ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2019 року м. Чернівці

справа № 718/1330/18

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Одинак О. О.

суддів Кулянди М.І., Половінкіної Н.Ю.

секретар Собчук І.Ю.

позивач ОСОБА_1

відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3

апеляційна скарга ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_4, на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 7 грудня 2018 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Мізюк В.М.

встановив:

В травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом.

Просив:

- визнати житловий будинок, 1965 року побудови, загальною площею 50,3 кв.м., житловою площею 31,5 кв.м., літню кухню літера «Б», сараї літери «В», «Г», «Д», огорожу 1-3, криницю 4, земельну ділянку, площею 0,25 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, земельну ділянку, площею 0,0727 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, які знаходяться по АДРЕСА_1 об'єктами спільної сумісної власності подружжя;

- визнати, що частки співвласників в спільній сумісній власності на вказане вище нерухоме майно становлять: ОСОБА_5., який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року - 50/100, ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року - 50/100;

- визнати за ОСОБА_1 право спільної часткової власності на 1/3 частку спадкового майна, яке складається з житлового будинку, 1965 року побудови, загальною площею 50,3 кв.м., житловою площею 31,5 кв.м., літньої кухні літера «Б», сараїв літери «В», «Г», «Д», огорожі 1-3, криниці 4, земельної ділянки, площею 0,25 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, земельної ділянки, площею 0,0727 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, які знаходяться по АДРЕСА_1.

Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 7 грудня 2018 року в позові відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Так, згідно статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Відповідно до статті 25 КпШС України якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя.

Згідно статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини 1 статті 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно частини 1 статті 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

Частиною 1 статті 1267 ЦК України встановлено, що частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними.

Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно статті 16 Закону України «Про власність» від 7 лютого 1991 року, N 697-XII майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім'ю України.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про власність» майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України визначено питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_6 (дошлюбне прізвище ОСОБА_6), яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 року, була зареєстрована та проживала з дня народження в господарстві своєї бабусі ОСОБА_7., яке розташоване по АДРЕСА_1.

Господарство на той час складалося із житлового будинку 1965 року побудови, літньої кухні 1965 року побудови, сараїв 1965 року побудови, криниці, огорожі, що підтверджується технічним паспортом на житловий будинок індивідуального житлового фонду, який знаходиться по АДРЕСА_1 (а.с.102-107).

На підставі протоколу засідання виконавчого комітету Шипинецької сільської ради народних депутатів від 12 травня 1987 року за заявою ОСОБА_7. головою двору було призначено її онуку ОСОБА_6, двір був колгоспним (а.с.100-101).

ІНФОРМАЦІЯ_4 року ОСОБА_7. померла.

21 квітня 1991 року ОСОБА_6 одружилася із ОСОБА_5 та змінила прізвище на «ОСОБА_6». Після одруження її чоловік поселився проживати у вказаному господарстві.

Рішенням виконавчого комітету Шипинецької сільської ради від 13 серпня 1997 року №32/8-в за заявою ОСОБА_6 було визнано за нею право власності на жилий будинок, який знаходиться по АДРЕСА_1 та зобов'язано ОБТІ видати свідоцтво про право власності на вказане майно (а.с.108).

ОСОБА_6 на праві власності належала земельна ділянка, площею 0,25 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка знаходяться по АДРЕСА_1, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку від 19 липня 2005 року серії НОМЕР_1 (а.с.28).

ОСОБА_6 на праві власності також належала земельна ділянка, площею 0,727 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, яка знаходяться по АДРЕСА_1, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку від 19 липня 2005 року серії НОМЕР_2 (а.с.29).

З свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 30 серпня 2004 року та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 30 серпня 2004 року №4575165 вбачається, що ОСОБА_6 належав на праві власності житловий будинок, загальною площею 50,3 кв.м., житловою площею 31,5 кв.м., літня кухня літера «Б», сараї літери «В», «Г», «Д», огорожа 1-3, криниця 4 (а.с.47,48).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_5., що підтверджується свідоцтвом про смерть від 8 листопада 2016 року серії НОМЕР_3 (а.с.61).

З свідоцтва про народження від 30 липня 1969 року серії НОМЕР_4 вбачається, що ОСОБА_1 є сином ОСОБА_5. (а.с.67).

З свідоцтва про народження від 30 листопада 2016 року серії НОМЕР_5 вбачається, що ОСОБА_8 є донькою ОСОБА_5. (а.с.69).

