Справа № 149/1071/16-ц
Провадження № 22-ц/801/389/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Войнаревич М. Г.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2019 рокуСправа № 149/1071/16-цм. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчука О.В.,

суддів : Сала Т. Б., Якименко М. М..,

за участі секретаря Кирилюк Л. М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення коштів,

за апеляційною скаргою ОСОБА_4, поданою її представником ОСОБА_5, на рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 05 грудня 2018 року у м. Хмільнику суддею цього суду Войнаревичем М. Г., зі складанням його повного тексту 11 грудня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

В травні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення коштів, мотивуючи його тим, що 12 вересня 2002 року між позивачем та ОСОБА_6 - матір'ю відповідача, укладено письмовий договір про створення спільної власності на будівлю, відповідно до якого сторони зобов'язалися шляхом об'єднання грошових коштів, майна та зусиль спільно діяти в сфері будівництва тимчасової споруди «Кафетерію на 30 посадочних місць» в АДРЕСА_1. Будівництво тимчасової споруди здійснювалося на підставі дозволу № 26-01 від 17 липня 2002 року, виданого Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю управління містобудування та архітектури міської ради на виконання будівельних робіт і відповідно до проектної документації, затвердженої та зареєстрованої за № 2812 від 24 грудня 2001 року в управлінні містобудування та архітектури Хмільницької міської ради.

16 травня 2002 року для будівництва торгівельного павільйону під кафетерій та літнього майданчика ОСОБА_6 уклала з Хмільницькою міською радою нотаріально посвідчений договір оренди земельної ділянки площею 1 000 кв. м., яка була передана їй за рахунок земель запасу міста.

Згідно з досягнутою із ОСОБА_6 домовленістю та відповідно до п. 10 договору про створення спільної власності на будівлю від 12 вересня 2002 року, збудована тимчасова споруда «Кафетерій на 30 посадочних місць» є власністю позивача та ОСОБА_6 у рівних частинах - по 1/2 частині споруди кожному співвласнику. В подальшому, сторони розпочали спільно будувати вказану тимчасову споруду «Кафетерію на 30 посадочних місць». Участь позивача у створенні спільної власності в основному полягала у наданні грошових коштів на будівництво в сумі 53 600 доларів США.

У вересні 2013 року у позивача із ОСОБА_6 виник спір щодо вказаного майна. Під час підготовки матеріалів до суду, із відповіді міського голови ОСОБА_7 від 13 вересня 2013 року № 02-12/2051 на запит адвоката від 10 вересня 2013 року, позивач дізналась, що виконкомом Хмільницької міської ради ОСОБА_6 28 листопада 2003 року видано свідоцтво про право власності на будівлю кафетерію.

Згідно укладеної угоди між сторонами була домовленість будувати тимчасову споруду, однак по завершенню будівництва ОСОБА_8 отримала правовстановлюючі документи на капітальну будівлю, отже останньою не дотримано вимог договору від 12 вересня 2002 року, оскільки фактично було створено інший об'єкт, з іншим правовим статусом.

Оскільки у вересні 2013 року ОСОБА_3 дізналася про порушення своїх майнових прав, вона звернулася до Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області із позовом про визнання недійсними та скасування рішення виконкому Хмільницької міської ради, скасування свідоцтва про право власності на будівлю кафетерію, визнання права власності на майно та його поділ в натурі.

Під час розгляду зазначеної справи Хмільницьким міськрайонним судом Вінницької області, ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_6 померла, а спадщину після неї прийняла її дочка - ОСОБА_4 05 листопада 2014 року ОСОБА_3 направила поштою до Хмільницької міської державної нотаріальної контори Вінницької області вимогу (претензію) про обов'язок спадкодавця, оскільки спадкоємець ОСОБА_6, відповідно до вимог ст. 1282 ЦК України, зобов'язаний повернути отримані спадкодавцем грошові кошти на будівництво тимчасової споруди по угоді, яка не відбулась.

Пославшись на викладені обставини та на те, що умови договору про створення спільної власності на будівлю від 12 вересня 2002 року не були виконані, ОСОБА_3, просила суд стягнути з ОСОБА_4, спадкоємиці ОСОБА_8, на її користь 53600 доларів США, що станом на 13 квітня 2016 року еквівалентно 1 368 477, 68 грн.

Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 05 грудня 2018 року позовні вимоги задоволено, стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 53 600 доларів США, що станом на 13 квітня 2016 року становить 1 368 477 грн. 68 коп. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 2860,00 грн відшкодування витрат за проведення експертизи та 6890,00 грн відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Не погодившись із ухваленим рішенням, відповідач, посилавшись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невірне застосування норм матеріального права, в апеляційній скарзі просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві позивач зазначила, що оскаржуване відповідачем рішення вважає законним та обґрунтованим, а тому просить апеляційний суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак, рішення суду цим вимогам у повній мірі не відповідає, тому апеляційний суд з огляду на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, перевіривши його законність і обґрунтованість у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

З матеріалів справи вбачається, що 12 вересня 2002 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 укладено договір про створення спільної власності на будівлю, відповідно до якого сторони зобов'язуються шляхом об'єднання грошових коштів, майна та зусиль спільно діяти в сфері будівництва тимчасової споруди «Кафектерію на 30 посадочних місць» в АДРЕСА_1 Вінницької області для спільного зайняття підприємницькою діяльністю (т. 1, а. с. 7).

Відповідно до п. 2 вказаного договору сторони погодили, що для швидкого досягнення цілей вони зобов'язуються обмінюватись наявною у їхньому розпорядженні інформацією з аспектів взаємного інтересу; проводити спільні консультації та обговорення питань сумісної діяльності по будівництву; здійснювати взаємне кредитування та фінансування на безвідсотковій та безоплатній основі у відповідності до угод, що укладаються; виконувати спільні замовлення та замовлення один одного з предмету сумісної діяльності.

У п. п. 7, 10 цього договору зазначено, що рішення по будівництву тимчасової споруди приймається спільно, тимчасова споруда «Кафетерій на 30 посадочних місць», який сторони спільно будують, є їх спільною власністю, в якій частка кожної сторони складає Ѕ частину споруди.

Пунктом 22 вказаного договору передбачено, що жодна із сторін не має права передавати свої права за даним договором третій стороні без письмової згоди другої сторони.

Відповідно до п. 3 рішення виконавчого комітету Хмільницької міської ради № 293 від 25 жовтня 2001 року приватному підприємцю ОСОБА_6 погоджено розміщення тимчасової споруди - кафетерію на 30 посадочних місць по вул. Курортній на умовах, визначених договором; до розміщення тимчасової споруди приступити після заключення договору оренди на дану земельну ділянку та одержання дозволу Інспекції ДАБК м. Хмільника на виконання будівельних робіт (т. 1, а. с. 11-12).

Згідно з рішенням виконавчого комітету Хмільницької міської ради № 75 від 28 березня 2002 року ОСОБА_6 затверджено проект відводу на земельну ділянку площею 1000 кв. м. для встановлення торгівельного павільйону під кафетерій площею 165 кв. м. та літнього майданчика, та вирішено надати цю земельну ділянку в тимчасове користування на умовах оренди строком до 01 квітня 2003 року (т. 1, а. с. 29).

16 травня 2002 року ОСОБА_6 укладено із Хмільницькою міською радою нотаріально посвідчений договір оренди земельної ділянки площею 165 кв. м. - для здійснення підприємницької діяльності та 835 кв. м. - для обслуговування об'єкту підприємництва, для встановлення торгівельного павільйону під кафетерій площею 1000 кв. м. та літнього майданчика (т. 1, а. с. 24-27).

17 липня 2002 року приватному підприємцю ОСОБА_6 надано дозвіл № 26-02 на виконання будівельних робіт з будівництва тимчасової споруди «Кафетерію на 30 посадочних місць» в АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 30).

Рішенням виконавчого комітету Хмільницької міської ради № 411 від 26 листопада 2003 року, на підставі акту Державної технічної комісії від 25 вересня 2003 року (т. 1, а. с. 14) та матеріалів Вінницького ООБТІ від 17 вересня 2003 року, приватному підприємцю ОСОБА_6 затверджено акт державної технічної комісії про готовність до експлуатації закінченого будівництвом кафетерію по АДРЕСА_2 загальною площею 276,9 кв. м.; вирішено оформити та видати свідоцтво про право приватної власності на будівлі та споруди, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 (т. 1, а. с. 13).

Згідно зі свідоцтвом про право власності від 28 листопада 2003 року, виданим виконавчим комітетом Хмільницької міської ради, будівля кафетерію, яка розташована по АДРЕСА_2, належить на праві приватної власності приватному підприємцю ОСОБА_6 (т. 1, а. с. 15).

У розписці від 06 січня 2004 року зазначено, що ОСОБА_6, згідно договору від 12 вересня 2002 року про створення спільної власності на будівництво, отримано станом на момент написання розписки від ОСОБА_3 53 600 доларів США. Кошти отримані нею для спільного будівництва будівлі кафетерію по АДРЕСА_2, яка будується для спільного заняття підприємницькою діяльністю. Дана розписка власноруч складена чоловіком ОСОБА_6 - ОСОБА_9 та ними обома підписана (т. 1, а. с. 8).

Відповідно до договору оренди земельної ділянки від 22 березня 2005 року Хмільницька міська рада передає, а суб'єкт підприємницької діяльності ОСОБА_8 набуває право на оренду земельної ділянки площею 1000 кв. м., з земель запасу міста, що знаходиться на території Хмільницької міської ради Вінницької області за адресою: АДРЕСА_2, на якій розташована будівля кафе «Ягуар», для підприємницької діяльності. Договір укладено строком до 01 квітня 2014 року (т. 1, а. с. 18-20)

Угодою від 29 липня 2013 року внесено зміни до договору оренди земельної ділянки, укладеного Хмільницькою міською радою та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_6 22 березня 2005 року та зареєстрованого у Хмільницькому районному відділ Вінницької регіональної філії «Центру ДЗК» від 25 грудня 2009 року за № 27 (т. 1, а. с. 32).

З листа виконавчого комітету Хмільницької міської ради за № 1369/02-21 від 16 вересня 2015 року вбачається, що приватний підприємець ОСОБА_6 зверталась до виконавчого комітету з заявою про затвердження акту державної технічної комісії про прийняття закінченого будівництвом об'єкта в експлуатацію - кафетерію по АДРЕСА_2. Тимчасова споруда в експлуатацію не вводилась (т. 1, а. с. 31).

ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_6 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 та про що 28 лютого 2014 року складено відповідний актовий запис № 41 (т. 1 , а. с. 37).

З довідки Хмільницької міської ради № 447 від 09 жовтня 2014 року вбачається, що ОСОБА_6 до дня смерті була зареєстрована в будинку по АДРЕСА_3 та разом із нею на день смерті проживали та були зареєстровані дочка - ОСОБА_4, чоловік - ОСОБА_9, онук - ОСОБА_10, зять - ОСОБА_11, та онук - ОСОБА_12 (т. 2, а. с.82)

Відповідно до спадкової справи № 51/2014 спадщину після смерті ОСОБА_6, з чого вона б не складалася, прийняла її дочка ОСОБА_4 (т. 2, а. с.71-72).

Згідно заяви ОСОБА_9 від 10 квітня 2014 року він відмовився від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 (т. 2, а. с. 73).

Зі свідоцтв про право на спадщину, виданих державним нотаріусом Хмільницької міської державної нотаріальної контори - ОСОБА_13, вбачається, що ОСОБА_4 є спадкоємцем майна ОСОБА_6, яке складається: з будівлі кафетерію, розташованої по АДРЕСА_2 належної померлій на підставі свідоцтва про право власності від 28 листопада 2003 року; ј ідеальної частки квартири під АДРЕСА_3, належної померлій на підставі свідоцтва про право власності на житло № 3928 від 18 січня 2007 року; земельної ділянки площею 1,9954 гектарів, яка розташована на території Березнянської сільської ради Хмільницького району Вінницької області, належної померлій на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_4 від 09 грудня 2010 року; грошового вкладу у сумі 56648,79 грн., станом на 23 квітня 2014 року, з відповідними відсотками, який зберігається на депозитному рахунку № НОМЕР_5, відкритому у Хмельницькому відділенні Вінницької філії ПАТ КБ «ПриватБанк»; грошового вкладу, поточна сума 19461,32 грн, та грошового вкладу, поточна сума 2726,89, станом на 23 квітня 2014 року, з відповідними відсотками, що зберігаються на карткових рахунках № НОМЕР_6 та № НОМЕР_7 відповідно, відкритих у Хмельницькому відділенні Вінницької філії ПАТ КБ «ПриватБанк» (т. 2, а. с. 184 - 193).

