Справа № 345/1519/19
Провадження № 22-ц/4808/896/19
Головуючий у 1 інстанції Юрчак Л. Б.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого Бойчука І.В.,

суддів Девляшевського В.А., Фединяка В.Д.,

секретаря Капущак С.В.,

з участю ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 02 травня 2019 року під головуванням судді Юрчака Л.Б. у м. Калуш,

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, мотивуючи його тим, що у серпні 2017 року відповідач ОСОБА_1 позичив у нього 3050 доларів США.

На підтвердження укладеного договору позики відповідач надав позивачу письмову розписку, в якій зазначалося, що ОСОБА_1 позичив у ОСОБА_2 3050 доларів США та зобов`язується їх повернути при можливості.

Кошти позичалися ним відповідачу фактично на 3-4 місяці, однак термін повернення в розписці не зазначався, оскільки він довіряв відповідачу та розраховував на його добропорядність.

На неодноразові звернення щодо повернення суми боргу відповідач не реагує та кошти не повертає.

Просив стягнути з відповідача 3050 доларів США, що згідно з офіційним курсом НБУ на день подання позову становила 82 597,36 грн.

Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 02 травня 2019 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 82 597,36 грн боргу за договором позики від серпня 2017 року та на користь Державної судової адміністрації України 9605 грн судового збору.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що він не позичав у позивача грошей у розмірі 3050 доларів США.

Позивач надав суду неналежні та недопустимі докази про інвалідність, оскільки термін дії наданих документів закінчився, тому в порушення вимог закону позивачем не оплачено судовий збір за подання позовної заяви.

Відповідач з позивачем перебували в дружніх відносинах, у зв`язку із чим, вони позичали один одному гроші по усній домовленості, які завжди повертали. Станом на 2019 рік відповідач не винен ОСОБА_2 грошей.

ОСОБА_1 згідно з довіреністю від 14 серпня 2017 року є представником позивача та безоплатно представляв його інтереси в судах, надавав юридичні послуги.

Надана позивачем розписка написана ОСОБА_3 в якості юридичної консультації, оскільки позивачу необхідно було позичити кошти у знайомого.

Відповідач зазначає, що у розписці не зазначено його паспортних даних, місця проживання, дати отримання коштів, тому таку розписку не можна вважати оформленою належним чином.

ОСОБА_2 написав відповідачу текстове повідомлення на його мобільний телефон щодо відправленої поштою вимоги про повернення коштів, в якій зазначив, що відповідач може її порвати. Оскільки відповідач жодних коштів позивачу не винен, відповіді на таке повідомлення він не надав.

Просить рішення першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якій зазначив, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та не підлягає скасуванню з наступних підстав.

Позивач зазначає, що твердження апелянта про те, що він не є інвалідом ІІ групи безпідставне, оскільки така інвалідність підтверджується довідкою акта огляду МСЕК серії 12ААБ № 166421, копія якої додається до відзиву. За таких обставин твердження апелянта про необхідність закриття провадження у справі через несплату позивачем судового збору безпідставне.

Позивач та відповідач справді перебували у дружніх відносинах та позичали один одному кошти за усною домовленістю, проте враховуючи суму позики у серпні 2017 року позивач наполіг на написанні боргової розписки.

ОСОБА_1 запевняв позивача, що поверне позичені кошти після отримання ним страхової виплати за втрату працездатності під час роботи в органах МВС. Таку виплату відповідач отримав, але боргу не повернув.

Крім того, після винесення судового рішення ОСОБА_1 переказує кошти позивачу, що стверджується копіями квитанцій.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , який доводи апеляційної скарги підтримав, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 власноруч написав та підписав розписку про те, що він позичив у ОСОБА_2 3 050 доларів США (три тисячі п`ятдесят доларів США) і зобов`язувався при можливості віддати. Позичав в серпні 2017 року.

Відповідач власноруч написав та засвідчив своїм підписом дану розписку.

Однак ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань з повернення боргу не виконав.

Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Частиною другою статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Звертаючись з вказаним позовом до суду, позивач на підтвердження укладення договору позики між ним та ОСОБА_1 надав розписку про те, що відповідач позичив грошові кошти в розмірі 3050 доларів США та в якій відповідач вказав на обов`язок повернути дані кошти при можливості.

Частинами третьою, четвертою статті 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Згідно з нормами статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов`язання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

До такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 03 липня 2019 року ухваленої за результатами розгляду справи № 752/11541/16-ц.

Колегія суддів приходить до переконання, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржене рішення дав належну оцінку наданим доказам у справі, зокрема, борговій розписці, наявній у позичальника, та дійшов правильного висновку про необхідність стягнення грошових коштів на користь позикодавця ОСОБА_2 , оскільки боржник не виконував зобов`язань щодо повернення позики на вимогу кредитора.

З огляду на вищенаведені обставини не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що відповідач немає обов`язку з повернення коштів за борговою розпискою, оскільки таких коштів він не отримував.

Суд першої інстанції правильно встановив наявність між сторонами правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики.

Апеляційний суд не погоджується із висновком суду першої інстанції про стягнення боргу, який визначений в розписці у доларах США, із перерахунком у гривневий еквівалент за офіційним курсом НБУ, встановленим на день звернення до суду.

У борговій розписці зобов`язання виражене у валюті - доларах США, а грошовий еквівалент, тобто сума коштів у національній валюті України, не визначався.

Вказаним договором не встановлено іншого порядку повернення боргу та не передбачено його визначення в грошовому еквіваленті до національної валюти України - гривні, тому правових підстав для перерахунку у гривні зазначеного боргу в розмірі 3050 доларів США за офіційним курсом НБУ не вбачається.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому укладення і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

До такого ж висновку дійшла Велика Палата Верховного суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц.

Суд першої інстанції помилково вирішив стягнути з відповідача 82 597,36 грн боргу не вказуючи при цьому суму заборгованості у валюті, яка вказана у борговій розписці.

Апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду в частині визначення суми боргу, що підлягає стягненню на користь ОСОБА_2 слід змінити та стягнути з відповідача 3 050 доларів США, відповідно до змісту розписки. В решті рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального і процесуального права, тому його слід залишити в силі.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 02 травня 2019 року змінити в частині визначення суми боргу, що підлягає стягненню на користь ОСОБА_2 . Ухвалити в цій частині нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3 050 (три тисячі п`ятдесят) доларів США.

Постанова суду набирає законної сили з дня її проголошення і у випадках, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 10 липня 2019 року.

Судді: І.В. Бойчук

В.А. Девляшевський

В.Д. Фединяк