КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа №362/3578/18

11 липня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Сержанюка А.С.

- Фінагеєва В.О.

при секретарі - Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 адвоката Пархоменко Олени Олегівни на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 01 березня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Корнієнко С.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє в своїх та інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів, -

в с т а н о в и в:

06 липня 2018 року ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до Васильківського міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів.

Позовні вимоги обґрунтовували тим, що рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18 грудня 2012 року у справі № 2-90/12, змінене рішенням Апеляційного суду Київської області від 03.04.2013 року у справі № 22ц/780/1376/13 про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 заборгованості за договором позики в сумі 957 556,28 грн. до теперішнього часу не виконано.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер та після його смерті спадщину прийняли чотири його спадкоємці за законом першої черги - його дружина ОСОБА_1 , син - ОСОБА_2 , донька - ОСОБА_3 , мати - ОСОБА_4 .

Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 20 вересня 2017 року замінено сторону у виконавчому провадженні, а саме ОСОБА_3 на його спадкоємців - позивачів у даній справі.

У позові вказували на те що, ухвалюючи зазначені рішення, суди першої та апеляційної інстанції виходили з того, що відповідач ОСОБА_5 отримала позику в іноземній валюті у сумі 110 000 доларів США, при курсі НБУ на час розгляду справи в розмірі 7,993 грн. за 1долар США. На даний час курс долара США по відношенню до гривні значно виріс і становить 27,755 грн. за 1долар США.

Враховуючи невиконання боржником грошового зобов`язання, всі уточнення позовних вимог просили суд:

- стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 суму курсової різниці в розмірі 1 358 637,50 грн., суму курсової різниці на 3 % річних за період з 21.10.2009 року по 08.10.2012 року в розмірі 121 033,10 грн., 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 09.10.2012 року по 19.11.2018 року в розмірі 350 211,69 грн., а всього - 1 829 882, 29 грн.;

- стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 в особі законного представника ОСОБА_1 суму курсової різниці в розмірі 271 727,50 грн., суму курсової різниці на 3 % річних за період з 21.10.2009 року по 08.10.2012 року в розмірі 24 206,62 грн., 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 09.10.2012 року по 19.11.2018 року в розмірі 70 042,34 грн., а всього - 366 006,46 грн.;

- стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 суму курсової різниці в розмірі 271 727,50 грн., суму курсової різниці на 3 % річних за період з 21.10.2009 року по 08.10.2012 року в розмірі 24 206,62 грн., 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 09.10.2012 року по 19.11.2018 року в розмірі 70 042,34 грн., а всього - 366 006,46 грн.;

- стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 суму курсової різниці в розмірі 271 727,50 грн., суму курсової різниці на 3 % річних за період з 21.10.2009 року по 08.10.2012 року в розмірі 24 206,62 грн., 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 09.10.2012 року по 19.11.2018 року в розмірі 70 042,34 грн., а всього - 366 006,46 грн.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 01 березня 2019 року задоволено частково позов ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів.

Стягнуто з ОСОБА_5 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 04 квітня 2013 року по 19 листопада 2018 року на користь:

ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 , кошти в сумі 80 913,50 грн., судовий збір в сумі 804,14 грн. та витрати на правничу допомогу в сумі 4 650 грн., а всього 86 372, 64 грн.;

ОСОБА_3 кошти в сумі 40 456,75 грн. та судовий збір в сумі 404,60 грн., а всього 40 861,35 грн.;

ОСОБА_4 кошти в сумі 40 456,75 грн. та судовий збір в сумі 404,60 грн., а всього 40 861,35 грн..

У решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішення суду першої інстанції, 23 квітня 2019 року представник позивача ОСОБА_1 адвокат Пархоменко Олена Олегівна направила апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 01 березня 2019 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що судом першої інстанції не в повній мірі з`ясовано обставини справи, рішення суду є незаконним, необґрунтованим та прийняте з порушенням норм матеріального права. Зазначала, що суд при вирішенні спору не вірно визначив підстави, з яких заявлено позов та не звернув уваги на те, що зміст зобов`язання відповідача становить обов`язок повернення кредитору 110 000 доларів США й рішення суду про стягнення боргу не змінює боргове зобов`язання з боргу в іноземній валюті на борг в гривні.