06 листопада 2014 року ОСОБА_3 звернулася до Хмільницької міської державної нотаріальної контори з вимогою (претензією) кредитора спадкодавця в сумі 53000 доларів США (т. 2, а. с. 151-152), мотивуючи тим, що заявником для будівництва «Кафетерію на 30 посадочних місць» по АДРЕСА_2 було витрачено 53000 доларів США, що підтверджується розпискою від 06 січня 2004 року. Із приводу права власності на збудовану будівлю кафетерію між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 виник цивільно-правовий спір, який вирішувався у судовому порядку. Про смерть спадкодавця ОСОБА_6 заявник дізналася 07 травня 2014 року в судовому засіданні. Ухвалою Хмільницького міськрайонного суду від 09 вересня 2014 року до участі у справі як правонаступника відповідача залучено спадкоємця померлої її дочку - ОСОБА_4.

Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи від 03 червня 2015 року № 613, виконаної TOB «Експертно - юридичною фірмою Соломон», ринкова вартість будівлі кафетерію з прибудовами, господарськими будівлями і спорудами, що розташована по АДРЕСА_2 складає 2 830 638,00 грн.(т. 1, а.с.46-64)

Згідно з висновком судового експерта Київського Науково-дослідного інституту Вінницького відділення від 23 серпня 2018 року № 2896/2897/18-21, підпис у графі після «ОСОБА_6.» у розписці від 06 січня 2004 року про отримання грошей; у графі після «Сторона - 2 ОСОБА_6. АДРЕСА_3» на оригіналі Договору про створення спільної власності на будівлю від 12 вересня 2002 року - виконані рукописним способом кульковою ручкою, без попередньої технічної підготовки чи застосування технічних засобів самою ОСОБА_6.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, керуючись ст. ст. 151, 629, 1047,1049, 1212-1214, 1216, 1218, 1268 ЦК України, п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», дійшов висновку, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 було укладено договір про створення спільної власності на будівлю для спільного зайняття підприємницькою діяльністю та позивачем було передано кошти в сумі 53 600 доларів США, під розписку, для будівництва даної будівлі, однак, ОСОБА_6 умов договору про створення спільної підприємницької діяльності не виконала, а тому кошти отримала не для створення спільної сумісної власності, а саме з моменту передання грошей уклала договір позики. Відповідач, як спадкоємець першої черги, яка прийняла спадщину, а також перейняла усі права та обов`язки (спадщини) від фізичної особи, після смерті матері ОСОБА_6, зобов'язана повернути позивачеві кошти отримані її матір'ю.

Із такими висновками суду не можна погодитись, оскільки він дійшов їх із неправильним застосуванням норм матеріального права, зокрема ст. ст. 151, 1047, 1049, 1212-1214, 1216, 1218, ЦК України, не навів підстав для застосування саме цих норм права та не мотивував, чому дійшов висновку, що вони регулюють спірні правовідносини.

Згідно зі ст. 430 ЦК Української РСР, який був чинний на час укладення договору про створення спільної власності на будівлю, За договором про сумісну діяльність сторони зобов'язуються сумісно діяти для досягнення спільної господарської мети, як-то: будівництво і експлуатація міжколгоспного або державно-колгоспного підприємства або установи (що не передаються в оперативне управління організації, яка є юридичною особою), будування

водогосподарських споруд і пристроїв, будівництво шляхів, спортивних споруд, шкіл, родильних будинків, жилих будинків і т. ін.

