Провадження № 2/643/4777/19
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.12.2019 року м. Харків

Московський районний суд м. Харкова у складі головуючого судді Крівцова Д.А., за участю секретаря Терещенко В.В., позивача ОСОБА_1 , представника відповідача фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи підприємця ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 04.09.2019 року звернувся до суду з позовом до фізичної особипідприємця ОСОБА_2 , в якому просить: стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 09.01.2019 року по 10.08.2019 року у сумі 31493,28 грн.; стягнути з відповідача на свою користь матеріальний еквівалент компенсації нанесеної позивачу моральної шкоди у сумі 20000,00 грн.

В обґрунтування позову зазначено, що позивач є внутрішньо переміщеною особою з м. Луганська, проживає в м. Харкові разом з дружиною та сином ОСОБА_4 , 2013 року народження, з початку 2015 року. У червні 2015 року позивач був прийнятий на роботу до відповідача. Між сторонами був укладений безстроковий трудовий договір від 10.06.2015 року, згідно якого позивач виконував обов`язки менеджера (управителя) в оптовій торгівлі. За весь час роботи у відповідача, а саме 3,5 роки, позивач якісно виконував надані йому завдання, стягнень за порушення трудової дисципліни не мав. З жовтня 2018 року відповідач зупинила виплату заробітної плати позивачу, що пояснювала відсутністю обігових коштів, та казала, що заробітна плата нараховується, а тому буде обов`язково виплачена. Заробітна плата за жовтень, листопад і грудень 2018 року позивачу нараховувалася, але не виплачувалася. З початку 2019 року позивач мав надію отримати розрахункові кошти у повному обсязі, та продовжував виконувати доручення відповідача. У лютому 2019 року позивач зрозумів, що відповідач не має наміру погашати та оплачувати поточну роботу. 26.02.2019 року позивач звернувся до відповідача листом з проханням звільнити його. Не дочекавшись відповіді на першу письмову заяву, 16.03.2019 року позивач відправив відповідачу другий лист. 27.03.2019 року позивач продублював відправку відповідачу попереднього листа. Своїми листами позивач наполягав на звільненні згідно ст. 116, 117 КЗпП України. Три письмових звернення позивача, як і багато попередніх усних заяв, були залишені без відповіді. 17.04.2019 року позивач звернувся до ГУ Держпраці у Харківській області з проханням прийняти заходи щодо усунення порушень законодавства про працю з боку відповідача, та вперше дізнався, що він був звільнений відповідачем за ст. 40 КЗпП України 08.01.2019 року. У даній позовній заяві позивач ставить питання про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Всупереч діючому законодавству, відповідач не видав трудову книжку позивачу ні в день звільнення 08.01.2019 року, ні протягом 7 місяців з дня звільнення.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 26.09.2019 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

15.10.2019 року, через канцелярію суду, від відповідача ОСОБА_2 надійшла зустрічна позовна заява до ОСОБА_1 , в якій вона просить: визнати дії фізичної особипідприємця ОСОБА_2 в стосунках між нею та ОСОБА_1 такими, що відповідають вимогам Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерством соціального захисту України № 58 від 29.07.1993 року, а бездіяльність ОСОБА_1 у вирішенні питання отримання трудової книжки у фізичної особипідприємця ОСОБА_2 протиправною, як такою, що направлена на протиправне позбавлення фізичної особипідприємця ОСОБА_2 права власності та безпідставно заволодіти її грошовими коштами.

