Постанова

Іменем України

18 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 483/2128/16-ц

провадження № 61-21767св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач -ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

треті особи,які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Очаківського районного нотаріального округу Корчемаха Світлана Станіславівна, Очаківський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 та касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_5 ,на рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 13 липня 2017 року у складі колегії суддів: Коломієць В. В., Лівінського І. В., Шаманської Н. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, у якому просила визнати недійсними договори дарування будинку та земельноїділянкивід 05 липня 2016 року та скасувати у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно реєстрацію дарування будинку та земельної ділянки на АДРЕСА_1 .

Позов мотивований тим, що під час вчинення виконавчих дій щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 коштів 22 жовтня 2015 року державний виконавець виніс постанову про арешт майна боржника та заборону на його відчуження, якою накладено арешт на все майно ОСОБА_2 Проте 05 липня 2016 року приватний нотаріус Очаківського районного нотаріального округу Корчемаха С. М. посвідчила договори дарування житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної діляноки за цією ж адресою, згідно з якими ОСОБА_4 прийняв у дар вказане майно від свого батька - ОСОБА_3 , за згодою дружини ОСОБА_2 на дарування її частки у спільній сумісній власності подружжя.

Подружжя ОСОБА_2 та їх син ОСОБА_4 вчинили фіктивний правочин з метою приховання майна від примусової реалізації з електронних торгів, оскільки після укладення цього договору дарування подружжя будинок не звільнили, проживають у ньому й надалі.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 25 травня 2017 року у позові відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що суд не встановив підстав для визнання спірного договору недійсним.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 13 липня 2017 рокурішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 25 травня 2017 року скасовано й ухвално нове рішення про відмову в позові.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у позові з інших підстав, суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивач не довела недостатність у боржника ОСОБА_2 іншого майна, на яке може бути звернено стягнення, крім будинку та земельної діляноки, які є предметом спірних договорів.

Короткий зміст вимог касаційних скарг

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою на рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 13 липня 2017 року, просила його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

У серпні 2017 року ОСОБА_6 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою на рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 13 липня 2017 року, в якій просить його скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Рух справи в суді касаційної інстанції

10 серпня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за вказаними касаційними скаргами й витребувано справу.

У вересні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшло заперечення ОСОБА_1 на касаційну скаргу ОСОБА_2 .

У квітні 2018 року справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК Україниу редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з розпорядженням Верховного Суду від 07 червня 2019 року № 631/0/226-19 «Про призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи», пунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки» доповідачем у справі відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено суддю Олійник А. С.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим та постановлене з порушенням норм матеріального права, оскільки, звертаючись до суду, позивач просила визнати договори дарування недійсними з підстав їх фіктивності.

Суди не застосували до спірних правовідносин статтю 234 ЦК України.

Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що арешт державного виконавця був застосований тільки до майна боржника ОСОБА_2 . Метою звернення ОСОБА_1 до суду з цим позовом є забезпечення можливості в подальшому звернути стягнення на частку боржниці ОСОБА_2 у спільному майні подружжя на виконання рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 29 вересня 2015 року.

Позовні вимоги у суді першої інстанції не стосувалися виділу частки ОСОБА_2 із спільного майна подружжя в натурі з метою звернення стягнення на неї, а тому висновки апеляційного суду, що такий позов подано передчасно, тому що позивач не довела недостатність у боржника ОСОБА_2 іншого майна, на яке може бути звернено стягнення, крім будинку та земельної діляноки, які є предметом спірних договорів, є необґрунтованими, оскільки не стосуються ні предмета, ні підстав заявленого позову.

Доводи, викладені у запереченнях на касаційну скаргу

У запереченнях на касаційну скаргу відповідача ОСОБА_1 просить відхилити.

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 29 вересня 2015 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок повернення авансового платежу 431 766,00 грн та судові витрати в розмірі 3 654,00 грн, на підставі якого Очаківський міськрайонний суд Миколаївської області видав виконавчий лист, який пред`явлено позивачем до виконання.

Під час проведення виконавчих дій постановою старшого державного виконавця Очаківського міськрайонного управління юстиції у Миколаївській області від 22 жовтня 2015 року в межах суми боргу накладено арешт на все майно, що належить ОСОБА_2 , та заборонено здійснювати відчуження цього майна.

05 липня 2016 року приватний нотаріус Очаківського районного нотаріального округу Корчемаха С. М. за № № 205, 206 посвідчила договори дарування житлового будинку з усіма господарськими та побутовими будівлями і спорудами та земельних ділянок, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , згідно з якими ОСОБА_4 прийняв у дар зазначене майно від свого батька - ОСОБА_3 . Вказане майно належало дарувальнику ОСОБА_3 на праві власності, а саме: будинок - на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Виконавчим комітетом Кам'янської сільської ради Очаківського району 28 грудня 2004 року, земельна ділянка - на підставі державних актів на право власності серії ЯГ № 614661, ЯГ № 614662, виданих Кам'янською сільською радою Очаківського району 04 грудня 2007 року (а. с. 70 - 75).