Громадяни можуть укладати договір про сумісну діяльність лише

для задоволення своїх особистих побутових потреб.

Ведення спільних справ учасників договору про сумісну діяльність здійснюється за їх загальною згодою (ч. 1 ст. 431 ЦК Української РСР).

Відповідно до ст. 432 ЦК Української РСР для досягнення мети, зазначеної у статті 430 цього Кодексу, учасники договору про сумісну діяльність роблять внески грошима чи іншим майном або трудовою участю.

Грошові та інші майнові внески учасників договору, а також майно, створене або придбане в результаті їх спільної діяльності, є їх спільною власністю.

Учасник договору про сумісну діяльність не вправі розпоряджатися своєю часткою у спільному майні без згоди інших учасників договору.

Одночасно, ст. 4 Закону України «Про власність», який був чинний на час укладення договору про створення спільної власності на будівлю, встановлювала, що власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Він може використовувати майно для здійснення господарської та іншої, не забороненої законом, діяльності, зокрема, передавати його безоплатно або за плату у володіння і користування іншим особам. Держава безпосередньо не втручається в господарську діяльність суб'єктів права власності.

Відповідно до ч. 2 ст. 17 Закону України «Про власність» майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, в редакції від 16 січня 2003 року, визначено, що Цивільний кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо Цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

За змістом статей 526, 530, 610 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 1130 ЦК України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об'єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об'єднання вкладів учасників.

Частиною 1 ст. 1131 ЦК України передбачено, що умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

Згідно зі ст. 1132 ЦК України за договором простого товариства сторони (учасники) беруть зобов'язання об'єднати свої вклади та спільно діяти з метою одержання прибутку або досягнення іншої мети.

Статтею 1133 ЦК України встановлено, що вкладом учасника вважається все те, що він вносить у спільну діяльність (спільне майно), в тому числі грошові кошти, інше майно, професійні та інші знання, навички та вміння, а також ділова репутація та ділові зв'язки. Вклади учасників вважаються рівними за вартістю, якщо інше не випливає із договору простого товариства або фактичних обставин. Грошова оцінка вкладу учасника провадиться за погодженням між учасниками.

Відповідно до ч. 1 ст. 1141 ЦК України договір простого товариства припиняється у разі: визнання учасника недієздатним, безвісно відсутнім, обмеження його цивільної дієздатності, якщо домовленістю між учасниками не передбачено збереження договору щодо інших учасників; оголошення учасника банкрутом, якщо домовленістю між учасниками не передбачено збереження договору щодо інших учасників; смерті фізичної особи - учасника або ліквідації юридичної особи - учасника договору простого товариства, якщо домовленістю між учасниками не передбачено збереження договору щодо інших учасників або заміщення учасника, який помер (ліквідованої юридичної особи), його спадкоємцями (правонаступниками); відмови учасника від подальшої участі у договорі простого товариства або розірвання договору на вимогу одного з учасників, якщо домовленістю між учасниками не передбачено збереження договору щодо інших учасників; спливу строку договору простого товариства; виділу частки учасника на вимогу його кредитора, якщо домовленістю між учасниками не передбачено збереження договору щодо інших учасників; досягнення мети товариства або настання обставин, коли досягнення мети товариства стало неможливим.

За правилами ч. 2 ст. 1141 ЦК України у разі припинення договору простого товариства речі, передані у спільне володіння та (або) користування учасників, повертаються учасникам, які їх надали, без винагороди, якщо інше не передбачено домовленістю сторін. Поділ майна, що є у спільній власності учасників, і спільних прав вимоги, які виникли у них, здійснюється в порядку, встановленому цим Кодексом.

На підставі викладених норм права та встановлених у справі обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що створення закінченого будівництвом об'єкта - кафетерію по АДРЕСА_2, як об'єкта нерухомого майна та оформлення права власності на це майно лише на ОСОБА_6, є підставою для припинення договору про створення спільної власності на будівлю від 12 вересня 2002 року, оскільки умовами цього договору встановлено, що сторони беруть зобов'язання спільно діяти з метою будівництва тимчасової споруди, отже досягнення мети, для якої сторони уклали цей договір, стало неможливим. Крім того, підставами для припинення вказаного договору є також відмова ОСОБА_3 від подальшої участі у договорі простого товариства та смерть ОСОБА_6, оскільки домовленістю між учасниками цього договору не передбачено збереження договору щодо інших учасників або заміщення учасника, який помер, його спадкоємцями.

