встановивши обставини прийняття ОСОБА_3 та ОСОБА_3 спадщини після смерті матері на підставі частини третьої статті 1268 ЦК України, у зв'язку з чим до них у порядку спадкування перейшли права та обов'язки іпотекодавця ОСОБА_4 в частині 1/3 частки у праві власності на іпотечну квартиру, суди дійшли обґрунтованого висновку про звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором з урахуванням обставин спадкування відповідачами частки ОСОБА_4 у справі власності на квартиру, що спростовує доводи касаційної скарги в цій частині.

Щодо доводів касаційної скарги про зміст резолютивної частини рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки

За вимогами частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

У порушення наведених вимог закону у резолютивній частині ухваленого рішення суд першої інстанції вказав лише загальний розмір вимог (338 332 грн 85 коп.), що підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки, проте не зазначив, із яких складових кредитного зобов'язання та у яких розмірах цих складових утворилася сума 338 332 грн 85 коп.

Апеляційний суд вказаного порушення не усунув, а тому колегія суддів дійшла висновку про зміну рішення суду першої інстанції у справі з наведених підстав у порядку статті 412 ЦПК України з доповненням абзацу четвертого резолютивної частини судового рішення складовими загального боргу розмірі 338 332 грн 85 коп., із яких: 292 294 грн 52 коп. - тіло кредиту, 35 955 грн 53 коп. - проценти, 7 014 грн 03 коп. - пеня, 3 068 грн 78 коп. - комісія.

Крім того, 07 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», яким запроваджено мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, а саме: не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу»та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Вказаний Закон є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону.

Про дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» у спірних правовідносинах має зазначатися в рішенні суду про звернення стягнення на предмет іпотеки та/або виселення з обтяженої іпотекою квартири.

Враховуючи те, що кредит є споживчим (на поточні потреби), виданий в іноземній валюті, доказів перебування у власності відповідачів іншого нерухомого житлового майна матеріали справи не містять, а в касаційній скарзі порушується питання щодо надання відповідачам іншого постійного житла, колегія суддів дійшла висновку щодо поширення дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» до спірних правовідносин та доповнення резолютивної частини рішення суду першої інстанції вказівкою про зупинення звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії вказаного закону.

Щодо інших доводів касаційної скарги

У касаційній скарзі заявник посилається також на те, що докази про отримання кредитних коштів позичальником позивач надав після проведення попереднього судового засідання, позивач повторно не з'явився в судове засідання, а тому суд мав залишити позовну заяву без розгляду, проте такі доводи не становили зміст апеляційної скарги ОСОБА_1, апеляційний суд не перевіряв правильність вирішення справи судом першої інстанції за такими доводами, а суд касаційної інстанції згідно статті 389 ЦПК України перевіряє дотримання судом першої інстанції норм процесуального права після апеляційного перегляду справи.

Щодо посилань у касаційній скарзі на те, що суд першої інстанції безпідставно повідомив його про розгляд справи через оголошення в пресі, оскільки місце його реєстрації відоме; звернувши стягнення на квартиру, яка придбана не за рахунок кредиту, який забезпечено іпотекою цієї квартири, суди не надали відповідачам іншого постійного житла, необхідно зазначити, що повідомлення учасника у справі про час та місце її розгляду не є порушенням процесуального закону, а вимог про виселення відповідачів, для розгляду яких потребується вирішувати питання щодо надання іншого постійного житла, позивач не заявляв.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

З урахуванням викладеного, абзац четвертий резолютивної частини рішення суду першої інстанції доповнюється складовими загального боргу у розмірі 338 332 грн 85 коп., із яких: 292 294 грн 52 коп. - тіло кредиту, 35 955 грн 53 коп. - проценти, 7 014 грн 03 коп. - пеня, 3 068 грн 78 коп. - комісія.

Крім того, резолютивна частина рішення суду першої інстанції доповнюється абзацом шостим наступного змісту: «Виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки зупинити на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

У зв'язку з наведеним абзаци 6, 7, 8, 9 резолютивної частини рішення суду першої інстанції необхідно вважати абзацами 7, 8, 9, 10 відповідно.

В іншій частині рішення судів залишаються без змін за статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 21 березня 2011 року змінити.

Доповнити абзац четвертий резолютивної частини заочного рішення Київського районного суду м. Харкова від 21 березня 2011 року складовими загального боргу у розмірі 338 332 грн 85 коп., із яких: 292 294 грн 52 коп. - тіло кредиту, 35 955 грн 53 коп. - проценти, 7 014 грн 03 коп. - пеня, 3 068 грн 78 коп. - комісія.

Доповнити резолютивну частину заочного рішення Київського районного суду м. Харкова від 21 березня 2011 року абзацом шостим наступного змісту: «Виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки зупинити на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

У зв'язку з наведеним абзаци 6, 7, 8, 9 резолютивної частини заочного рішення Київського районного суду м. Харкова від 21 березня 2011 року необхідно вважати абзацами 7, 8, 9, 10 відповідно.

В іншій частині заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 21 березня 2011 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 01 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С.Ю. Мартєв

В. В. Пророк

С. П. Штелик