Постанова

Іменем України

06 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 676/3124/16-ц

провадження № 61-16439св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - державний навчальний заклад «Подільський центр професійно-технічної освіти»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Хмельницької області у складі колегії суддів: Купельського А. В., Корніюк А. П., Пєнти І. В., від 02 лютого 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до державного навчального закладу «Подільський центр професійно-технічної освіти» (далі - ДНЗ «Подільський центр професійно-технічної освіти») про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що з 12 липня 2012 року по 14 квітня 2016 року він працював заступником директора з навчально-виробничої роботи у ДНЗ «Подільський центр професійно-технічної освіти». Наказом директора закладу від 30 травня 2016 року його звільнено з 30 травня 2016 року з посади у зв'язку зі скороченням штату працівників за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Вважав, що його незаконно звільнено з роботи, без своєчасного попередження. Крім того, він має переважне право на залишення на роботі при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці відповідно до пункту 13 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_4 просив поновити його на роботі на посаді заступника директора з навчально-виробничої роботи у ДНЗ «Подільський центр професійно-технічної освіти» та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30 квітня 2016 року до дня поновлення на роботі.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Кам'янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області у складі судді Вдовичинського А. В. від 15 листопада 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Поновлено ОСОБА_4 на посаді заступника директора з навчально-виробничої роботи ДНЗ «Подільський центр професійно-технічної освіти».

Стягнуто з ДНЗ «Подільський центр професійно-технічної освіти» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 31 травня по 15 листопада 2016 року включно у розмірі 27 093,69 грн, з яких підлягають стягненню податок на доходи фізичних осіб та обов'язкові платежі.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі і стягнення середньомісячної заробітної плати за один місяць у розмірі 4 862,97 грн, з яких підлягають стягненню податок на доходи фізичних осіб та обов'язкові платежі.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем при звільненні ОСОБА_4 були порушені вимоги трудового законодавства, а саме: його не було вчасно попереджено про звільнення, одночасно із попередженням про звільнення не запропоновано іншу роботу в навчальному закладі, не надано суду належних доказів, які підтверджують, що позивач має меншу кваліфікацію, ніж ОСОБА_5, який залишився на посаді.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 02 лютого 2017 року апеляційну скаргу ДНЗ «Подільський центр професійно-технічної освіти» задоволено, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Відмовляючи у задоволення позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що відповідач із дотриманням вимог чинного законодавства звільнив позивача з роботи на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України. Відповідач попередив позивача про майбутнє звільнення за два місяці, запропонував йому іншу роботу в навчальному закладі та не порушив переважне право позивача на зайняття посади.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У березні 2017 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, що подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_4 мотивована тим, що його звільнено з роботи без дотримання вимог чинного законодавства, а саме: йому не було запропоновано іншої роботи в момент повідомлення про скорочення його посади; переведення на вакантну посаду майстра йому запропоновано лише 31 травня 2016 року, тобто після звільнення; не враховано його переважне право як учасника бойових дій на залишення на посаді заступника директора.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У квітні 2017 року ДНЗ «Подільський центр професійно-технічної освіти» подав заперечення (відзив) на касаційну скаргу, в якому просив відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити оскаржуване рішення без змін, як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, оскільки позивач був звільнений з роботи із дотриманням вимог чинного трудового законодавства.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 березня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 червня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

У справі, що переглядається, установлено, що згідно з наказом від 11 липня 2012 року № 29-к ОСОБА_4 був прийнятий на роботу в ДНЗ «Кам'янець-Подільський професійний будівельний ліцей» на посаду заступника директора з навчально-виробничої роботи.

ОСОБА_4 є учасником бойових дій, ветераном військової служби.

Наказом ДНЗ «Подільський центр професійно-технічної освіти» від 01 лютого 2016 року № 14 «Про скорочення штату працівників» внесено зміни у штатний розпис навчального закладу з 01 квітня 2016 року із скороченням ряду штатних одиниць, у тому числі двох штатних одиниць заступника директора з навчально-виробничої роботи із трьох наявних у навчальному закладі.