Зазначала що, відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідачки на користь позивачів курсової різниці, суд першої інстанції виходив з того, що позивачі просили стягнути курсову різницю на підставі ст.22 ЦК України та послався на відповідні правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду. Проте, ці висновки не можуть бути застосовані при вирішенні даної справи, адже підставою, на якій ґрунтувалися позовні вимоги у вказаних справах, було визначено ст. 22 ЦК України та заявлено вимогу про стягнення курсової різниці як збитків, завданих кредитору несвоєчасним виконанням грошового зобов`язання боржником. Судом першої інстанції не звернуто увагу на те, що в даній справі позивачі не ставлять вимог про стягнення з відповідачки збитків та не посилаються на ст.22 ЦК України, як на підставу позову. Їх вимоги полягають у стягненні з відповідачки на користь позивачів суми боргу з урахуванням курсу гривні до долара США на даний час та з вирахуванням вже стягнутої частини заборгованості за договором позики, адже курсова різниця - це різниця між оцінками однакової кількості одиниць іноземної валюти за різних валютних курсів. Зауважила, що їхня позиція відповідає правовому висновку, викладеному в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року №464/3790/16-ц.

Посилалась в скарзі також на те, що, задовольняючи частково вимогу позивачів про стягнення 3 % річних за користування грошовими коштами, судом не враховано вимоги, пред`явлені позивачами, норми ст. 368 ЦК України та ст. 63 СК України й стягнуто з відповідачки 3 % річних у рівних частинах на користь всіх позивачів. Зазначала, що надані в борг відповідачці грошові кошти є власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , а тому частка ОСОБА_1 в спільному майні подружжя становить Ѕ частину боргу, а також ј частину від суми грошових коштів, що входять до спадкової маси після смерті ОСОБА_3 . Решта позивачів мають право на ј частину кожному від суми грошових коштів, що входять до спадкової маси після смерті ОСОБА_3 . Такий порядок розподілу спадщини спадкоємцями не оспорюється та ними пред`явлено спільний позов, що свідчить про визнання таких обставин. Проте суд не обґрунтував свій відхід від пропорцій, визначених позивачами у позовних вимогах.

У судовому засіданні ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 та її представник адвокат Пархоменко Олена Олегівна повністю підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_5 адвокат Крикунов Олександр Володимирович в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в судове засідання повторно не з`явились, про день та час слухання справи судом повідомлялись у встановленому законом порядку, причину неявки суду не повідомили, а тому колегія суддів вважає можливим розгляд справи у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18 грудня 2012 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про стягнення боргу, процентів, штрафних санкцій задоволено. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 1 125 570 грн. боргу за договором позики та 1820 грн. судових витрат, а всього 1 127 390 грн. У зустрічному позові ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання договору неукладеним та розписки недійсною - відмовлено. (а.с.78-81)

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 03 квітня 2013 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково. Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18 грудня 2012 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про стягнення боргу, відсотків, штрафних санкцій скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення. Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про стягнення боргу, відсотків, штрафних санкцій задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 879 230 боргу за договором позики та 78 326,28 грн. три проценти річних від простроченої суми, а всього 957 556,28 грн. В іншій частині позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено. Рішення суду, яким ОСОБА_5 відмовлено в зустрічному позові до ОСОБА_3 про визнання договору неукладеним та розписки недійсною, залишено без змін. (а.с.82-86)

22.05.2013 року видано виконавчий лист по справі № 2-90/12 та постановою старшого державного виконавця ВДВС Васильківського МРУЮ від 23 травня 2013 року відкрито виконавче провадження № 38105445 (а.с.15,16).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 . (а.с.20)

З заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 звернулися позивачі по справі, а саме: дружина ОСОБА_1 , син - ОСОБА_2 , донька - ОСОБА_3 , мати - ОСОБА_4 . (а.с.24-27)

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28.02.2018 року визнано право власності ОСОБА_1 на 1/3, ОСОБА_2 на 1/24, ОСОБА_3 на 1/24 та ОСОБА_4 на 1/12 частини спадкового майна, що залишилось після смерті ОСОБА_3 : на земельну ділянку площею 0,0754 га, кадастровий номер НОМЕР_2 , як розташована в АДРЕСА_1 та на розташоване на вказаній земельній ділянці домоволодіння.

Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 20 вересня 2017 року у справі № 2-90/12 (провадження № 6/362/129/17), замінено сторону виконавчого провадження № 38105445, а саме : замінено стягувача ОСОБА_3 на стягувачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в особі законного представника ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с.28-29).

Згідно листа №1307 від 30.01.2019 року Васильківського МР ВДВС ГТУЮ у Київській області, заборгованість ОСОБА_5 за виконавчим провадженням ВП № 38105445 на виконання виконавчого листа № 2-90/12 від 22.05.2013 року на суму 957 556,28 грн. не погашена в повному обсязі. (а.с.92)

Звертаючись до суду з даним позовом, позивачі посилалися на те, що, ухвалюючи зазначені вище судові рішення про стягнення боргу, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що відповідач ОСОБА_5 отримала позику в іноземній валюті у сумі 110 000 доларів США, при курсі НБУ на час розгляду справи в розмірі 7,993 грн. за 1долар США. На даний час курс долара по відношенню до гривні значно виріс і становить 27,755 грн. за 1 долар США. Враховуючи невиконання боржником грошового зобов`язання, просили суд стягнути з відповідача на користь позивачів, з урахуванням їхніх часток у спадщині, суму курсової різниці та суму курсової різниці на 3% річних за період з 21 жовтня 2009 року по 08 жовтня 2012 року, а також 3% річних з 09 жовтня 2012 року по 19 листопада 2018 року, а всього 2 927 901,67 грн.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідачки на користь позивачів курсової різниці та 3% річних на суму курсової різниці, суд першої інстанції виходив з того, що позивачі просили стягнути зазначені кошти на підставі положень ст.22 ЦК України, проте курсова різниця не може бути упущеною вигодою. Позивачі не довели, що неодержані ними доходи (упущена вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ними отримані і тільки неправомірні дії відповідачки стали причиною неотримання ними вказаних прибутків.

З таким висновками суду першої інстанції колегія суддів в повній мірі не може погодитися, виходячи з наступного.

Заявляючи вимоги про стягнення з відповідачки на їх користь курсової різниці, позивачі посилалися на те, що курсова різниця - це різниця між оцінками однакової кількості одиниць іноземної валюти за різних валютних курсів та просили стягнути з відповідачки курсову різницю з урахуванням курсу гривні до долара США на даний час та з вирахуванням вже стягнутої частини заборгованості, при цьому посилалися на ст. 533 ЦК України, якими передбачено, що якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом та на ст. 1049 ЦК України, яка визначає, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику ( грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками , у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Суд першої інстанції вказані вимоги закону та обставини справи не врахував та помилково керувався положеннями статті 22 ЦК України при вирішенні питання про наявність підстав для стягнення курсової різниці валют, фактично вийшов за межі позовних вимог, оскільки позивачі вимог про відшкодування збитків не заявляли, а просили стягнути саме курсову різницю суми боргу. Доводи апеляційної скарги про неправильність висновків суду в цій частині та вихід за межі позовних вимог є обгрунтованими.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідачки на користь позивачів курсової різниці та 3% річних на суму курсової різниці та ухвалення в цій частині нового судового рішення, з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України).

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим, частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до Положення (стандарт) бухгалтерського обліку «Вплив змін валютних курсів», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 10 серпня 2000 року N 193, та Порядку відображення в обліку операцій в іноземній валюті, затвердженого наказом Державного казначейства України від 24 липня 2001 року № 126, іноземна валюта - це валюта інша, ніж валюта звітності.

Курсова різниця - це різниця, яка є наслідком відображення однакової кількості одиниць іноземної валюти в національну валюту України при різних валютних курсах. Курсові різниці визначаються за монетарними статтями балансу.

Монетарні статті - це статті балансу, що відображають грошові кошти в касі, на рахунках в установах банків, а також такі активи і зобов`язання, що будуть отримані чи сплачені у фіксованій чи визначеній сумі грошей або їх еквівалентів.

До монетарних статей відносяться грошові кошти в іноземній валюті, що знаходяться в касі чи на банківському рахунку підприємства; дебіторська заборгованість за відправлені нерезиденту товари, по якій очікується дохід в іноземній валюті; кредиторська заборгованість, що виникла внаслідок отримання підприємством товарів у нерезидента на умовах наступної оплати та для погашення якої, як очікується, підприємство сплатить певну суму грошових коштів в іноземній валюті.

Виходячи з поняття «курсова різниця», можна виділити чотири періоди, за які здійснюється перерахунок заборгованості в іноземній валюті для визначення курсових різниць. Це періоди між:

- датою відображення операції в бухгалтерському обліку і датою фактичного здійснення розрахунків;

- датою відображення операції в бухгалтерському обліку і датою складання бухгалтерської звітності за звітний період;

- датою складання бухгалтерської звітності за попередній звітний період і датою фактичного здійснення розрахунку;

- датою складання бухгалтерської звітності за попередній звітний період і датою складання бухгалтерського звіту за звітний період.

Курсові різниці розраховуються за положеннями (стандартами) бухгалтерського обліку.

Наведене дає право зробити висновок, що курсові різниці застосовуються у фінансовій звітності підприємств при веденні бухгалтерського обліку.

З наданих доказів судом встановлено, що за умовами розписки від 16 жовтня 2009 року ОСОБА_5 взяла у ОСОБА_3 в борг грошові кошти в розмірі 110 000 дол. США. За користування вказаними коштами ОСОБА_5 зобов`язувалася сплатити 153 000 грн. та повернути борг до 20 жовтня 2009 року.

У зв`язку з тим, що позичальник не повернув грошові кошти у встановлений строк, ОСОБА_3 звернувся з відповідним позовом до суду в якому просив стягнути на його користь з ОСОБА_5 заборгованість за договором позики у сумі 1 125 570 грн., з них 879230 грн. - сума неповернутої позики, 78 326,28 грн. - 3 % річних за невиконання обов`язку по поверненню позики, 153 000 грн. - сума за користування позикою, 1377 грн. - сума на яку збільшилася сума несплачених процентів за користування позикою внаслідок інфляційних процесів, 13636,72 грн. - три проценти річних за невиконання обов`язку по сплаті процентів за користування позикою.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У пункті 8 ч.2 статті 16 ЦК України зазначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (ч.2 ст.16 ЦК України).

Частиною 1 ст. 11 ЦПК України, в редакції на час звернення до суду з позовом та ухвалення судових рішень, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як зазначалося вище, рішенням Апеляційного суду Київської області від 03 квітня 2013 року, яким, зокрема, скасовано рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18 грудня 2012 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про стягнення боргу, відсотків, штрафних санкцій та ухвалено в цій частині нове рішення, яким стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 879 230 грн. боргу за договором позики та 78 326,28 грн. три процентів річних від простроченої суми, а всього 957 556,28 грн. В іншій частині позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Згідно з частиною 4 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином рішенням Апеляційного суду Київської області від 03 квітня 2013 року, яке набрало законної сили, встановлено, що ОСОБА_3 просив стягнути з відповідачки заборгованість за договором позики в сумі 1 125 570 грн. та судом, в межах заявлених вимог, стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики в розмірі 957 556,28 грн.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18 грудня 2012 року та рішення Апеляційного суду Київської області від 03 квітня 2013 року щодо визначення в його резолютивній частині стягнення коштів саме у гривні, а не суми, еквівалентної доларам США, ОСОБА_3 не оскаржив в апеляційному порядку, тобто погодився з висновком суду про стягнення коштів у грошовій одиниці України.

Отже в даному випадку, кредитор - ОСОБА_3 , спадкоємцями якого є позивачі, реалізуючи право на звернення до суду і принцип диспозитивності щодо можливості самостійно визначити позовні вимоги та спосіб захисту порушеного права, самостійно визначив заборгованість за договором позики,укладеним між ним та відповідачкою ОСОБА_5 , у національній валюті - гривні, вказавши, що саме 879230 грн. є повною сумою боргу, погодився із судовим рішенням, яким таку заборгованість стягнуто з боржника, та втратив право на стягнення курсової різниці, що є предметом позову у цій справі.

