ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/4106/17 Номер провадження 22-ц/814/687/19Головуючий у 1-й інстанції Андрієць Д.Д. Доповідач ап. інст. Обідіна О. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2019 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Полтавського апеляційного суду в складі:

Головуючого судді : Обідіної О.І.

Суддів : Прядкіної О.В., Хіль Л.М.

Розглянула в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області в складі судді Андрієць Д.Д. від 6 грудня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, Державного підприємства "Кременчуцьке лісове господарство" про визнання недійсним розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності на нерухоме майно,

В С Т А Н О В И Л А :

В червні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому, після уточнення позовних вимог, просив визнати недійсним та скасувати розпорядження №13/4 від 01.02.1994 року органу приватизації та свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 01.02.1994 року на квартиру АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4

В обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що в 1966 році йому була надана в користування спірна квартира, яка 01.02.1994 року була приватизована. На час приватизації в ній, окрім нього, були зареєстровані відповідачі - колишня дружина його сина та її син, який є онуком.

За 10 років до приватизації, тобто протягом 1984 року, ним самостійно, за власні кошти, до вказаної квартири була прибудована кімната, площею 10,9 кв.м., яка ніде не була зареєстрована. Вважає, що приватизація квартири була проведена з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки органом приватизації не було враховано наявність самочинно збудованого майна. Крім того, його кімната не була виділена в натурі, а тому не могла бути об'єктом приватизації.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 6 грудня 2018 року позов залишено без задоволення.

Відмову в задоволенні позову обґрунтована недоведеністю як факту порушення вимог закону під час приватизації, так і факту порушення прав та інтересів позивача внаслідок такої приватизації, відновлення яких потребувало судового захисту в обраний останнім спосіб.

Не погодившись з вказаним рішенням ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на необґрунтованість рішення, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення.

Згідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом, згідно довідки Державного підприємства «Кременчуцьке лісове господарство» №172 від 13.03.2014 квартира АДРЕСА_1 була виділена позивачу ОСОБА_2 на склад сім'ї.

За вказаною адресою ОСОБА_2 зареєстрований з 28 серпня 1984 року, що підтверджується ксерокопією паспорту.

Довідкою ДП «Кременчуцьке лісове господарство» доводиться, що позивач станом на час видачі довідки - 4 листопада 2015 року за спірною адресою був зареєстрований одноособово.

01 лютого 1994 року на підставі розпорядження №13/4 від 01.02.1994 Кременчуцьким держлісгоспом Полтавського державного лісогосподарського об'єднання «Полтаваліс» видано свідоцтво про право власності на житло - квартиру АДРЕСА_1.

Згідно свідоцтва про право власності на житло, вказана квартира належить на праві спільної сумісної власності як позивачу, так і членам його сім'ї - відповідачам ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Квартира була приватизована у відповідності до положень Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», в чинній на час здійснення приватизації редакції.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовим доказами, висновками експертів, показаннями свідків - показаннями свідків

За змістом ч.2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Таким чином, в даному випадку позивачу необхідно було довести факт порушення органом приватизації вимог законодавства під час приватизації вищевказаної квартири, внаслідок чого були порушені його права та інтереси.

Під час розгляду справи судом не було встановлено обставин, які б могли свідчити про порушення як органом приватизації, так і членами сім'ї позивача чинного на той час законодавства про приватизацію, в зв'язку з чим суд ухвалив рішення про відмову в задоволенні позову по суті, зазначивши про відсутність процесуальної необхідності відмовляти в задоволенні заявлених вимог внаслідок пропуску строку позовної давності.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду, якого останній дійшов, вірно застосувавши норми права, що регулюють спірні правовідносини, в редакції чинній на час приватизації спірного житла.

Так, Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначає правові основи приватизації житла, що знаходиться в державній власності, його подальшого використання і утримання.

Відповідно до ст.1 вказаного Закону приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків) та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.

Статтями 2, 3 Закону визначено об'єкти приватизації (далі-квартири (будинки), до яких належать: квартири багатоквартирних будинків та одноквартирні будинки, які використовуються громадянами на умовах найму; незаселені квартири, частини будинків, одноквартирні будинки після закінчення їх будівництва, реконструкції, ремонту та поточного звільнення. Не підлягають приватизації квартири-музеї, квартири в будинках закритих військових поселень,кімнати в гуртожитках, квартири,віднесені у встановленому порядку до непридатних для мешкання або службових квартир (кімнат),квартири,в яких мешкають два або більше наймачів, при відсутності згоди всіх на приватизацію займаної квартири. Приватизація квартир у будинках, включених до плану реконструкції, здійснюється після її проведення власником (володільцем) будинку. Наймачі, які проживали у квартирах до початку реконструкції, після проведення реконструкції мають пріоритетне право на приватизацію цих квартир. Одноквартирні будинки, а також квартири в будинках, включених до планів ремонту, можуть бути приватизовані до його проведення за згодою наймачів з наданням їм відповідної компенсації у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків) громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов.

Відповідно ч.ч.1-5 ст. 5 Закону приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків) і організацію продажу може бути покладено на спеціально створювані органи приватизації (агенства, бюро, інші підприємства). Передача квартир (будинків) у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення.

Матеріалами справи доводиться та не заперечується сторонами, що на час приватизації у спірній квартирі були зареєстровані як позивач ОСОБА_2, так і відповідачі як члени його сім'ї.

В свідоцтві про право власності на житло було зазначено, що квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 та членам його сім'ї ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності.

Загальна площа квартири на момент приватизації становила 33,8 кв.м.

За змістом ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків) у приватизації займаного ними житла, за винятком випадків, передбачених пунктом 2 статті 2 цього Закону.

Спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) державного житлового фонду, вирішуються судом або арбітражним судом відповідно до їх компетенції.

Враховуючи норми вищевказаної статті, обов'язковою умовою для проведення приватизації необхідна була заява як ОСОБА_2 так і членів його сім'ї, на підставі яких і відбулася приватизація квартири.

В свій час, в ході проведення вказаної приватизації жодних заперечень або незгоди ні позивач, ні члени його сім'ї не висловлювали.

В ході судового розгляду позивачем не було надано суду належних та допустимих доказів, які б доводили обставини на обґрунтування заявлених вимог, зокрема те, що до об'єкту приватизація увійшло самочинно збудоване майно.

За вказаних обставин, судова колегія не вбачає підстав для скасування судового рішення, яке постановлене судом першої інстанції з дотриманням норм матеріального та процесуального права, з вірно встановленими фактичними обставинами та вмотивовано правильною правовою оцінкою зібраним доказам.

Апеляційна скарга містить лише незгоду позивача з прийнятим судом першої інстанції рішенням, при цьому в ній взагалі відсутні будь-які правові обґрунтування такої незгоди, з посиланням на відповідні норм права, які регулюють спірні правовідносини.

Беручи до уваги вищевикладене, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування судового рішення, яке є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 382, 383, 384 ЦПК України колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 6 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 25 лютого 2019 року.

Судді : Обідіна О.І. Прядкіна О.В. Хіль Л.М.