Профспілковий комітет первинної профспілкової організації навчального закладу 02 лютого 2016 року надав згоду на скорочення двох штатних одиниць заступника директора з навчально-виробничої роботи, а 17 березня 2016 року - згоду на звільнення позивача. На засіданнях був присутній позивач.

03 лютого 2016 року відповідач видав наказ № 15 про попередження працівників щодо можливого скорочення з 03 квітня 2016 року на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Із вказаним наказом позивач був ознайомлений, а також 08 лютого 2016 року отримав письмове повідомлення про наступне скорочення з пропозицією переміщення на посаду викладача з погодинною оплатою праці.

Наказом відповідача від 31 березня 2016 року № 22-к звільнено ОСОБА_4 з посади заступника директора з навчально-виробничої роботи 08 квітня 2016 року у зв'язку із скороченням штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Згідно з листком непрацездатності позивач з 31 березня по 05 квітня 2016 року перебував на лікарняному.

Наказами відповідача позивачу була надана додаткова оплачувана відпустка як учаснику бойових дій з 01 квітня 2016 року по 14 квітня 2016 року терміном 14 календарних дні та щорічна основна відпустка терміном 43 календарних дні з 15 квітня 2016 року по 30 травня 2016 року із подальшим його звільненням з 30 травня 2016 року у зв'язку із скороченням штату працівників на підставі пункту 1 статті першої статті 40 КЗпП України.

30 травня 2016 року позивачу телефонограмою пропонувалась вакантна посада майстра виробничого навчання, що підтверджується актом від 30 травня 2016 року, однак позивач відмовився з'явитись до відповідача, а тому з указаною письмовою пропозицією від 30 травня 2016 року позивача було ознайомлено 31 травня 2016 року.

Наказом відповідача від 30 травня 2016 року звільнено позивача з посади заступника директора з навчально-виробничої роботи з 30 травня 2016 року у зв'язку із скороченням штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

31 травня 2016 року позивач був ознайомлений з наказам про звільнення та з них проведений розрахунок.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з цих підстав допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз'яснено, що, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.

Суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що у ДНЗ «Подільський центр професійно-технічної освіти» дійсно відбулись зміни в організації виробництва і праці шляхом скорочення штату, що стали підставою для вивільнення працівників, у тому числі ОСОБА_4, на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Статтею 49-2 КЗпП України передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

У справі, що переглядається, установлено, що позивач був попереджений про майбутнє звільнення 08 лютого 2016 року, отже роботодавець дотримався вимог частини першої статті 49-2 КЗпП України щодо персонального попередження працівника про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці.

Також суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідач виконав вимоги статті 49-2 КЗпП України та двічі, 08 лютого та 30 травня 2016 року, пропонував позивачу іншу роботу в навчальному закладі на посадах викладача та майстра виробничого навчання (а. с. 75, 89 т. 1), але свою згоду на прийняття цих пропозицій позивач не висловив.

Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо (правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 25 травня 2016 року у справі № 6-3048цс15).

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов'язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року № 6-40цс15.

Отже, у період з 08 лютого до 30 травня 2016 року відповідач мав запропонувати позивачу, який підлягає скороченню, вакантну посаду або роботу за відповідною професією чи спеціальністю, іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

У справі, що переглядається, установлено, що 08 лютого 2016 року позивач отримав письмове повідомлення з пропозицією переміщення на посаду викладача з погодинною оплатою праці (а. с. 89 т. 1).

Також у день звільнення позивача телефонограмою йому була запропонованавакантна посада майстра виробничого навчання, що підтверджується актом від 30 травня 2016 року (а. с. 75 т. 1), однак позивач відмовився з'явитись до відповідача, а тому з указаною письмовою пропозицією від 30 травня 2016 року позивача було ознайомлено 31 травня 2016 року (а. с. 30 т. 1).

З огляду на це, безпідставними є доводи ОСОБА_4 про те, що йому не було запропоновано іншої роботи в момент повідомлення про скорочення його посади, а запропоновано переведення на вакантну посаду майстра йому лише 31 травня 2016 року, тобто після звільнення.