Зазначені висновки узгоджуються з висновками про застосування норм права, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року (справа № 750/8676/15-ц, провадження № 14-79цс18).

Таким чином, у спадкоємців ОСОБА_3 таке право теж відсутнє, оскільки за правилами ч.1 ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц, згідно з яким у разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквіваленту такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Перерахування стягувачеві суми у національній валюті України чи іншій валюті, аніж валюта, зазначена у резолютивній частині судового рішення, не вважається належним виконанням судового рішення, на який посилаються позивачі у справі, стосується судового рішення у якому сума коштів стягнута в іноземній валюті із зазначенням еквіваленту такої суми у гривні, а судовим рішенням стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики в розмірі 957 556,28 грн. без зазначення еквіваленту вказаної суми боргу в іноземній валюті відповідно до заявлених ОСОБА_3 позовних вимог, тому колегія суддів вважає, що вказаний правовий висновок не може бути застосований до правовідносин, що склались між сторонами у даній справі.

З наведених підстав колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що зміст зобов`язання відповідача становить обов`язок повернення кредитору 110 000 дол. США й рішення суду про стягнення боргу не змінює боргове зобов`язання з боргу в іноземній валюті на борг в гривні, та звертає увагу на те, що спадкодавець просив стягнути загальну заборгованість за договором позики не у валюті зобов`язання, а в гривні та рішення суду в частині стягнення заборгованості в національній валюті не оскаржував.

А в силу ч.ч.1,2 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідачки на користь позивачів курсової різниці та суми курсової різниці на 3 % річних та ухвалення в цій частині нового судового рішення про відмову в задоволенні вказаних вимог з підстав їх недоведеності та безпідставності.

Задовольняючи частково позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_5 на користь позивачів 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, суд першої інстанції виходив з того, що сума боргу, на яку нараховуються 3 % річних становить 957 556,28 грн., періодом нарахування зазначених штрафних санкцій є період з 04 квітня 2013 року, тобто з наступного дня після ухвалення Апеляційним судом Київської області рішення у цивільній справі № 22-ц/780/1376/13 щодо встановлення суми заборгованості ОСОБА_5 , по 19 листопада 2018 року , згідно уточнених позовних вимог. При цьому обраховану суму 3 % річних стягнув з відповідачки на користь позивачів в рівних частинах.

Разом з тим, такий висновок суду першої інстанції є помилковим та необґрунтованим з огляду на таке.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, три проценти річних нараховуються на прострочену суму грошового зобов`язання.

Як встановлено вище, рішенням Апеляційного суду Київської області від 03 квітня 2013 року стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 879 230 грн. боргу за договором позики та 78 326,28 грн. три проценти річних від простроченої суми, а всього 957 556,28 грн.

Отже, сума простроченого грошового зобов`язання, на яку мають нараховуватися 3% річних є сума боргу за договором позики в розмірі 879 230 грн.

Здійснюючи нарахування суми 3% річних на суму 957 556,28 грн., суд першої інстанції не звернув уваги на те, що зазначена сума складається не лише з основного боргу, а й з 3% річних нарахованих на суму боргу за період з 21.10.2009 року по 08.10.2012 року, чим фактично нарахував 3 % річних не тільки на основну суму боргу, а і на вже нараховані 3 % річних, на підставі ст. 625 ЦК України, на цю ж суму боргу за інший період, що є порушенням вимог ст. 625 ЦК України.

Також колегія суддів не погоджується з визначеним судом першої інстанції періодом, за який стягнуто 3 % річних за невиконання грошового зобов`язання, а саме- з 04 квітня 2013 року, тобто з наступного дня після ухвалення Апеляційним судом Київської області рішення у цивільній справі № 22ц/780/1376/13 щодо встановлення суми заборгованості ОСОБА_5 , по 19 листопада 2018 року , згідно уточнених позовних вимог.

Як зазначалося вище, рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18 грудня 2012 року та рішенням Апеляційного суду Київської області від 03 квітня 2013 року по справі №2-90/12 встановлено факт невиконання зобов`язань ОСОБА_5 за договором позики від 01 жовтня 2009 року в строк до 20 жовтня 2009 року та стягнуто суму боргу в розмірі 879 230 грн. та три проценти річних від простроченої суми за період з 21.10.2009 року по 08.10.2012 року в розмірі 78 326,28 грн.

З урахуванням того, що зобов`язання за договором позики та рішенням суду відповідачкою не виконане, а також того, що останньою не заявлялося клопотання про застосування строків позовної давності, колегія суддів визнає обґрунтованим період нарахування 3% річних, визначений позивачами, а саме з 09.10.2012 року по 19.11.2018 року, який становить 2233 дні та погоджується з доводами апеляційної скарги в цій частині.

Розрахунок 3% річних здійснено судом апеляційної інстанції за наступною формулою: сума санкції = С*3*Д:365:100, де С - сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення.

Отже за період 09.10.2012 року по 31.12.2012 року сума боргу становить 6053,71 грн. (879230*3%*84:366:100); за період 01.01.2013 року по 31.12.2015 року сума боргу становить 79130,70 грн. (879230*3%*1095:365:100); за період 01.01.2016 року по 31.12.2016 року сума боргу становить 26376,90 грн. (879230*3%*366:366:100); за період 01.01.2017 року по 19.11.2018 року сума боргу становить 49718,65 грн. (879230*3%*688:365:100).

Таким чином загальна сума 3% річних на суму боргу в розмірі 879 230 грн. за період прострочення 2233 дні становить 161 279,96 грн.

При цьому, стягуючи з відповідачки на користь позивачів суму 3% річних в рівних частках, судом першої інстанції не звернуто уваги на заявлені в цій частині вимоги позивачів щодо визначення часток кожного з них у загальній сумі боргу, тому доводи апеляційної скарги в цій частині є такими, що заслуговують на увагу.

У силу ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Позивачі, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просили суд:

- стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 суму курсової різниці в розмірі 1 358 637,50 грн., суму курсової різниці на 3 % річних за період з 21.10.2009 року по 08.10.2012 року в розмірі 121 033,10 грн., 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 09.10.2012 року по 19.11.2018 року в розмірі 350 211,69 грн., а всього - 1 829 882, 29 грн.;

- стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 в особі законного представника ОСОБА_1 суму курсової різниці в розмірі 271 727,50 грн., суму курсової різниці на 3 % річних за період з 21.10.2009 року по 08.10.2012 року в розмірі 24 206,62 грн., 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 09.10.2012 року по 19.11.2018 року в розмірі 70 042,34 грн., а всього - 366 006,46 грн.;

- стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 суму курсової різниці в розмірі 271 727,50 грн., суму курсової різниці на 3 % річних за період з 21.10.2009 року по 08.10.2012 року в розмірі 24 206,62 грн., 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 09.10.2012 року по 19.11.2018 року в розмірі 70 042,34 грн., а всього - 366 006,46 грн.;

- стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 суму курсової різниці в розмірі 271 727,50 грн., суму курсової різниці на 3 % річних за період з 21.10.2009 року по 08.10.2012 року в розмірі 24 206,62 грн., 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 09.10.2012 року по 19.11.2018 року в розмірі 70 042,34 грн., а всього - 366 006,46 грн.

При цьому посилалися на норми ст. 368 ЦК України та ст. 63 СК України, й зазначали, що надані в борг відповідачці грошові кошти є власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , тому частка ОСОБА_1 в спільному майні подружжя становить Ѕ частину боргу, а також ј частина від суми грошових коштів, що входить до спадкової маси після смерті ОСОБА_3 . Решта позивачів мають право на ј частину кожному від суми грошових коштів, що входить до спадкової маси після смерті ОСОБА_3 .

Як вбачається з матеріалів справи, 25 березня 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було зареєстровано шлюб. (а.с.22)

Позика відповідачці ОСОБА_5 була надана ОСОБА_3 16 жовтня 2009 року, тобто в період перебування його у шлюбі з ОСОБА_1 , і кошти надані в борг спадкодавцем були спільним майном подружжя, що визнається іншими спадкоємцями.

Позивачами визнано, що до спадкової маси входить лише Ѕ частка від наданих спадкодавцем в борг відповідачці коштів.