8 листопада 2016 року ОСОБА_1 звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_5. (а.с.59).

24 лютого 2017 року ОСОБА_8 звернулася до нотаріуса з заявою про відмову від спадщини після смерті ОСОБА_5. на користь брата ОСОБА_1 (а.с.49).

ІНФОРМАЦІЯ_5 року померла ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвом про смерть від ІНФОРМАЦІЯ_5 року серії НОМЕР_6 (а.с.11).

Спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_6 є ОСОБА_2 (а.с.58).

11 квітня 2017 року ОСОБА_2 подала до Кіцманської державної нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 (а.с.13).

4 лютого 2017 року до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 звернулася її племінниця ОСОБА_3 (а.с.60).

Постановою державного нотаріуса Беженар А.М. від 29 червня 2017 року №709/02-14 відмовлено ОСОБА_1. у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок, який розташований по АДРЕСА_1 у зв'язку тим, що ним не подано правовстановлюючі документа на спадковий житловий будинок (а.с.50-51).

Постановою державного нотаріуса Беженар А.М. від 29 червня 2017 року №710/02-14 відмовлено ОСОБА_1. у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована в АДРЕСА_1 у зв'язку з тим, що ним не подано правовстановлюючих документів про належність цієї ділянки ОСОБА_5 (а.с.52-53).

Суд апеляційної інстанції з огляду на встановлені обставини вважає правильним висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід залишити без змін.

Аргументи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Зокрема, помилковим є аргумент апеляційної скарги про те, що житловий будинок, 1965 року побудови, загальною площею 50,3 кв.м., житловою площею 31,5 кв.м., літня кухня літера «Б», сараї літери «В», «Г», «Д», огорожа 1-3, криниця 4, які знаходяться по АДРЕСА_1 є спільною власність подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_5., оскільки таке майно істотно збільшилося у своїй вартості за рахунок праці та коштів ОСОБА_5.

За положеннями статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до частини першої статті 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналіз положень статей 57 та 62 СК України дає підстави для висновку про те, що стаття 57 цього Кодексу визначає правила віднесення майна до об'єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 цього Кодексу встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об'єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об'єктами спільної сумісної власності подружжя.

Для застосування передбачених статтею 62 СК України правил збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об'єкта, його якісних характеристик.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з'ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об'єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об'єкта.

Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Таку правову позицію Верховний Суд виклав у своїй постанові від 8 листопада 2017 року у справі №6-1447цс17.

З матеріалів справи вбачається, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів того, що спірний будинок істотно збільшився у своїй вартості за рахунок спільних затрат подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_5.

Помилковим є аргумент апеляційної скарги про те, що підставою для задоволення позову є та обставина, що покійний Ткачук М.П. вкладав працю та кошти в будівництво спірних господарських будівель та споруд.

Згідно статті 186 ЦК України річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов'язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю.

Приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до положень статті 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно зі статтею 190 Цивільного кодексу України майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки.

Системний аналіз статей 186, 190, 316 Цивільного кодексу України свідчить, що право власності особи виникає на окрему, самостійну річ, тоді як приналежність не може бути окремим об'єктом права власності, а лише слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таку правову позицію Верховний Суд виклав в постанові від 14 лютого 2018 року у справі № 910/8903/16.

Ураховуючи норми статей 186, 380, 381 Цивільного кодексу України, господарські будівлі, споруди і приміщення, що розташовані з житловим будинком на одній земельній ділянці і призначені для побутового обслуговування власників (співвласників) будинку, забезпечення їх необхідними засобами благоустрою, вважаються приналежністю головної речі (житлового будинку) і не є самостійними нерухомими речами. У зв'язку з цим право власності на такі господарські будівлі, споруди і приміщення, як на окремі об'єкти нерухомого майна, не визнається. Приналежність слідує за головною річчю.

Помилковим є аргумент апеляційної скарги про те, що земельні ділянки площею 0,25 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,0727 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, які знаходяться по АДРЕСА_1 належали на праві спільної сумісної власності подружжю ОСОБА_6 та ОСОБА_5.

Так, відповідно до роз'яснень зазначених у пункті 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року № 7 відповідно до положень статей 81, 116 ЗК окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_4, залишити без задоволення.

Рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 7 грудня 2018 року залишити без змін..

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Дата складання повної постанови 21 лютого 2019 року.

Головуючий О.О. Одинак

Судді: М.І. Кулянда

Н.Ю. Половінкіна