При цьому ОСОБА_4 не надав доказів про наявність інших вакантних посад, які б він міг зайняти, або про свою згоду зайняти посади викладача або майстра.

Перевіряючи доводи позивача про те, що відповідачем не враховано його переважне право на залишення на посаді заступника директора з навчально-виробничої роботи як учасника бойових дій, колегія суддів виходить із такого.

У справі, що переглядається, установлено, що із трьох наявних у ДНЗ «Подільський центр професійно-технічної освіти» штатних одиниць заступника директора з навчально-виробничої роботи після скорочення залишилась одна штатна одиниця, яку обіймає ОСОБА_6

Згідно зі статтею 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби.

Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Пункт 13 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» передбачено, що учасникам бойових дій надаються пільги, зокрема, переважне право на залишення на роботі при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці та на працевлаштування у разі ліквідації підприємства, установи, організації.

З аналізу наведених норм чинного законодавства вбачається, що визначальним критерієм для визначення наявності переважного права на залишенні на роботі при скороченні чисельності штату працівників, у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці є саме рівень кваліфікації працівника та продуктивність праці. Тому при вирішенні питання про звільнення працівника роботодавець зобов'язаний перевірити наявність у працівників, посади яких скорочуються, більш високої чи більш низької кваліфікації і продуктивності праці.

Для такої перевірки повинні досліджуватись документи та інші відомості про освіту і присвоєння кваліфікаційних розрядів (класів, категорій, рангів), про підвищення кваліфікації, про навчання без відриву від виробництва, про винаходи і раціоналізаторські пропозиції, авторами яких є відповідні працівники, про тимчасове виконання обов'язків більш кваліфікованих працівників, про досвід трудової діяльності, про виконання норм виробітку (продуктивність праці), про розширення зони обслуговування, про збільшення обсягу виконуваної роботи, про суміщення професій тощо. Продуктивність праці і кваліфікація працівника повинні оцінюватися окремо, але в кінцевому підсумку роботодавець повинен визначити працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці за сукупністю цих двох показників. При відсутності різниці у кваліфікації і продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені в частині другій статті 42 КЗпП України.

Для виявлення працівників, які мають це право, роботодавець повинен зробити порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню.

Згідно з трудовою книжкою ОСОБА_5, останній у 1991 році закінчив Кам'янець-Подільський педагогічний інститут. Йому присвоєно кваліфікацію учителя математики та фізики. У 2012 році він підвищував кваліфікацію за категорією заступника директора з навчально-виробничої роботи. Рішенням атестаційної комісії Департаменту освіти та науки Хмельницької обласної державної адміністрації він визнаний таким, що відповідає займаній посаді заступник директора з навчально-виробничої роботи. На посаді заступника директора з навчально-виробничої роботи з 1998 року (а. с. 91-92 т. 1).

Згідно з довідкою Міністерства оборони України від 09 грудня 2010 року ОСОБА_4 у 1979 році закінчив Кам'янець-Подільське вище військово-інженерне училище. Проходив військову службу. Був викладачем Кам'янець-Подільського вищого військово-інженерного училища. З липня 2012 року по 30 травня 2016 року працював заступником директора з навчально-виробничої роботи ДНЗ «Подільський центр професійно-технічної освіти» (а. с. 59-61 т. 1).

Крім того, матеріали справи містяться відомості про притягнення ОСОБА_4 до дисциплінарної відповідальності (а. с. 148, 250-255 т. 1). Зазначене рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_4 не оскаржував.

Суд апеляційної інстанції, установивши, що відповідач здійснив порівняння кваліфікації і продуктивності праці за критеріями, визначеними ним як роботодавцем, дійшов правильного висновку про те, що позивач не довів, що він має переважне право перед ОСОБА_5 на залишення на роботі.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновком суду апеляційної інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 02 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді: О. В. Білоконь Є. В. Синельников С. Ф. Хопта Ю. В. Черняк