Отже в порядку спадкування кожному з чотирьох спадкоємців належить по ј частині від Ѕ, належної спадкодавцю, тобто по 1/8.

Таким чином частка ОСОБА_1 становить 5/8 (1/2 + 1/8), частка інших позивачів по 1/8 кожному.

Отже, з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі 879 230 грн. за період з 09.10.2012 року по 19.11.2018 року в сумі 100 799,98 грн. ( Ѕ = 80639,98 грн. + 1/8 = 20160 грн.); на користь ОСОБА_2 , в особі законного представника ОСОБА_1 - 20 160 грн.; на користь ОСОБА_3 - 20 160 грн.; на користь ОСОБА_4 20 160 грн.

Враховуючи наведене , колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в повному обсязі з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог, стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 , яка діє в своїх та інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 , 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 09 жовтня 2012 року по 19 листопада 2018 року в сумі 120 959,98 грн., на користь ОСОБА_3 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 09 жовтня 2012 року по 19 листопада 2018 року в сумі 20160 грн. , на користь ОСОБА_4 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 09 жовтня 2012 року по 19 листопада 2018 року в сумі 20160 грн. та про відмову у задоволенні решти позовних вимог.

За правилами ч.1, п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Також ч. 13 ст.141 ЦПК України визначено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З матеріалів справи вбачається, що при подачі позову ОСОБА_1 сплачено 8810 грн. судового збору, іншими позивачами: ОСОБА_2 , в особі законного представника ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 сплачено по 3660,07 грн. судового збору кожним.

Позовні вимоги позивачів задоволено частково на 5,5 %, тому з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 484,55 грн. судового збору за подачу позову; на користь ОСОБА_2 , в особі законного представника ОСОБА_1 - 201,30 грн.; на користь ОСОБА_3 - 201,30 грн.; на користь ОСОБА_4 201,30 грн.

Щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів виходить з наступного.

Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Згідно частин 3-6 ст.137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

03 листопада 2017 року між ОСОБА_1 та адвокатом Пархоменко Оленою Олегівною було укладено договір №0311-17 про надання правової допомоги зі справ та питань, що виникають з приводу боргу ОСОБА_5 та 07 травня 2018 року між сторонами укладено додаткову угоду №1 до договору.

За договором адвокатом вчинялися наступні дії: попереднє опрацювання матеріалів, консультування - 8 год.; опрацювання законодавчої бази - 8 год.; формування правової позиції, опрацювання доводів відзиву на позовну заяву - 10 год.; підготовка процесуальних документів по справі (позовна заява, заява про збільшення позовних вимого, клопотання про приєднання письмових доказів, про стягнення витрат на професійну правничу допомогу) та їх подання - 15 год.; представництво інтересів у суді - 9 год.

Згідно квитанцій ОСОБА_1 сплачено за послуги адвоката 9300 грн.

Клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу відповідачкою не заявлялося.

З урахуванням того, що позовні вимоги ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_2 задоволено частково на 5,5 %, то з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню 1023 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

З огляду на те, що апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволена на 1,8%, з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню 237,87 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 15,16,192,368,524,533,625,1049,1218 ЦК України, ст.63 СК України, ст.ст.137, 141, 367,368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Пархоменко Олени Олегівни задовольнити частково.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 01 березня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення наступного змісту.

Позов ОСОБА_1 , яка діє в своїх та інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 , яка діє в своїх та інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 , 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 09 жовтня 2012 року по 19 листопада 2018 року в сумі 120959,98 грн., судовий збір за подачу позову в сумі 685,85 грн. та витрати на правничу допомогу в сумі 1023 грн., а всього 122668,83 грн.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 09 жовтня 2012 року по 19 листопада 2018 року в сумі 20160 грн. та судовий збір за подачу позову в сумі 201,30 грн., а всього 20361,30 грн.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 09 жовтня 2012 року по 19 листопада 2018 року в сумі 20160 грн. та судовий збір за подачу позову в сумі 201,30 грн., а всього 20361,30 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 , яка діє в своїх та інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 , 237,87 грн. судового збору за подачу апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 11 липня 2019 року.

Головуючий: Судді: