Справа № 454/477/17 Головуючий у 1 інстанції: Струс Т.В.
Провадження № 22-ц/811/2241/18 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2019 року м.Львів

Справа № 454/477/17

Провадження № 22ц/811/938/18

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів з розгляду цивільних справ:

головуючого Приколоти Т.І.,

суддів Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.

секретар Іванова О.О.

з участю ОСОБА_2, ОСОБА_3

ОСОБА_4

розглянув апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Сокальського районного суду Львівської області, ухвалене у м.Сокалі 10 вересня 2018 року (суддя Струс Т.В.)

у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2

про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

встановив:

23 лютого 2017 року позивач звернулась з позовом про визнаня ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1. В обґрунтування позову посилається на те, що зазначений житловий будинок належить їй на праві приватної власності. Відповідач зареєстрований за вказаною адресою, проте з березня 2016 року не проживає у ньому, участі в утриманні житла не приймає, комунальні послуги не сплачує. Просить задовольнити позов.

Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 10 вересня 2018 року позов задоволено. Ухвалено визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1. Проведено розподіл судових витрат.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2 Вважає його незаконним та необґрунтованим, таким що порушує його законні права та інтереси, винесеним з порушенням норм матеріального права. Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Вказує, що з метою покращення матеріального становища він разом із дружиною перебували на заробітках в Республіці Італія. Однак у 2005 році позивач (його теща) захворіла. Він повернувся в Україну та залишився проживати в спірному житловому будинку і доглядав тещу, яка потребувала догляду за станом свого здоров'я. У 2015 році дружина повернулася з Італії в Україну та звернулася з позовом до суду про розірвання їх шлюбу. Після розірвання шлюбу дружина виїхала за кордон, а він залишився проживати у спірному будинку і доглядав позивача, вів господарство, закупив будівельні матеріали, провів заміну каналізаційних труб. В червні 2017 року усі замки в будинку були поміняні. Він у зв'язку з недопуском до будинку звернувся в правоохоронні органи. Вважає, що факт його непроживання за вказаною адресою не відповідає дійсності, оскільки його фізично не допускають до житла. Стверджує, що не має постійного місця проживання, а його речі знаходяться в спірному будинку.

В судовому засіданні відповідач та його представник апеляційну скаргу підтримали, посилаючись на її доводи.

Представник позивача вважає оскаржуване рішення законним та обґрунтованим, просить апеляційну скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, суд прийшов до висновку, що апеляційну скаргу належить задовольнити.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Рішення суду першої інстанції мотивовано наступним.

Згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно НОМЕР_1 від 19 липня 2005 року, виданого ДКП «Червоноградське МБТІ», ОСОБА_5 на праві приватної власності належить будинок АДРЕСА_1.

Актом від 27 січня 2017 року, складеним Сокальською міською радою Львівської області, встановлено, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, є зареєстрованим у спірному будинку, де з травня 2016 року не проживає.

З довідки від 20 вересня 2017 року вбачається, що відповідач ОСОБА_2 був працевлаштований на підприємстві в Республіці Польща в рамках трудового контракту та працював в період з 2 жовтня 2015 року по 19 вересня 2017 року водієм автобуса. У періоди 18 грудня 2015 року - 8 лютого 2016 року, 12 серпня - 2 жовтня 2016 року, 12 -23 квітня 2017 року, 28 липня - 10 вересня 2017 року в Польщі він не працював з причини виїзду в Україну. Витягом з бази даних про перетин державного кордону України громадянином ОСОБА_2 у період з 1 квітня 2016 року до 1 липня 2017 року стверджується, що 22 квітня 2017 року відповідач виїхав із території України.

Частиною 1 ст. 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Статтею 391 цього Кодексу визначено, що власник майна вправі вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі ст. 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Із копії будинкової книги прописки громадян за місцем проживання вбачається, що відповідач зареєстрований у спірному будинку.

З акту від 2 квітня 2018 року, складеного депутатом Сокальської міської ради, вбачається, що відповідач ОСОБА_2 зареєстрований у спірному будинку, але за вказаною адресою не проживає з 2016 року.

У пункті 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, ч.1 ст. 405 ЦК України). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК України, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. З врахуванням зазначеного, суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення ст. 405 ЦК України. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. У цьому випадку положення ст. ст. 71, 72 ЖК України застосуванню не підлягають.

Цивільним законодавством передбачено, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з принципів непорушності права власності та гарантованого власнику права на захист своєї власнсті у випадку порушення такого. Вважав встановленим, що відповідач тривалий час користувавався спірним приміщенням, але більше двох років відсутній у ньому та має бути визнаний таким, що втратив право користування спірним житлом.

Згідно із ч.1 ст.71 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з урахуванням наступного.

Відповідно до статей 317 і 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, які він використовує на власний розсуд.

За положеннями статті 391 цього Кодексу власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Встановлено, що позивач є власником будинку АДРЕСА_1. Її дочка і відповідач перебували в шлюбі, у зв'язку з чим останній був вселений до належного позивачеві спірного житлового будинку, яка як власник цього майна надала право користуватися таким. У зазначеному будинку відповідач зареєстрований 22 липня 2002 року. Після розірвання шлюбу з дочкою позивача відповідач залишився проживати у зазначеному будинку. Докази про те, що він має інше житло, в матераілах справи відсутні. З матеріалів справи вбачається, що відповідач проявляє інтерес до спірного житла, ним користується.

З 2 жовтня 2015 року до 19 вересня 2017 року він був працевлаштований у Підприємстві RKS GRYFICE (Республіка Польща) у рамках трудового контракту від 2 жовтня 2015 року до 19 вересня 2017 року, що стверджується довідкою зазначеного підприємства від 20 вересня 2017 року (а.с.56-57). Відтак, належить зробити висновок, що відповідач був відсутній і не користуввся спірним будинком з поважної причини, яка пов'язана з його працевлаштуванням за кордоном. У періоди 18 грудня 2015 року - 8 лютого 2016 року, 12 серпня - 2 жовтня 2016 року, 12 -23 квітня 2017 року, 28 липня - 10 вересня 2017 року в Польщі він не працював з причини виїзду в Україну. Отже, його відсутність не була безперервною.

Акти від 27 січня 2017 року та 3 лютого 2017 року, на які суд першої інстанції посилався як на письмові докази відсутності відповідача, складені зі слів сусідів та носять різну інформацію. Зокрема, у першому акті зазначено, що відповідач не проживає у спірному будинку з травня 2016 року; у другому - з лютого 2016 року (а.с.13-14).

Колегія суддів, з урахуванням встановленого, не погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення позову та вважає, що позов не підлягає до задоволення, оскільки позовні вимсоги не підтверджені належними, допустимими та достатніми доказами; позивач не довела, що порушені її права власника, які підлягають судовому захисту.

З урахуванням наведеного, колегія суддів прийшла до висновку, що оскаржуване рішенняне відповідає вимогам щодо законності й обґрунтованості. Висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, що полягає у неправильній оцінці встановлених судом фактичних обставин і помилковому визначенні юридичних наслідків цих обставин. Відтак, оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові.

Керуючись п.2 ч.1 ст.374, ст.ст.376, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд,-

п о с та н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 10 вересня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_5 про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1, відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення його повного тексту безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 29 січня 2019 року.

Головуючий

Судді