Вказане майно належало на праві власності дарувальнику ОСОБА_3 й під арештом не перебувало.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційних скарг, дослідивши зміст оскаржуваних судових рішень, заперечення на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про задоволення касаційних скарг частково з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно з частиною п`ятою статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Вказаний вище висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1873цс16 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження 14-260цс19).

Суд апеляційної інстанції вказав, що метою звернення позивача до суду було визнання недійсним правочину як такого, що укладений з метою уникнення виконання судового рішення про стягнення заборгованості, оскільки визнання недійсним договору є забезпеченням можливості позивача в подальшому звернути стягнення на частку боржниці ОСОБА_2 у спільному майні подружжя.

Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою для його недійсності (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли у зв`язку із вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним.

При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи їх статус як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 цього Кодексу).

З огляду на зазначені приписи та положення статей 4, 14, 15, 215 ЦПК України 2004 року кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи, чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість заінтересованої особи законно реалізувати свої права.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позов є передчасним, оскільки позивач не довела недостатність у боржника ОСОБА_2 іншого майна, на яке може бути звернено стягнення, крім будинку та земельної діляноки, які є предметом спірних договорів, за результатами проведених торгів реальна вартість будинку може бути вищою, ніж початкова, а ухвалою Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 07 грудня 2016 року дозволено примусове проникнення державного виконавця до будинку, де фактично проживає ОСОБА_2 , для проведення опису її особистого майна, на яке можна звернути стягнення.

Із зазначеними висновками суду апеляційної інстанції не можна погодитися з огляду на таке.

Відповідно до статті 212 ЦПК України 2004 року суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, а результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилалася на те, що борг ОСОБА_2 становить 435 420,00 грн, вартість будинку на АДРЕСА_2 - 212 500,00 грн, описане й арештоване майно на адресою: АДРЕСА_1 - 900,00 грн, отже, залишок становить 222 020,00 грн. Ураховуючи розмір боргу, відповідачі уклали фіктивний договір дарування. Крім того, будинок на АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до статті 120 ЗК України ОСОБА_2 належить 1/2 частина земельної ділянки.

Відповідно до статей 179, 212, 303 ЦПК України 2004 року апеляційний суд належним чином доводи апеляційної скарги не перевірив, обставин справи не з`ясував, у судовому рішенні не виклав достатніх мотивів, на яких воно ґрунтується, адже право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом; орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (справи «Мала проти України» від 03 липня 2014 року; «Дюлоранс проти Франції» від 21 березня 2000 року; «Донадзе проти Грузії» від 07 березня 2006 року; «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року; «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року; справа «Суомінен проти Фінляндії» від 01 липня 2003 року).

Суд апеляційної інстанції не з`ясував, чи відповідала при укладенні оспорюваних правочинів воля сторін зовнішньому її прояву, чи передбачали вони реальне настання правових наслідків, обумовлених вказаними правочинами, чи вчинені їх дії на перехід права власності на нерухоме майно до сина з метою приховання майна від виконання в майбутньому рішення суду про стягнення грошових коштів з ОСОБА_2 , чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися майном.

Висновок суду апеляційної інстанції, про те що на момент укладення оспорюваного договору дарування будинку не був накладений арешт, а позивач не довела недостатність у боржника ОСОБА_2 іншого майна, на яке може бути звернено стягнення, є немотивованим, а посилання, що за результатами проведених торгів реальна вартість будинку може бути вищою, ніж початкова, є припущенням суду. Проте рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд першої інстанції виходив з того, що подарований будинок є спільною сумісною власністю подружжя, проте частки власності не виділено в натурі,суду не надано доказів, що подарована земельна ділянка перебувала у спільній частковій власності.

Суд апеляційної інстанції не з`ясував, чи є обґрунтваними такі висновки суду першої інстанції з огляду на підстави позову, враховуючи, що ОСОБА_2 надала приватному нотаріусу заяву, що вона надає згоду на дарування будинку, земельних ділянок площею 0,25 га та 0,0084 га, які набуті відповідачами-подружжям за час шлюбу і є спільною сумісною власністю, укладення договору відбувається з урахуванням інтересів сім`ї ( а. с. 113).

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції з урахуванням підстав позову та встановлених судом першої інстанції обставин справи, не оцінив дії сторін договорів дарування щодо недопущення звернення стягнення на майно боржника ОСОБА_2 .

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази.

Перевіривши правильність застосування норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд вважає за необхідне касаційні скарги задовольнити частково, рішення Апеляційного суду Мколаївської області від 13 липня 2017 року скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Верховний Суд бере до уваги тривалий час розгляду судами вказаної справи, однак з метою дотримання основоположних засад (принципів) цивільного судочинства (частина третя статті 2 ЦПК України), суд дійшов висновку про її передачу на новий розгляд для повного, всебічного та об`єктивного дослідження та встановлення фактичних обставин, що мають важливе значення для її правильного вирішення.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки у цій справі оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, то розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 та касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_5 , задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 13 липня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: А. С. Олійник

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко