Постанова

Іменем України

20 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 757/41194/15-ц

провадження № 61-17692св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - Публічне акціонерне товариство «Родовід Банк»,

відповідачі: ОСОБА_1 (третя особа за зустрічним позовом), ОСОБА_2 (позивач за зустрічним позовом),

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» на рішення Печерського районного суду міста Києва від 26 вересня 2016 року у складі судді Остапчук Т. В. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 27 лютого 2017 рокуу складі колегії суддів: Лапчевської О. Ф., Кравець В. А., Мазурик О. Ф.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У листопаді 2015 року Публічне акціонерне товариство «Родовід Банк» (далі - ПАТ «Родовід Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 23 липня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Родовід Банк» (далі - ВАТ «Родовід Банк»), правонаступником якого є ПАТ «Родовід Банк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 33/МБ-005.07.1, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 3 000 доларів США під 24,0 % річних з кінцевим терміном повернення до 22 липня 2009 року. У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_1своїх зобов'язань за договором станом на 22 січня 2013 року в нього утворилася заборгованість перед банком у розмірі 2 547,67 доларів США та 621 473,89 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 2 168,43 доларів США, заборгованість за процентами - 379,24 доларів США, пеня за несвоєчасне виконання зобов'язання з повернення кредиту та процентів - 618 932,36 грн, три проценти річних від суми простроченої кредитної заборгованості - 2 541,53 грн. З метою забезпечення виконання зобов'язань позичальника 23 липня 2007 року між ВАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 33/МБ-005.07.1, за яким поручитель зобов'язався перед банком нести солідарну відповідальність за виконання позичальником у повному обсязі зобов'язань за кредитним договором щодо сплати кредиту, процентів і неустойки. Враховуючи викладене, ПАТ «Родовід Банк» просило стягнути солідарно з відповідачів на свою користь вказану заборгованість за кредитним договором.

У травні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Родовід Банк», третя особа - ОСОБА_1, про визнання поруки припиненою, посилаючись на те, що 17 грудня 2009 року банк та ОСОБА_1 дійшли згоди про збільшення строку виконання зобов'язання за кредитним договором до 26 лютого 2010 року, тобто збільшили його відповідальність як поручителя, про що він не був повідомлений. Крім цього, ПАТ «Родовід Банк» не пред'явило до нього вимоги протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. Враховуючи викладене, ОСОБА_2 просив визнати поруку припиненою.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 26 вересня 2016 року позов ПАТ «Родовід Банк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Родовід Банк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 2 547,67 доларів США, що еквівалентно 66 213,94 грн., пеню - 149 468,28 грн, три проценти річних - 2 541,55 грн, а також судові витрати - 3 441 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано припиненою поруку, що виникла на підставі договору поруки від 23 липня 2007 року № 33/МБ-005.07.1, укладеного між ОСОБА_2 та ПАТ «Родовід Банк».

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що позов банку до позичальника доведено й обґрунтовано належним чином, тому наявні правові підстави для стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором, яка утворилася внаслідок невиконання ним взятих на себе зобов'язань. До вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Тому пеня підлягає стягненню в межах річного строку. Задовольняючи зустрічний позов, суд виходив з того, що збільшення строку виконання зобов'язання без згоди поручителя на такі зміни призводить до збільшення обсягу його відповідальності і зумовлює припинення поруки.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 27 лютого 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Родовід Банк» відхилено. Рішення Печерського районного суду міста Києва від 26 вересня 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги про застосування місцевим судом позовної давності без заяви сторони у спорі не заслуговують на увагу, оскільки посилання суду на частину другу статті 258 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) свідчить лише про прийняття ним наданого позивачем розрахунку заборгованості за пенею, здійсненого за один рік. Крім того, при вирішенні спору про стягнення заборгованості суд повинен виходити зі співмірності цієї заборгованості та суми пені за прострочення її сплати.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.

У квітні 2017 року ПАТ «Родовід Банк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 26 вересня 2016 року і ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 27 лютого 2017 року та ухвалити нове рішення, яким первісний позов задовольнити повністю, а в задоволенні зустрічного позову відмовити.

Касаційна скарга мотивована тим, що всупереч вимогам матеріального та процесуального права місцевий суд застосував позовну давність в один рік до вимоги про стягнення пені без відповідного клопотання сторони у спорі. Наявний в матеріалах справи розрахунок заборгованості містить обчислення пені як за річний строк, так і за весь період прострочення виконання зобов'язання. У позовній заяві банк просив стягнути пеню в розмірі 618 932,36 грн, а не 149 468,28 грн. Встановивши наявність у ПАТ «Родовід Банк» ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про стягнення заборгованості за кредитом та процентами в іноземній валюті з визначенням гривневого еквіваленту. Оскільки поручитель зобов'язався нести солідарну відповідальність перед банком за виконання позичальником у повному обсязі зобов'язань за кредитним договором щодо сплати кредиту, процентів і неустойки, то відсутні підстави для визнання поруки припиненою.

У серпні 2018 року ОСОБА_2подав заперечення на касаційну скаргу, в якому просив відмовити в її задоволенні, посилаючись на те, що про згоду на будь-яке збільшення в майбутньому обсягу основного зобов'язання у порівнянні з первинними умовами без необхідності укладення додаткових угод до договору забезпечення кредитного зобов'язання у договорі поруки не зазначено. Натомість зміст пункту 4.2 договору поруки передбачає необхідність надання ним згоди у випадку зміни основного зобов'язання, в тому числі в разі збільшення строку його виконання.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 травня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

03 травня 2018 року справу № 757/41194/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 07 лютого 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 213 Цивільного процесуального кодексу Українивід 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 214 ЦПК України 2004 року).

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення в повній мірі не відповідають.

Судами встановлено, що 23 липня 2007 року між ВАТ «Родовід Банк», правонаступником якого є ПАТ «Родовід Банк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 33/МБ-005.07.1, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 3 000 доларів США під 24,0 % річних з кінцевим терміном повернення до 22 липня 2009 року.

Відповідач ОСОБА_1не виконував належним чином своїх зобов'язань за вказаним кредитним договором, внаслідок чого в нього утворилася заборгованість, яка згідно з розрахунком ПАТ «Родовід Банк» станом на 22 січня 2013 року склала 2 547,67 доларів США та 621 473,89 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 2 168,43 доларів США, заборгованість за процентами - 379,24 доларів США, пеня за несвоєчасне виконання зобов'язання з повернення кредиту та процентів - 618 932,36 грн, що еквівалентно 77 434,30 доларам США, три проценти річних від суми простроченої кредитної заборгованості - 2 541,53 грн, що еквівалентно 317,97 доларам США.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Встановивши, що позичальник не виконував належним чином своїх зобов'язань за кредитним договором, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення первісного позову в частині стягнення заборгованості за кредитом, процентами за користування кредитними коштами та трьома процентами річних.

Доводи касаційної скарги про помилковість висновку судів про стягнення заборгованості за кредитом та процентами в іноземній валюті з визначенням гривневого еквіваленту не заслуговують на увагу з огляду на таке.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 14-134цс18 наведено правовий висновок про те, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов'язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Отже, визначення у резолютивній частині рішення місцевого суду еквівалента суми боргу за кредитом та процентами в національній валюті не призвело до порушення прав позивача, оскільки стягненню підлягає сума, зазначена в іноземній валюті.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржувані судові рішення в означеній частині відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Поряд з цим, задовольняючи частково первісний позов, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився апеляційний суд, посилаючись на частину другу статті 258 ЦК України, виходив з того, що пеня підлягає стягненню з позичальника на користь банку за один рік в розмірі 149 468,28 грн.

Такий висновок судів попередніх інстанцій ґрунтується на неправильному застосуванні норм матеріального права з огляду на таке.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно з частиною третьою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Тлумачення частини третьої статті 267 ЦК України, положення якої сформульовано із застосуванням слова «лише» (аналог «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження про те, що з цього положення випливає безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі, позовна давність судом не застосовується.

Тобто цією нормою встановлені суб'єктивні межі застосування позовної давності, а саме передбачені випадки, до яких позовна давність не застосовується судом у зв'язку з відсутністю відповідної заяви сторони у спорі. Таким чином, позовна давність, як загальна, так і спеціальна є диспозитивною, а не імперативною у застосуванні.

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов'язана лише з наявністю заяви сторони про це.

У справі, яка переглядається, сторони не зверталися із заявою про застосування позовної давності.

Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Посилання суду апеляційної інстанції на те, що місцевим судом не було застосовано позовну давність, а лише взято до уваги наданий позивачем розрахунок заборгованості за пенею, є неспроможними, оскільки в цьому розрахунку пеню було обчислено як за один рік, так і за весь період прострочення виконання зобов'язання. У позовній заяві банк просив стягнути пеню в розмірі 618 932,36 грн, а не в сумі 149 468,28 грн.

Таким чином, суд першої інстанції, з рішенням якого в цій частині погодився апеляційний суд, безпідставно застосував за власною ініціативою позовну давність в один рік до вимог банку про стягнення неустойки.

У постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, провадження № 14-318цс18, Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що право кредитодавця нараховувати обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку про відсутність правових підстав нараховувати обумовлену в договорі неустойку до повного погашення заборгованості за кредитомз огляду на те, що договором встановлений строк кредитування до 22 липня 2009 року, а тому після його закінчення банк мав право на стягнення заборгованості за кредитним договором, що виникла в межах строку кредитування.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України 2004 року).

Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв'язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов'язок суду.

Однак апеляційний суд в порушення вимог статей 212-215, 303-304 ЦПК України 2004 року не врахував наведені вище обставини та вимоги процесуального законодавства, не дослідив наданий банком розрахунок заборгованості за пенею (в межах строку кредитування), належним чином не перевірив його, не зробив висновку щодо наявності та розміру заборгованості в цій частині.

В силу вищенаведених положень статті 400 ЦПК України у Верховного Суду відсутні процесуальні можливості з'ясувати дійсні обставини справи та оцінити докази, які не були досліджені судами попередніх інстанцій, що перешкоджає Верховному Суду ухвалити нове рішення в цій частині.

Крім того, задовольняючи зустрічний позов, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про припинення поруки на підставі частини першої статті 559 ЦК України, оскільки банком та позичальником було відстрочено виконання основного зобов'язання, що збільшило обсяг відповідальності поручителя та потребувало його згоди на таке збільшення.

Верховний Суд не погоджується з таким висновком судів з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 553, частин першої та другої статті 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Судами встановлено, що з метою забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором 23 липня 2007 року між ВАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 33/МБ-005.07.1, за яким поручитель зобов'язався перед банком нести солідарну відповідальність за виконання позичальником у повному обсязі зобов'язань за кредитним договором щодо сплати кредиту, процентів і неустойки.

17 грудня 2009 року ПАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_1 дійшли згоди, що позичальник зобов'язується повністю погасити прострочену заборгованість за кредитом, процентами та комісією до 26 лютого 2010 року, що підтверджується протоколом зустрічі.

За змістом частини першої статті 559 ЦК України порука припиняється у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; установлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.

Разом з тим графіком повернення кредиту та розрахунком заборгованості, які містяться в матеріалах справи, підтверджується, що кінцевий термін повернення кредиту та період, за який були нараховані проценти і їх розмір, змінено не було.

Тобто до зазначених правовідносин не підлягає застосуванню частина перша статті 559 ЦК України, оскільки вищевказані домовленості між банком та позичальником не потягнули за собою збільшення обсягу відповідальності поручителя у зв'язку з відстроченням виконання основного зобов'язання.

Неправильне застосування судами вищенаведеної норми матеріального права призвело до неправильного вирішення справи в означеній частині.

Поряд з цим, звертаючись до суду із зустрічним позовом, ОСОБА_2 посилався також на те, що протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання ПАТ «Родовід Банк» не пред'явило до нього вимоги.

Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції не дав правової оцінки і не зробив висновків з приводу аргументів позивача за зустрічним позовом про припинення поруки з підстав, передбачених частиною четвертою статті 559 ЦК України.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Суд апеляційної інстанції не здійснив належного правосуддя, в судовому рішенні у достатній мірі не виклав мотиви, на яких воно базується, адже право на захист може вважатися ефективним тільки тоді, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином судом вивчені усі їх доводи, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення ЄСПЛ у справах «Мала проти України»; «Суомінен проти Фінляндії»).

Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Враховуючи, що апеляційним судом не встановленні фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, ухвалене ним судове рішення в частині вирішення позовної вимоги банку про стягнення пені та вирішення зустрічного позову не може вважатися законним і обґрунтованим, а тому підлягає скасуванню з передачею справи в цій частині на новий апеляційний розгляд.

Під час нового розгляду суду належить врахувати вищенаведене, дослідити та належним чином оцінити зібрані у справі докази, перевірити наданий позивачем розрахунок на предмет правильності та законності, встановити період, за який можливо стягнути пеню, дати правову оцінку доводам позивача за зустрічним позовом щодо припинення поруки з підстав, передбачених частиною четвертою статті 559 ЦК України, та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 27 лютого 2017 року в частині вирішення питання про стягнення пені та в частині вирішення зустрічного позову скасувати, справу в означеній частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В решті рішення Печерського районного суду міста Києва від 26 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 27 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:С. О. Карпенко
В. О. Кузнєцов
С. О. Погрібний
Г. І. Усик