В обґрунтування зустрічного позову зазначено наступне. Як зазначає в первісній позовній заяві ОСОБА_1 , у червні 2015 року він був прийнятий на роботу до фізичної особипідприємця ОСОБА_2 на підставі безстрокового трудового договору від 10.06.2015 року, згідно якого ОСОБА_1 виконував обов`язки менеджера в оптовій торгівлі. З жовтня 2018 року фізична особапідприємець ОСОБА_2 нібито зупинила виплату заробітної плати, що пояснювала відсутністю обігових коштів. 26.02.2019 року ОСОБА_1 звернувся до неї з проханням звільнити його, але всупереч трудовому законодавству України, вона не видала трудову книжку ОСОБА_1 ні в день його звільнення 08.01.2019 року, ні впродовж 7 місяців з дня звільнення. Аналіз ситуації відносно ОСОБА_1 вказує на те, що ОСОБА_2 не допустила порушення Інструкції, а також чинного трудового законодавства України. Так, ОСОБА_1 працював у фізичної особипідприємця ОСОБА_2 на посаді менеджера (управителя) у оптовій торгівлі на умовах безстрокового трудового договору від 10.06.2015 року. Наказом б/н від 08.01.2019 року звільнений на підставі п. 4 ст. 41 КЗпП України. ОСОБА_1 вирішив передати свою трудову книжку на зберігання фізичній особіпідприємцю ОСОБА_2 . Позивач за зустрічним позовом, не маючи інформації про причину неявки ОСОБА_1 на роботу, звільнила останнього за прогули. ОСОБА_1 не оскаржив до суду наказ про звільнення і не прибув до фізичної особипідприємця ОСОБА_2 для отримання трудової книжки. До дня свого звільнення ОСОБА_1 на роботу не виходив і не вимагав направити в його розпорядження трудову книжку. Знаючи, що його трудова книжка повинна зберігатись у нього, ОСОБА_1 не вимагав від фізичної особипідприємця ОСОБА_2 надати її йому або направити на його адресу трудову книжку. На першу вимогу ОСОБА_1 позивач за зустрічним позовом направила на адресу останнього його трудову книжку, яку він отримав. Таким чином, фізична особапідприємець ОСОБА_2 не перешкоджала ОСОБА_1 в здійсненні його трудових прав і виконанні трудових функцій шляхом затримки видачі трудової книжки. ОСОБА_1 з власної вини, без поважних причин, був відсутній на робочому місці, а також не надав відповідні документи про поважність відсутності на роботі. Відсутність ОСОБА_1 на роботі не можна вважати вимушеним прогулом, так як останній не виходив на роботу з його вини.

Крім того, від відповідача фізичної особипідприємця ОСОБА_2 надійшло клопотання, в якому остання просить викликати до суду для дачі пояснень за обставинами позову ОСОБА_1 в якості свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

В судовому засіданні 28.12.2019 року, яке проводилось в режимі відеоконференції, представник фізичної особипідприємця ОСОБА_2 ОСОБА_3 просила прийняти зустрічний позов до спільного розгляду з первісним, а також задовольнити клопотання про виклик свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Зазначила, що вказані свідки можуть підтвердити обставини, які свідчать про необґрунтованість вимог первісного позову.

ОСОБА_1 в судовому засіданні 28.12.2019 року заперечував проти об`єднання первісного та зустрічного позовів, а також клопотання про виклик свідків. Крім того, надав суду письмовий відзив на зустрічний позов, в якому заперечував проти його прийняття до спільного розгляду з первісним. Зазначив, що зустрічний позов не містить у себе чіткої правової ознаки позовних вимог та акцентує увагу суду на порушення позивачем, за думкою відповідача, Інструкції про порядок ведення трудових книжок робітників, проте це питання не є взаємно пов`язаним з первісним позовом. Лише той факт, що вимоги за цими позовами стосуються виконання сторонами зобов`язань за трудовим договором, не свідчить про взаємну пов`язаність даних позовів.

Суд, заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, доводи зустрічного позову та клопотання про виклик свідків, приходить до наступного.

Відповідно до ст. 193 ЦПК України, відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву. Зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Вимоги за зустрічним позовом ухвалою суду об`єднуються в одне провадження з первісним позовом.

Вирішуючи питання щодо доцільності прийняття зустрічного позову до спільного розгляду з первісним, суд керується таким.

Як вбачається з роз`яснень, викладених в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ в суді першої інстанції», судам слід мати на увазі, що оскільки від належного вирішення питання про прийняття зустрічного позову, позову третьої особи із самостійними вимогами та об`єднання і роз`єднання позовів залежить своєчасний і правильний розгляд заявлених вимог, то ці процесуальні дії необхідно провадити у точній відповідності з правилами, встановленими статтями 123- 126мЦПК. Відповідач має право пред`явити зустрічний позов до або під час попереднього судового засідання (частина перша статті 123ЦПК), а треті особи, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, можуть вступити у справу шляхом пред`явлення позову до однієї чи обох сторін до закінчення судового розгляду (частина перша статті 34ЦПК). Позовні вимоги кількох осіб до одного й того ж відповідача або позивача до кількох відповідачів можуть бути об`єднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні, зокрема такі, які нерозривно пов`язані між собою, або від вирішення однієї з них залежить вирішення інших. Таке об`єднання не допускається, коли відсутня спільність предмета позову (наприклад, позови кількох осіб про стягнення зарплати чи про поновлення на роботі). Роз`єднання кількох поєднаних в одному провадженні вимог може мати місце лише за умови, що їх сумісний розгляд ускладнює вирішення справи (зокрема, у зв`язку з необхідністю призначення складної експертизи за окремими вимогами, тривалого відрядження або тяжкого захворювання одного чи кількох з позивачів або відповідачів). У разі роз`єднання позовів підставою для провадження щодо вимог, виділених у самостійне провадження, є ухвала суду про роз`єднання позовів і копія пред`явленого позову.

Таким чином, умовою прийняття зустрічного позову до спільного розгляду з первісним позовом, є доцільність їх розгляду в одному провадженні.

Суд враховує, що вимоги зустрічного позову по суті є запереченнями відповідача проти первісного позову.

Так, в обґрунтування первісного позову ОСОБА_1 посилається на положення ч. 5 ст. 235 КЗпПУ, згідно яких у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Як вбачається з доводів первісного позову ОСОБА_1 , він просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки, а саме за період з 09.01.2019 року по 10.08.2019 року.

З положень ч. 5 ст. 235 КУпПУ вбачається, що підставою для стягнення середнього заробітку є встановлення вини відповідача ОСОБА_2 у затримці видачі трудової книжки ОСОБА_1 .

Суд під час вирішення питання про прийняття зустрічного позову до спільного розгляду з первісним позбавлений можливості надавати оцінку тому, чи передбачений чинним законодавством України спосіб захисту прав, який обрала ОСОБА_2 , в саме визнання її дій такими, що відповідають вимогам Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, а бездіяльності ОСОБА_1 у вирішенні питання отримання трудової книжки протиправною та такою, що направлена на протиправне позбавлення фізичної особипідприємця ОСОБА_2 права власності та безпідставно заволодіти її грошовими коштами.

Оцінку по суті вказаним вимогам, в тому числі оцінку можливості захисту прав саме в такий спосіб, суд може надати виключно під час вирішення відповідних вимог по суті.

Разом з тим суд враховує, що предметом доказування у справі за позовними вимогами ОСОБА_1 є в тому числі встановлення наявності або відсутності вини відповідача ОСОБА_2 у затримці видачі трудової книжки. Відповідно, в ході вирішення вказаного питання підлягає встановленню і відповідність або невідповідність дії ОСОБА_2 вимогам нормативних актів, які регулюють питання ведення та видачі трудових книжок.

Таким чином, позовні вимоги, які пред`явлені ОСОБА_2 у зустрічному позові, фактично відносяться до предмету доказування первісного позову та в будь-якому разі, незалежно від прийняття зустрічного позову, повинні оцінюватись судом.

Відповідно, відповідач ОСОБА_2 , незалежно від прийняття до розгляду зустрічного позову, не позбавлена права доводити відповідність її дій чинному законодавству, яке регулює питання ведення трудових книжок, в межах заперечень проти первісного позову ОСОБА_1 Встановлення відповідності дій ОСОБА_2 вимогам чинного законодавства та відсутності її вини у затримці видачі трудової книжки, само по собі може бути підставою для відмови в первісному позові, незалежного від того, чи розглядаються відповідні вимоги зустрічного позову.

Крім того, суд враховує, що вказана справа в силу імперативних положень п. 2 ч. 1 ст. 274 ЦПК України підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

В разі прийняття зустрічного позову до спільного розгляду з первісним, в силу імперативних положень ч. 4 ст. 193 ЦПК України, суд зобов`язаний буде перейти до розгляду справи за правилами загального позовного провадження.

