ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/845/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" січня 2019 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Заставенко М.О.,

за участю:

секретаря судового засідання - Долі М.А.,

позивача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2, яка діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - Служба у справах дітей Дарницької районної в м.Києві державної адміністрації про усунення перешкод у користуванні власністю та вселення

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року ОСОБА_2, в інтересах малолітньої ОСОБА_3, звернулася в Дарницький районний суд м. Києва з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, за участю третьої особи Служби у справах дітей Дарницької РДА в м.Києві, в якому просила вселити малолітню ОСОБА_3 та її законного представника - ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_1; усунути перешкоди в користуванні належної ОСОБА_3 1/2 частини квартири з боку відповідачів; зобов'язати відповідачів не чинити ОСОБА_3 та ОСОБА_2, як її законному представнику перешкод у користуванні 1/2 частиною квартири.

Позов обґрунтований тим, що малолітня ОСОБА_3 є власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_2. Право власності набуто в порядку спадкування після смерті її батька ОСОБА_6. Інша 1/2 частина квартири належить відповідачу ОСОБА_4, яка є бабусею ОСОБА_3 та матір'ю померлого ОСОБА_6 Крім того, в даній квартирі зареєстрований та проживає брат померлого - ОСОБА_5. Відповідач ОСОБА_5 чинить усілякі перепони в користуванні квартирою, не пускає до квартири, ображає, брутально лається. Вказані обставини змусили позивача звертатися із заявою до поліції, висновком перевірки заяви встановлено, що ОСОБА_5 не впускає ОСОБА_3 та ОСОБА_2 до квартири і впустить їх лише після отримання рішення суду.

Враховуючи те, що ОСОБА_5 мирним шляхом вирішити дане питання не хоче, своїми діями порушує права ОСОБА_3 як власника 1/2 частини квартири на володіння, користування та розпорядження своїм майном, а ОСОБА_4 самоусунулася від вирішення даного питання, сказавши що її не обходять дані проблеми, саме тому з метою дотримання прав малолітньої дитини, вона і звернулася з позовом до суду.

Ухвалою суду від 20.06.2016 відкрито провадження у вказаній справі.

03.02.2017 за клопотанням сторони відповідача зупинено провадження у справі, до вирішення справи за позовом ОСОБА_4 до ПАТ АКБ «Аркада», третя особа - ОСОБА_3, в особі законного представника ОСОБА_7, державний нотаріус, ПАТ «Хлдінгова компанія «Кіївміськбуд» про визнання правочину недійсним.

23.06.2017 ухвалою суду відновлено провадження у справі.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 29.05.2018 за клопотанням сторони відповідача зупинено провадження по справі до розгляду касаційної скарги на рішення по справі за позовом ОСОБА_4 до ПАТ АКБ «Аркада», третя особа - ОСОБА_3, в особі законного представника ОСОБА_7, державний нотаріус, ПАТ «Хлдінгова компанія «Кіївміськбуд» про визнання правочину недійсним.

08.10.2018 справу після повторного авторозподілу передано для розгляду судді Заставенко М.О.

Ухвалою суду від 18.10.2018 справу прийнято до свого провадження, відновлено зупинене провадження, продовжено розгляд справи у підготовчому судовому засіданні, клопотання позивача задоволено, замінено прізвище позивача (законного представника малолітньої) з "ОСОБА_7 на "ОСОБА_7.

Вказаною ухвалою запропоновано відповідачам протягом п'ятнадцяти днів з дня вручення копії ухвали подати відзив на позовну заяву, роз'яснено право подати зустрічну позовну заяву, а також те, що у разі ненадання відзиву у встановлений строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

05.12.2018 ухвалою Дарницького районного суду м. Києва закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті.

У судовому засіданні законний представник малолітньої ОСОБА_3 - ОСОБА_2, заявлені позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила суд їх задовольнити. Додатково пояснила, що її донька постійно проживає разом з нею за зареєстрованим місцем проживання за адресою: АДРЕСА_5, а частину квартиру, що перебуває у власності доньки мають намір використовувати для проживання.

Відповідачі в судове засідання не прибули, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, відзив до суду не подавали, з будь-якими заявами не зверталися.

Третя особа Служба у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації направила до суду лист про розгляд справи у відсутність їхнього представника, вирішення справи залишила на розсуд суду з дотриманням прав та законних інтересів малолітньої дитини.

Таким чином, з урахуванням встановлених обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідачів та представника третьої особи на підставі наявних у справі матеріалів.

Суд, вислухавши пояснення ОСОБА_2, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку.

За положенням ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Серед способів захисту, передбачених ст. 16 ЦК України, не зазначено такого способу захисту, як зобов'язання не чинити перешкод, тому вимога позовної заяви про зобов'язання не чинити перешкоди в користуванні власністю задоволенню не підлягає.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом малолітня ОСОБА_3 отримала у спадщину після смерті свого батька ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року, 1/2 частину квартири АДРЕСА_3, іншу 1/2 частину квартири отримала у спадок ОСОБА_4 Квартира складається з однієї кімнати, житлова площа 17,2 м.кв. (а. с. 6,7).

ОСОБА_3 народилась ІНФОРМАЦІЯ_4, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1, батьками зазначені ОСОБА_7 та ОСОБА_6.(а.с.5)

Як вбачається із довідки форми № 3 від 22.03.2016 року виданої ОСББ "Добробут", у квартирі АДРЕСА_2 зареєстрований ОСОБА_5 (а. с. 10).

ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєструвала шлюб 09.12.2017, та змінила прізвище на - "ОСОБА_7", та як наслідок змінила прізвище в паспорті громадянина України на "ОСОБА_7", що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 від 09.12.2017 р.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

За нормою ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 1 ст. 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Відповідно до ст. 155 Житлового кодексу України, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством України.

Згідно ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Разом з тим, у відповідності зі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням.

Як встановлено в судовому засіданні, відповідач ОСОБА_5 не впускає малолітню ОСОБА_3 та її матір ОСОБА_7 до вищевказаної квартири, що підтверджується висновком інспектора поліції Дарницького УП ГУ НП у м. Києві від 28.03.2016 року, в якому зазначено про те, що відповідач ОСОБА_5 повідомив, що впустить ОСОБА_7 та її неповнолітню доньку до квартири лише за рішенням суду (а. с. 9, 11).

Місце проживання малолітньої ОСОБА_3 зареєстровано, за місцем проживання матері за адресою: АДРЕСА_4 (а.с.4,8)

Відповідно до ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За приписами ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

В ході судового розгляду встановлено, що малолітня ОСОБА_3 є власником частини квартири, та її право власності підлягає захисту. В той же час, позивачем не доведено згоди всіх власників квартири на проживання законного представника дитини, а тому можливості проживання матері малолітньої дитини разом з малолітньою ОСОБА_3 у спірному житлі у разі вселення останньої немає, так як мати дитини ОСОБА_2 права користування чи іншого речового права на це житлове приміщення не має.

Вимоги про усунення перешкод у користуванні належної позивачеві 1/2 частиною квартири АДРЕСА_2 з боку ОСОБА_4 задоволенню не підлягають, оскільки в судовому засіданні не доведено належними та допустимими доказами того, що ОСОБА_4 будь-яким чином чинить перешкоди у користуванні майном неповнолітній особі та її матері.

Відповідно до частини третьої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Згідно із ч.2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

У пункті 1 статті 9 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції).

Отже, рівність прав батьків витікає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання і в першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Судом встановлено, що позивач проживає за зареєстрованим місцем проживання її матері, мати не має права користування спірним житлом, а відтак проживання малолітньої в спірному житлі наразі неможливо, а тому на даний час місцем проживання дитини в силу вимог ч.3 ст.29 ЦК України є місце проживання його матері ОСОБА_2

Статтею 1 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров'я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити.

Із змісту ч.3 ст.29 ЦК України, ч.2 ст.160 СК України, в їх системному зв'язку, також слідує, що місце проживання дитини, що досягла десяти років, нерозривно пов'язано із місцем проживання одного із батьків, а не навпаки.

Таким чином суд приходить до висновку, що самостійне проживання дитини в указаному житлі, враховуючи її вік, на даний час не буде відповідати найкращім інтересам дитини, а тому вимоги позивача про усунення перешкод в користуванні належної позивачеві Ѕ квартири, що чинить ОСОБА_5 шляхом вселення позивача та її законного представника задоволенню не підлягають.

Суд вважає, що захист порушеного права власності малолітньої дитини на Ѕ квартири у вибраний позивачем спосіб, з урахуванням того, що це однокімнатна квартира, в ній проживають інші особи, не забезпечить справедливу рівновагу між власниками та користувачем квартири на мирне користування майном. Визначений спосіб захисту по суті спір не вирішує та буде призводити до нових конфліктів сторін.

На підставі ст.141 ЦПК України понесені судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 7, 10, 12, 19, 76, 81, 89, 141, 258-259, 263-265 ЦПК України, ст. ст. 41, 47 Конституції України, ст. ст. 11, 16, 29, 319, 321, 383, 386, 391 ЦК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, яка діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - Служба у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у користуванні власністю та вселення відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У відповідності до п.п. 15.5, п.15 ч. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно- телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Заставенко М.О.

Повний текст рішення складений 11.02.2019.