Таким чином, враховуючи наявність підстав для припинення договору про створення спільної власності на будівлю від 12 вересня 2002 року, вимоги щодо повернення коштів, отриманих відповідно до розписки від 06 січня 2004 року на виконання умов вказаного договору, є обґрунтованими та підтвердженими належними та допустимими доказами.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог у зв'язку з тим, що ОСОБА_6 отримала кошти в сумі 53600 доларів США не для створення спільної сумісної власності, а з моменту отримання цих коштів уклала з позивачем договір позики, оскільки таких висновків суд дійшов із неправильним застосуванням норм матеріального права, не застосувавши до спірних правовідносин положень ст. ст. 1130, 1132, 1133, 1141 ЦК України, а також у повній мірі інших вказаних вище норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Крім того, помилковим є висновок суду про те, що відповідно до розписки від 06 січня 2004 року ОСОБА_6 та ОСОБА_9 отримано кошти в сумі 53 600 доларів США, оскільки з тексту цієї розписки вбачається, що ОСОБА_9 вона була лише власноруч складена та підписана, проте за її змістом вказані кошти отриманні саме ОСОБА_6 для спільного будівництва будівлі кафетерію по АДРЕСА_2.

Згідно зі ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав i обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права i обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав i обов'язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (ст. 1218 ЦК України).

Відповідно до положень ст. 1281 ЦК України спадкоємці зобов'язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені ч. ч. 2 і 3 цієї статті, позбавляється права вимоги.

Згідно з ч. 1 ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

З урахуванням наведеного та встановлених у справі обставин, зокрема, отримання усієї спадщини після смерті ОСОБА_6 її дочкою ОСОБА_4, визначення вартості одержаного у спадщину майна та вартості розміру неповернутих коштів станом на момент смерті спадкодавця, наявність вимоги до спадкоємців, поданої у строк, передбачений ст. 1281 ЦК, апеляційний суд дійшов висновку, що відповідач, як спадкоємець першої черги, яка прийняла спадщину, зобов'язана повернути позивачеві кошти, отримані її матір'ю відповідно до розписки від 06 січня 2004 року в розмірі 53 600 доларів США.

Доводи апеляційної скарги про невірне застосування ст. 1218 ЦК України базуються на невірному тлумаченні положень цієї норми матеріального права і вказаних вище висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з ч. 2 ст. 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

На підставі викладеного апеляційний суд дійшов висновку, що рішення в законній силі залишатись не може та відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з прийняттям постанови про задоволення позовних вимог.

Відповідно до положень ст. 141, п. п. «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд, вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, вважає за необхідне судовий збір, сплачений позивачем за подачу позовної заяви та витрати на проведення експертизи стягнути з відповідача, а судовий збір, сплачений відповідачем за подачу апеляційної скарги, залишити за нею.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, подану її представником ОСОБА_5, задовольнити частково, рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 05 грудня 2018 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорт: серія НОМЕР_8, виданий Хмільницьким МРВ УМВС України у Вінницькій області 28 квітня 2004 року, РНОКПП - НОМЕР_1) на користь ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП - НОМЕР_2) 53 600 доларів США, що станом на 13 квітня 2016 року становить 1 368 477 грн. 68 коп.

Стягнути з ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорт: серія НОМЕР_8, виданий Хмільницьким МРВ УМВС України у Вінницькій області 28 квітня 2004 року, РНОКПП - НОМЕР_1) на користь ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП - НОМЕР_2) 2860,00 грн витрат за проведення почеркознавчої експертизи та судовий збір в сумі 6 890, 00 грн, сплачений за подачу позовної заяви.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складання повного тексту постанови.

Головуючий О.В. Ковальчук

Судді : Т. Б. Сало

М. М. Якименко

Повний текст постанови виготовлено 19 лютого 2019 року.