ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/381/19 Справа № 214/6307/17 Суддя у 1-й інстанції - Гринь Н.Г. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

секретаря судового засідання Чубіної А.В.

сторони:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2,

ОСОБА_3 яка є законним представником малолітнього ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Кривому Розі, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі учасників справи, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на заочне рішення Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу від 23 квітня 2018 року, яке ухвалене суддею Гринем Н.Г. в місті Кривому Розі Дніпропетровської області, повний текст судового рішення складено 23 квітня 2018 року, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, яка, також є законним представником малолітнього ОСОБА_4, третя особа орган опіки та піклування Саксаганської районної у місті ради про усунення перешкод у здійсненні користування власністю.

Позов мотивовано тим, що на підставі свідоцтва про права власності на житло НОМЕР_1 від 07.07.1994 року виданого органом приватизації управління житлово-комунального господарства Криворізької міської ради, він та його мати ОСОБА_5 набули право спільної власності на квартируАДРЕСА_1. У зв'язку зі смертю матері до нього, в порядку спадкування, перейшла її частка у праві спільної сумісної власності на вищевказану квартиру. 20.11.1993 року позивач уклав шлюб з ОСОБА_6. У зв'язку зі спільним проживанням з дружиною у квартирі АДРЕСА_1 було зареєстровано її місце проживання у вказаній квартирі.

26.11.2015 рішенням Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу шлюб між ними розірвано. Також у вказаній квартирі була зареєстрована його донька ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка після одруження змінила прізвище на «ОСОБА_3». Після виїзду з вищевказаної квартири ОСОБА_3 (ОСОБА_3), ІНФОРМАЦІЯ_2 народила сина ОСОБА_4.

Вказує, що відповідачі з березня 2016 року не мешкають у квартирі за місцем реєстрації, самостійно зніматись з реєстраційного обліку не бажають, чим перешкоджають йому реалізувати своє право власності, також реєстрація місця проживання відповідачів впливає на вартість нарахувань на деякі види житлово-комунальних послуг, у зв'язку з чим він звернувся до суду.

Просив усунути перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1, шляхом визнання відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, яка також діє в інтересах малолітнього ОСОБА_4,ІНФОРМАЦІЯ_2 такими, що втратили право користування вказаною квартирою.

Заочним рішенням Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу від 23 квітня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково.

Визнано ОСОБА_2, такою, що втратила право користування житловим приміщення за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 320 (триста двадцять) грн. 00 коп.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить частково скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким його вимоги до ОСОБА_3 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, задовольнити у повному обсязі, визнавши їх такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1.

Зокрема, позивач зазначає, що судом не взято до уваги те, що його донька ОСОБА_3 народила сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 після виїзду з його квартири і жодного дня з сином у квартирі не проживала, отже втратила право користування спірним житловим приміщенням, у зв'язку з чим відсутні правові підстави для проживання і реєстрації малолітнього ОСОБА_4 у його квартирі При цьому, зазначає, що постійним місцем проживання малолітнього ОСОБА_4 є місце проживання його батьків, тобто його батька та відповідача ОСОБА_3 де вони проживають разом вже близько 2-х років. Вказує на те, що суд не прийняв до уваги його твердження про те, що його донька ОСОБА_3 разом із сином ОСОБА_4 мешкають в квартирі її чоловіка, а отже права малолітнього онука у даному випадку не порушуються, оскільки обов'язок і відповідальність за створення належних умов для проживання дитини покладається на його батьків.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Виходячи з вимог п.11 частини 3 статті 2 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку сторін та їх представників в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Рішення суду першої інстанції не оскаржено в частині задоволення позовних вимог щодо ОСОБА_2, тому, відповідно до вимог 367 ЦПК України, правильність висновків суду першої інстанції в цій частини колегією суддів не перевіряються.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло НОМЕР_1 від 07.07.1994 року виданого органом приватизації управління житлово-комунального господарства Криворізької міської ради, позивач та його мати ОСОБА_5 набули право спільної власності на квартиру квартиру АДРЕСА_1 (а.с.6).

У зв'язку зі смертю ОСОБА_5, згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 11.12.2002 року, реєстраційний № 4139, до позивача, в порядку спадкування, перейшла її частка у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 (а.с.7)

Відповідач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, зазначена як дружина власника, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, зазначена як дочка власника, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, зазначений як онук власника зареєстровані в квартирі АДРЕСА_1 по теперішній час, що підтверджується довідкою Нова-Ком №38 від 01.04.2016 року (а.с.10).

З довідки виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрований в квартирі позивач з 15 серпня 2016 року по теперішній час (а.с.38).

З рішення Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу від 26.11.2015 року видно, що шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано (а.с.9).

Актом, складеним ОСОБА_8 та ОСОБА_9, встановлено, що ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не проживають у квартирі позивача з березня 2016 року по 02.11.2017 року (а.с.7).

Суд, відмовляючи у визнанні ОСОБА_3 та її малолітнього сина ОСОБА_4, такими, що втратили право користування жилим приміщення, керувався вимогами ст.18 Закону України « Про охорону дитинства», статтею 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей 21.01.1996 року, ратифікованої Законом № 69Y від 03.08.2006, ч.ч.7, 8 ст.7 Сімейного Кодексу України, Конвенцією «Про права дитини» (ратифікованою Постановою Верховної Ради №789-ХІІ від 27.02.1991), ч.1 ст.160 СК України, ч.4 ст.29 ЦК України, статтями 156, 161 ЖК України, й виходив з того, що ОСОБА_4 на момент розгляду справи виповнилось 2 роки, він є рідним онуком позивача та в силу свого малолітства не може самостійно визначати місце свого проживання, яке визначили його батьки, тому змушений проживати з матір'ю за іншою адресою, не користується спірною квартирою, тобто тимчасова відсутність в спірному житловому приміщенні його є вимушеною, у зв'язку із чим, відсутні правові підстави для визнання малолітнього ОСОБА_4 таким, що втратив право користування спірною квартирою.

Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на настуне.

Так, відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам закону.

Відповідно до ст.41 Конституції України та ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 1, 2, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 150 ЖК УРСР передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно з ст.319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч.2 ст.386 ЦК України - власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст.55, 124 Конституції України та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст.ст.8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст.16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеногоправа, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням, що узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 21 травня 2012 року (справа № 6-20цс11).

Отже, з аналізу вищевикладеного слідує, що порушене право власника житлового приміщення на вільне користування та розпорядження цим приміщенням підлягає судовому захисту у спосіб не заборонений Законом, який є найбільш ефективним засобом захисту в даному випадку.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 та має право вимагати від інших осіб усунення порушень його прав, як власника цієї квартири.

ОСОБА_4 (онук позивача), який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 був зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1, 15 серпня 2016 року, однак жодного дня, з дня народження в квартирі не проживав, оскільки його мати ОСОБА_3 виїхала з квартирі у березні 2016 року, ще до народження дитини, що підтверджено дослідженими судом доказами. Зокрема, актом, складеним ОСОБА_8 та ОСОБА_9, яким встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не проживають у квартирі позивача з березня 2016 року, а також поясненнями допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_9 і ОСОБА_10

Як встановлено судом, відповідач ОСОБА_3, донька позивача, народила сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2, бучи зареєстрованою в квартирі батька ОСОБА_1, пізніше за адресою реєстрації матері була зареєстрована і її дитина.

Нормами ст.18 Закону України « Про охорону дитинства» встановлено, що держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Статтею 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей 21.01.1996 року, ратифікованої Законом №69Y від 03.08.2006 року передбачено, що під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган визначає, чи має достатньої інформації для прийняття рішення в найвищих інтересах дитини, і в разі необхідності одержує додаткову інформацію, зокрема від суб'єктів батьківської відповідальності.

Згідно частин 7, 8 ст.7 Сімейного Кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Конвенцією «Про права дитини» (ратифікованою Постановою Верховної Ради №789-ХІІ від 27.02.1991) визначено, що дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження (ст.7); жодна дитина не може бути об'єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність (ст. 16).

Відповідно до вимог ч.1 ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків.

Аналогічна вимога закріплена і у ч.4 ст.29 ЦК України, згідно якої місцем проживання фізичної особи яка не досягла 10 років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому він проживає.

На вселення до батьків їхніх неповнолітніх дітей згода власника не потрібна (частина друга статті 156, частина перша статті 161 ЖК України).

Відповідно до вимог ч.ч.1, 3 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Виходячи із положень ст.405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Таким чином, при вирішенні питання про втрату членом сім'ї власника житла права на користування жилим приміщенням з'ясуванню підлягає як строк його відсутності, так і поважність причини такої відсутності.

У пункті 39 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, ч.1 ст.405 ЦК). Таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. Тому стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним застосовуються положення статті 405 ЦК України. Відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом, і у цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають.

У разі виникнення спору між власником і членами його сім'ї право члена сім'ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв'язку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог статей 405, 406 ЦК. Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність без поважних причин члена сім'ї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Тобто, право користування житлом власника у членів (колишніх членів) його сім'ї виникає лише за умови, що іншого житла, придатного для проживання, у них немає. Тому в разі появи в останніх такого житла вони втрачають право на користування житлом, яке їм було надано як членам сім'ї власника цього житла.

Так, при вирішенні даного спору, суд першої інстанції взяв до уваги поважність причин відсутності малолітнього ОСОБА_4 за місцем своєї реєстрації з огляду на його вік, та той факт, що місце проживання дітей визначають батьки, і він змушений проживати з матір'ю за іншою адресою та не користуються спірною квартирою не за власним бажанням.

Колегія суддів вважає правильними висновки суду про те, що ОСОБА_4, який є рідним онуком позивача та якому на момент розгляду справи виповнилось 2 роки в силу свого малолітства не може самостійно визначати місце свого проживання, яке визначили його батьки, а тому змушений проживати з матір'ю за іншою адресою, не користується спірною квартирою, тобто його тимчасова відсутність в спірному житловому приміщенні є вимушеною, а отже відсутні правові підстави для визнання малолітнього ОСОБА_4 таким, що втратив право користування спірною квартирою.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що позивачем ОСОБА_1 під час судового розгляду належними та допустимими доказами не доведено той факт, що його донька ОСОБА_3 та малолітній онук ОСОБА_4 не проживають у спірній квартирі без поважних причин понад один рік та мають інше придатне для проживання житло, а отже позбавлення їх права користуватися квартирою порушить їх права користування житлом.

Доводи скарги позивача фактично зводяться до незгоди заявника із мотивами судового рішення, які наведені в його обґрунтування та ОСОБА_1 в процесі розгляду справи не спростовані, а також переоцінки доказів, проте відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції визначився із характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню, з'ясував предмет та підставу позову, дійшов правильного висновку про відмову у його задоволенні, порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, справа розглянута в межах позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим.

Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу від 23 квітня 2018 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 19 лютого 2019 року.

Головуючий:

Судді: