ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3156/19 Справа № 212/6108/17 Суддя у 1-й інстанції - Пустовіт О. Г. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2019 року м.Кривий Ріг

Справа № 212/6108/17

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

сторони:

позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу позивача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу від 21 листопада 2018 року, яке ухвалено суддею Пустовітом О.Г. о 14 годині 45 хвилин у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 28 листопада 2018 року, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2017 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - АТ КБ «ПРИВАТБАНК»), звернулося до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 25.09.2006 року між банком та відповідачем був укладений договір б/н, відповідно до якого останній отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту у розмірі 13 500,00 грн. на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана Заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у Заяві. Внаслідок невиконання відповідачем своїх зобов'язань за договором, станом на 31.07.2017 року, утворилась заборгованість у розмірі 98 637,01 грн., яку позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь та вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу від 21 листопада 2018 рокупозовні вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором в розмірі 12 827,78 грн., яка складається із наступного: 12 327,78 грн. - заборгованість за кредитом, 500,00 грн. - фіксована частина штрафу, та понесені судові витрати у розмірі 1 600,00 грн.

В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач АТ КБ «ПРИВАТБАНК» просить змінити рішення суду, скасувавши його в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за відсотками, пені та процентної складової штрафу та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК» у повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд дійшов необґрунтованого висновку щодо відсутності досягнення сторонами кредитного договору згоди про зміну розміру відсотків за користування кредитом. Зокрема, зазначає, що відповідач своїм підписом підтвердив, що підписана Заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою складає між ним та банком договір, тобто між сторонами було укладено договір приєднання. Оскільки, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» було направлено на фінансовий телефон клієнта повідомлення про застосування нової процентної ставки за кредитом, банк є таким, що виконав належним чином свої зобов'язання, а клієнт таким, що погодився на підвищення процентної ставки за кредитом. Позивач вважає, що суд не перевірив розрахунок заборгованості та доводів банку про те, що позичальник користувався грошовими коштами, частково виконував умови договору, частково сплачував заборгованість за кредитом, у тому числі відсотки, а отже визнав свої зобов'язання та розміри встановлених обов'язкових платежів за кредитом, що свідчить про наявність правових підстав для задоволення позову у повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, відповідач ОСОБА_2, від імені та в інтересах якого діє представник ОСОБА_4, зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 25 вересня 2006 року між Закритим акціонерним товариством Комерційний Банк «ПриватБанк», правонаступниками якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та АТ КБ «ПРИВАТБАНК», та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір б/н, відповідно до якого останній отримав кредит в розмірі 250,00 грн., який згодом збільшено до 13 500,00 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 3% на місяць з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки - листопад 2009 року (а.с. 42).

Кредитний договір складають Заява, підписана відповідачем, Умови і Правила надання банківських послуг, Пам'ятка клієнта та Тарифи Банку.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач не виконував умови договору в повному обсязі, у зв'язку з чим суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення на користь позивача з відповідача ОСОБА_2 суми заборгованості за тілом кредиту, розмір якої останнім не оскаржується.

Зважаючи на те, що позивач АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в апеляційній скарзі просить суд скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в стягненні заборгованості за відсотками, пені та процентної складової штрафу та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК» у повному обсязі, та доводи апеляційної скарги зводяться саме до незгоди з висновками суду в частині відсутності правових підстав для стягнення відсотків за кредитним договором у визначеному позивачем розмірі, а також штрафних санкцій, колегія суддів перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2 про стягнення відсотків за користування кредитом, пені та процентної складової штрафу за порушення строків виконання зобов'язань, адже, згідно ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 367 ЦПК України, і зважаючи на роз'яснення, викладені в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24.10.2008 року, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та заявлених позовних вимог у суді першої інстанції.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2 про стягнення відсотків за користування кредитом, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності та необгрутованості.

Колегія суддів не може погодитись з такими висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд першої інстанції ухвалюючи рішення в оскаржуваній частині названих вимог закону не дотримався.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно положень ст.ст.526,527,530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 625 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Ст. 627 ЦК України зазначає, що відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Положенням ч. 1 ст. 634 ЦК України передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_2, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання, 25 вересня 2006 року було укладено в письмовій формі кредитний договір.