Таким чином, прийняття зустрічного позову до спільного розгляду із первісним позовом та об`єднання вказаних вимог в одне провадження, призведе до ускладнення розгляду справи, затягування розгляду вимог ОСОБА_1 та порушення його права на розгляд справи протягом розумного строку в спрощеному провадженні.

Між тим, як вбачається з положень п. 7 ч. 2 ст. 129 Конституції України, однією з основних конституційних засад судочинства є розумність строків розгляду справи судом.

Розгляд справи протягом розумного строку гарантовано і ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно ч. 1 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Положеннями ст. 2 ЦПК України передбачено, що одним із основних завдань цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі, є справедливий та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що прийняття зустрічного позову до спільного розгляду з первісним може негативно позначитись на своєчасності розгляду вимог ОСОБА_1 , а відтак призвести до порушення завдань цивільного судочинства.

Разом з тим, відмова в прийняття зустрічного позову до спільного розгляду з первісним, на переконання суду, не може негативно позначитись на справедливості розгляду даної справи та забезпеченні прав відповідача ОСОБА_2 , оскільки вимоги зустрічного позову відносяться до предмету доказування первісного позову та в будь-якому разі мають оцінюватись судом в контексті розгляду первісного позову.

Враховуючи наведене вище, суд приходить до висновку щодо недоцільності прийняття зустрічного позову до спільного розгляду з первісним позовом, оскільки вимоги зустрічного і первісного позову не є взаємопов`язаними та такими, окремий розгляд яких є неможливим та може призвести до неповного з`ясування обставин справи та її неправильного вирішення, а спільний розгляд вказаних вимог призведе до ускладнення вирішення справи і порушення розумних строків її розгляду.

Згідно ч. 3 ст. 194 ЦПК України, зустрічна позовна заява, подана з порушенням вимог частин першої та другої статті 193 цього Кодексу, ухвалою суду повертається заявнику. Копія зустрічної позовної заяви долучається до матеріалів справи.

Враховуючи наведене, суд повертає зустрічну позовну заяву.

Розглядаючи заяву представника відповідача про виклик свідків, суд дійшов наступних висновків.

Показання свідків є одним із засобів доказування, що передбачено положеннями ст. 76, 90-92 ЦПК України.

Право відповідача надавати суду докази, зокрема показання свідків, кореспондується з положеннями ч. 3 ст. 12 ЦПК України, згідно яких кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд при цьому, виходячи з положень п. 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК України, зобов`язаний сприяти учасникам судового процесу в реалізації прав останніх, в тому числі права надавати докази.

Суд приходить до висновку, що допит свідків сприятиме повному і всебічному з`ясуванню обставин даної справи, а відтак її справедливому розгляду та ухваленню законного і обґрунтованого судового рішення.

За таких обставин наявні передбачені законодавством України підстави для задоволення заяви про виклик свідків.

Керуючись ст. 2, 10, 83, 91, 127, 193, 258-261, 353 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Заяву фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про виклик свідків задовольнити.

В судове засідання в даній цивільній справі викликати для допиту в якості свідків:

1) ОСОБА_5 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ;

2) ОСОБА_6 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Попередити свідків про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання чи відмову від давання показань на вимогу суду.

У прийнятті зустрічного позову фізичної особипідприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання дій такими, що відповідають вимогам нормативних актів, а бездіяльності протиправною, до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 до фізичної особипідприємця ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, і об`єднанні вимог за вказаними позовами в одне провадження відмовити.

Зустрічну позовну заяву фізичної особипідприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання дій такими, що відповідають вимогам нормативних актів, а бездіяльності протиправною повернути заявнику.

Ухвала в частині повернення зустрічної позовної заяви може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Московський районний суд м. Харкова протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повної ухвали. Учасник справи, якому повну ухвалу суду не було вручено у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому ухвали. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Повний текст ухвали складено 11.01.2020 року.

Суддя Д.А. Крівцов