Справа № 459/2509/18 Головуючий у 1 інстанції: Жураковський А.І.
Провадження № 22-ц/811/1683/19 Доповідач в 2-й інстанції: Курій Н. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2019 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої - Курій Н.М.,

суддів: Шеремети Н.О., Цяцяка Р.П.,

розглянувши у м. Львові в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників, цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 12 квітня 2019 року, постановлене в складі головуючого - судді Жураковського А.І. у справі за позовом представника ОСОБА_3 - адвоката Сибаля Олега Богдановича до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

15 серпня 2018 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив стягнути в його користь з відповідачки заборгованість за договором позики, що складає 1390 дол. США і у гривневому еквіваленті становить 37684,85 грн.

В обґрунтування позову послався на те, що між ними у лютому 2015 р. був укладений договір позики грошових коштів, відповідно до якого позивач систематично переказував відповідачці гроші для її потреб у розмірах, погоджених сторонами, а відповідачка зобов`язувалася повернути кошти на першу вимогу позивача. Вказав, що договір був укладений в усній формі на невизначений строк. Зазначив, що кошти передавалися у спосіб їх переказу, що підтверджується копіями відповідних квитанцій. Також вказав, що у червні 2018 р. позивач звертався до відповідачки з вимогою повернути позичені кошти, однак остання відмовилася це зробити. Покликаючись на приписи абз. 2 ч. 1 ст. 1046, ч. 2 ст. 1047, абз. 2 ч. 1 ст. 1049 ЦК України просив позов задовольнити.

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 12 квітня 2019 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) у користь ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ) заборгованість за договором позики у сумі 1390 доларів США, що у національній валюті становить 37293 (тридцять сім тисяч двісті дев`яносто три) гривні 70 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_1 у користь ОСОБА_3 судовий збір у сумі 704,80 грн.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 12 квітня 2019 року оскаржив представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 .

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та висновки суду не відповідають обставинам справи. Апелянт зазначає, що сторони на момент надсилання коштів перебували у цивільному шлюбі, вели спільне господарство та жодного договору позики між ними в лютому 2015 року укладено не було. Звертає увагу на те, що з огляду на суму, на яку посилається позивач договір позики повинен бути укладений в письмові формі, а відтак вважає посилання позивача на укладення договору в усній формі безпідставним. Зазначає, що посилання позивача на квитанції як підтвердження укладення договору позики не відповідає обставинам справи, оскільки такі підтверджують факт проживання сторін у цивільному шлюбі, так як у квитанціях зазначено призначенням платежу - «Утримання сім`ї», а тому це жодним чином не підтверджує факту укладення договору позики. Зазначає, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, оскільки в рішенні суд посилаючись на повторну неявку сторін, не залишив позов без розгляду на підставі ч. 5 ст. 223 ЦПК України та ухвалив рішення на загальних підставах, не врахувавши ч. 4 ст. 223 ЦПК України.

Просить скасувати рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 12 квітня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким в позові відмовити повністю.

Представником ОСОБА_3 - адвокатом Сибаль О.Б. подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він зазначає, що факт укладення договору позики між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , та конкретні суми позичених коштів підтверджуються відповідними квитанціями про грошові перекази. Означені квитанції у розумінні ч.2 ст. 1047 ЦК України вважає «іншими документами, які посвідчують передання позикодавцем грошової суми позичальнику» та підтверджують письмову форму договору позики. Твердження, що ОСОБА_3 перебував із ОСОБА_1 у цивільному шлюбі та вів з нею спільне господарство не відповідає дійсності. Жодних доказів на підтвердження цих обставин відповідач не надала. Що стосується призначення платежу «утримання сім`ї» апелянт вказує, що він позичав ОСОБА_1 кошти на її прохання для утримання та лікування її хворої матері, тобто мова йшла про позику на утримання сім`ї ОСОБА_1 , але ця обставина жодним чином не доказує існування сімейних відносин між сторонами. ОСОБА_1 не оспорює факту отримання коштів та не заперечує, що такі на даний час нею не повернуті. Зазначає, що ОСОБА_3 став жертвою недобросовісної поведінки ОСОБА_1 , яка, увійшовши в довіру, позичила кошти, а в подальшому відмовилась їх повернути.

Оскільки відповідно до положень ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи, за відсутності обставин, що унеможливлюють розгляд справи в порядку спрощеного провадження, та ціну позову, яка є меншою ста розмірів прожиткового мінімуму, розгляд справи проводиться судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи, а тому відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу звукозаписувальним технічним засобом не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість оскарженого рішення, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з п. п. 1 - 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону не дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з ч. 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегією суддів справа переглядається в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що у лютому 2015 року між сторонами був укладений договір позики грошових коштів на невизначений строк, що підтверджується квитанціями, які посвідчують передання позивачем коштів відповідачці.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не погоджується у зв`язку з наступним.

Поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України.

Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Ця особливість реальних договорів зазначена в ч. 2 ст. 640 ЦК України, відповідно до якої якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

За положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 18 березня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №752/11541/16-ц.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позикодавцем та боржником правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

За змістом позовних вимог, між ОСОБА_3 як позикодавцем та ОСОБА_1 як позичальником укладено у 2015 році усний договір позики грошових коштів, відповідно до якого позивач систематично переказував відповідачці гроші для її потреб у розмірах, погоджених сторонами, а відповідачка зобов`язувалася повернути кошти на першу вимогу позивача, що підтверджується квитанціями грошових переказів.

З матеріалів справи встановлено та не заперечувалось у суді першої інстанції самим позивачем ОСОБА_3 , що письмовий договір позики між сторонами не укладався.

Відповідно до наданих ОСОБА_3 копій квитанцій від 08.02.2015 р., від 07.03.2015 р., від 30.08.2015 р., від 29.10.2015 р., від 11.02.2016 р., від 03.04.2016 р. позивач здійснив переказ коштів відповідачці на загальну суму 1390 дол. США, а саме: 08.02.2015 р. - 250 дол. США; 07.03.2015 р. - 40 дол. США; 30.08.2015 р. - 400 дол. США; 29.10.2015 р. - 300 дол. США; 11.02.2016 р. - 200 дол. США; 03.04.2016 р. - 200 дол. США. (арк. спр. 5-20), що на дату заявлених позовних вимог становила 37684 грн. 85 коп., що більш ніж у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Разом із тим, означені квитанції не містять жодної інформації про укладення договору позики: дату договору, істотні умови договору, відомості про сторін договору, відсутня фіксація факту передачі грошових коштів від позивача відповідачу у якості саме позики із зобов`язанням наступного їх повернення у визначений строк тощо. В них відсутні також підписи сторін. За таких обставин, вказані квитанції жодним чином не підтверджують факт реального укладення між сторонами договору позики.

Самого факту отримання цих коштів відповідачка не заперечувала, посилаючись на іншу їх юридичну природу отримання. Зокрема, у всіх вищезазначених квитанціях зазначено, що спірні кошти перераховувались ОСОБА_1 з призначенням на «Утримання сім`ї», що підтверджує доводи апеляційної скарги відповідачки про відсутність між сторонами домовленості про повернення отриманих коштів на підставі договору позики.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відтак, за відсутності належної письмової форми договору позики неможливим є встановлення його реального характеру. А отже, відсутнім є доказ не лише факту укладення договору, а й передачі відповідачці грошової суми саме в якості позики.

Отже, у справі, яка переглядається, судом першої інстанції неправильно застосовано статті 1046, 1047, 1049 ЦК України та зроблено помилковий висновок про те, що між сторонами укладено договір позики оскільки надані позивачем копії квитанцій не підтверджують укладення між сторонами договору позики.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд доходить висновку про скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відтак суд доходить висновку, що з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 необхідно стягнути судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1057 грн. 20 коп.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 12 квітня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позовних вимог представника ОСОБА_3 - адвоката Сибаль Олега Богдановича до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1057 (тисячу п`ятдесят сім) гривень 20 (двадцять) копійок, сплачений за подання апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 16 липня 2019 року.

Головуючий Курій Н.М.

Судді: Шеремета Н.О.

Цяцяк Р.П.