Факт укладення між сторонами кредитного договору визнається відповідачем ОСОБА_2, що звільняє позивача від доведення цих обставин на підставі ч. 1 ст. 82 ЦПК України.

Разом з тим, як вірно встановлено судом першої інстанції та на чому наполягає відповідач ОСОБА_2, Умови та Правила надання банківських послуг, додані позивачем до позовної заяви, не містять підпису відповідача.

Доводи апеляційної скарги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про належність форми кредитного договору та відсутність підпису відповідача в Умовах та Правилах надання банківських послуг, при наявності його письмового свідчення про те, що він ознайомлений у письмовому вигляді та згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, а також, що Заява разом із Умовами та Тарифами складають договір про надання банківських послуг, не є підставою вважати, що Умови укладені поза межами кредитного договору та є недопустимими доказами, не заслуговують на увагу та спростовуються наступним.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб'єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об'єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов'язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Так, посилання в заяві позичальника ОСОБА_2 на те, що Кредитний договір складають Заява, підписана відповідачем, Умови та Правила надання банківських послуг, Пам'ятка клієнта та Тарифи Банку, не свідчить про той факт, що саме ці Умови та Правила надавались відповідачу, що саме ці Умови та Правила мав на увазі відповідач підписуючи заяву, оскільки позивачем не надано суду підписані ним Умови та Правила, а надані суду Умови та Правила надання банківських послуг (а.с. 6-11) не дозволяють суду ідентифікувати час їх затвердження та ознайомлення відповідача саме з цими Умовами та Правилами надання банківських послуг.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 22 березня 2017 року №6-2320цс16, відповідно до якого суд не встановив наявності належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови та Правила надання банківських послуг є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці Умови та Правила надання банківських послуг мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника, та відповідно, чи брав на себе відповідач зобов'язання, визначені ними.

Відсутність підпису відповідача на Умовах та Правилах надання споживчого кредиту фактично надає можливість банку надавати умови в будь-якій редакції та стверджувати, що зазначені умови погоджені з відповідачем.

З огляду на викладене факт ознайомлення відповідача з Умовами та Правилами надання банківських послуг не можна визнати доведеним, а самі Умови та Правила надання банківських послуг не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору, у зв'язку з чим суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв їх до уваги.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України у постанові №6-16цс15 від 11 березня 2015 року.

Посилання ж в апеляційній скарзі на те, що підписанням Заяви позичальника відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним Заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, затверджених Наказом № СП-2010-256 від 06.03.2010 року та Тарифами Банку, які викладені на сайті, складає між ним та банком кредитний договір (а.с. 86), колегією суддів взагалі до уваги не приймаються, оскільки між сторонами укладено договір 25 вересня 2006 року та відповідач ОСОБА_2 у вересні 2006 року не міг погодитись та ознайомитись із Умовами та Правилами надання банківських послуг, затверджених Наказом № СП-2010-256 від 06.03.2010 року.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, 25 вересня 2006 року між Закритим акціонерним товариством Комерційний Банк «ПриватБанк», правонаступниками якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та АТ КБ «ПРИВАТБАНК», та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір б/н, відповідно до якого останній отримав кредит в розмірі 250,00 грн., який згодом збільшено до 13 500,00 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 3% на місяць з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки - листопад 2009 року (а.с. 42), тобто погодили всі істотні умови договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Таким чином, проценти, які підлягають сплаті згідно з положеннями статей 1054 ЦК є платою за користування грошима і підлягають сплаті боржником за правилами основного грошового боргу.

Із Заяви позичальника ОСОБА_2 від від 25 вересня 2006 року слідує, що на момент укладення договору сторонами погоджено процентну ставку у розмірі 3% на місяць (а.с. 42), а тому не можна погодитись з висновками суду першої інстанції про те, що відсотки за користування кредитними коштами мають нараховуватися виходячи з відсотковою ставки у розмірі 30% річних.

Доводи ж відповідача ОСОБА_2 про те, що між ним та АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не було досягнуто згоди щодо розміру щомісячних відсотків за користування кредитом є неспроможними та спростовуються Заявою позичальника ОСОБА_2 від 25 вересня 2006 року, яка підписана ним особисто та чинність якої останнім не ставилась під сумнів у суді першої інстанції.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості також вбачається, що з моменту укладення кредитного договору №б/н від 25 вересня 2006 року діяла процентна ставка у розмірі 36,00% річних (3% на місяць) (а.с. 3-4).

Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» встановлено, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Отже, суд зобов'язаний належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв'язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок. З такою позицією погодився й Верховний Суд у своїй постанові по справі №775/7704/15 від 23.01.2018 року.

Визначаючи розмір заборгованості відповідача по відсотках, суд вважає за необхідне застосувати відсоткову ставку в розмірі 36,00 відсотків річних як таку, що була встановлена на момент отримання відповідачем кредитної картки та відкриття карткового рахунку.

У постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобовязання.

Матеріали справи не містять доказів пролонгації картки, продовження строку кредитування, а тому строк кредитування за кредитним договором у даній справі, закінчився у листопаді 2009 року (а.с. 42), а тому у задоволенні вимог про стягнення з відповідача заборгованості по відсоткам, передбаченим кредитним договором, які нараховані після цієї дати, слід відмовити за безпідставністю.

Надана позивачем довідка про видані відповідачу ОСОБА_2 кредитні картки, зі строком дії останньої до березня 2017 року не можна вважати належним та допустимим доказом видачі вказаної картки відповідачу саме в межах Договору б/н від 25 вересня 2006 року, оскільки цей договір не містить погодженого сторонами порядку перевипуску кредитної карти, а, як зазначено вище, Умови та Правила надання банківських послуг, долучені до позову, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору.

Крім того, у разі закінчення строку дії кредитної лінії для продовження кредитних відносин між банком та клієнтом, що виникли внаслідок видачі попередньої кредитної картки, має переукладатися кредитний договір на таких самих умовах, на яких він був укладений, з видачею нової платіжної картки під підпис позичальника про її отримання.

Позивач суду не надав доказів, які б ототожнили платіжні картки як такі, що видані в межах дії одного й того ж договору кредиту, з врахуванням змісту Положення про порядок емісії платіжних карток і здійснення операцій з їх застосуванням.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що позивачем не було доведено у встановленому законом порядку перевипуску картки і пролонгації кредитного договору, а тому строк дії цього договору є листопад 2009 року, у зв'язку з чим позивач має право на отримання відсотків за користування ОСОБА_2 кредитними коштами в межах дії цього договору, тобто з 25 вересня 2006 року по 01 грудня 2009 року.

Заборгованість відповідача ОСОБА_2 по відсотках за користування кредитом, з урахуванням отриманих та сплачених ним сум, які зазначені у виписці по особовому рахунку, за період з 25 вересня 2006 року по 01 грудня 2009 року, із застосуванням відсоткової ставки у розмірі 36,00% річних складає 10,34 грн.

Згідно з абзацами 2, 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі, у зв'язку з чим колегія суддів не вбачає підстав для стягнення з відповідача пені та процентної складової штрафу, оскільки сама заява позичальника таких умов не містить, а доказів укладення інших угод з цього приводу між сторонами, як зазначалося вище, позивачем суду не надано.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - скасуванню в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків з ухваленням в цій частині нового рішення про часткове задоволення цих позовних вимог, на підставі п.1, п.4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, та зміні - в частині загального розміру заборгованості, який стягнуто з ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Тому, відповідно до ст. 141 ЦПК України, колегія суддів стягує з ОСОБА_2 на користь позивача понесені ним та документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 10,34 грн. (а.с. 90), тобто пропорційно до задоволених вимог апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст.. 367, 369, 374, п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» - задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу від 21 листопада 2018 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк „ПРИВАТБАНК" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за процентами скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк „ПРИВАТБАНК" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за процентами- задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» заборгованість про процентам за кредитним договором б/н від 25 вересня 2006 року за період з 25 вересня 2006 року по 01 грудня 2009 року в розмірі 10 (десять) гривень 34 (тридцять чотири) копійки.

Рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу від 21 листопада 2018 року в частині загального розміру заборгованості за кредитом, стягнутої з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК», змінити, збільшивши цей розмірі з 12 827,78 грн. до 12 838 (дванадцять тисяч вісімсот тридцять вісім) гривень 12 (дванадцять) копійок.

В іншій частині рішення суд залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» судові витрати понесені на сплату судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 10 (десять) гривень 34 (тридцять чотири) копійки.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 21 лютого 2019 року.

Головуючий:

Судді: