ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 540/225/18 Номер провадження 22-ц/814/519/19Головуючий у 1-й інстанції Косик С.М. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.,

судді: Дорош А.І., Триголов В.М.,

за участю секретаря Ачкасової О.Н.

розглянув в порядку письмового провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Машівського районного суду Полтавської області від 19 листопада 2018 року (час ухвалення судового рішення з 16:06:24 по 16:41:49; дата виготовлення повного тексту судового рішення 26 листопада 2018 року) у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про зміну розміру та способу стягнення аліментів.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

в с т а н о в и в:

У квітні 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду із вказаним позовом, просила ухвалити рішення, стягнути з ОСОБА_2 1/2 витрачених коштів за послуги лікаря - стоматолога у розмірі 3 000 грн. та змінити розмір аліментів, які стягуються з ОСОБА_2 на підставі рішення Машівського районного суду Полтавської області від 12 червня 2014 року на утримання сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та доньки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, в розмірі 385 гривень 80 коп. щомісячно, на 1/3 частку всіх видів заробітку, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, до досягнення дітьми повноліття.

В обґрунтування заявлених вимог, посилаючись на ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» № 2037-VII від 17.05.2017 року, стверджувала, що стягнення аліментів у твердій грошовій сумі, визначеній рішенням суду, не забезпечує гармонійного розвитку дітей, а тому слід змінити розмір аліментів шляхом стягнення аліментів в частці від доходів, а не в твердій грошовій сумі як це було раніше.

Також звертала увагу суду на те, що попри поточні витрати на дітей були й додаткові (встановлення брекет-системи, заняття у Зразковому танцювальному ансамблі народного танцю «Відродження» та інш.).

Рішенням Машівського районного суду Полтавської області від 19 листопада 2018 року позов задоволено частково.

Змінено розмір аліментів, стягуваних за рішенням Машівського районного суду Полтавської області від 12.06.2014 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 на утримання неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та доньки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, з 385 гривень 80 копійок на 1/4 частку від усіх видів доходів (заробітку) відповідача щомісяця, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку.

Стянуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліменти на неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та доньки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, у розмірі 1/4 частки усіх видів доходів (заробітку) відповідача, але не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісяця, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дітьми повноліття.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Виконавчий лист, виданий Машівським районним судом на підставі рішення Машівського районного суду Полтавської області від 12.06.2014 року № 540/493/14-ц, відкликано.

Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір у сумі 704,80 гривень.

Визначено, що рішення в частині стягнення аліментів звернуто до негайного виконання у межах суми платежу на один місяць.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги ОСОБА_2 стверджував, що суд першої інстанції при вирішенні спору не врахував майновий стан відповідача, перебування на його утриманні ще двох дітей від іншого шлюбу, а також не залучив в якості третіх осіб ОСОБА_6 та ОСОБА_7, чим порушив їх процесуальні права.

В апеляційній скарзі підкреслюється, що позивач ОСОБА_3 не бажає у добровільному порядку укласти договір про сплату аліментів.

Окрім того, ОСОБА_3 з урахуванням віку дітей, на користь яких вирішений спір про стягнення аліментів, є їхнім законним представником, проте не може бути позивачем по справі.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 навела свої заперечення на доводи апеляційної скарги та, стверджуючи про їх необґрунтованість, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно рішення Машівського районного суду від 07.10.2010 р. шлюб між сторонами розірвано (а.с.5).

Від шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_2 мають двох дітей: син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, і донька ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.10,11).

Рішенням Машівського районного суду від 12 червня 2014 року визначений рішенням цього ж суду від 06.07.2010 р. розмір аліментів збільшено та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 на утримання доньки ОСОБА_5 та сина ОСОБА_4 аліменти в розмірі по 385, 80 грн. на кожного шомісячно, починаючи з дня набрання законної сили рішенням суду і до дня досягнення повноліття дитиною (а.с.6,7).

Згідно довідки Машівської селищної ради № 967 від 28.03.2018 р. ОСОБА_8 зареєстрована разом з ОСОБА_5 та ОСОБА_9 в АДРЕСА_1 (а.с.12).

Відповідно акту від 30.03.2018 р., складеного за участі депутата селищної ради ОСОБА_10 та сусідів ОСОБА_11 та ОСОБА_12 у присутності власника будинку ОСОБА_9, під час обстеження було встановлено, що ОСОБА_4 проживає разом з мамою ОСОБА_3 без реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.13).

Як убачається з квитанцій до прибуткових касових ордерів №142 від 19.12.2017 р та №150 від 24.12.2017 р., ПП «Ортодонт» прийнято від ОСОБА_5 за отримання стоматологічних послуг 6 000, 00 грн. (а.с.14).

Згідно з довідки Машівської центральної районної лікарні від 12.06.2018 року ОСОБА_5 потребує ортодонтного лікування (а.с.45).

Згідно довідки керівника ансамблю ФОП ОСОБА_13 від 30.03.2018 р. ОСОБА_5 навчається в студії зразкового ансамблю народного танцю «Відродження» та оплата за навчання складає 150 грн. (а.с.15).

З наданого виписного епікризу стаціонарного хворого №2838 убачається, що ОСОБА_4 перебував на стаціонарному лікуванні в дитячому відділенні Машівської ЦРЛ з 24.11.2016 року по 09.12.2016 року з діагнозом: гостра правобічна пневмонія та йому призначено лікування: емсеф, йогурт, інспірон, інгаляції з муколваном, но-шпа, тавегін, фромілід (а.с.86).

Копії чеків, наданих позивачем свідчать про придбання вказаних ліків. (а.с.87-88).

Як убачається зі списку дітей, які направлялися на оздоровлення до позаміського дитячого закладу оздоровлення та відпочинку «Салют» на третю зміну, ОСОБА_5 з 17.07. по 06.08.2017 року відпочивала у вказаному оздоровчому таборі та батьківська доплата склала 421,47 грн. (а.с.89-97).

Так, за відомостями виконавчого комітету Карлівської міської ради №06-21/772 від 27.04.2018 р. відповідач ОСОБА_2 зареєстрований: ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.31).

Згідно копії свідоцтва про народження ОСОБА_2 має також дітей: ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_5, і ОСОБА_15, ІНФОРМАЦІЯ_6 (а.с.153-154).

Відповідно довідки Карлівської ЗОШ від 15.08.2018 року №240 ОСОБА_15 є ученицею 3 класу Карлівської ЗОШ (а.с.108), за період 2017-2018 року ОСОБА_2 було сплачено за харчування 931,24 грн.(а.с.108).

ОСОБА_14 відвідує ясельну групу ДНЗ №6 «Чебурашка» м.Карлівка та оплата за його утримання у вказаному закладі складає 194,40 грн. в місяць (а.с.109,110).

Згідно довідки АТ КБ «Приватбанк» ОСОБА_2 має заборгованість за кредитом, яка станом на 15.08.2018 року складає 10 540,08 грн. (а.с.102).

Відповідно консультаційного висновку лікаря невролога від 21.08.2018 року та довідки, виданої Карлівською центральною районною лікарнею 06.09.2018 року, ОСОБА_2 встановлено діагноз: розповсюджений остеохондроз хребта ускладнений протрузіями мхд, вузлами Шморля, деформуючим спондильозом із вторинним корінцевим синдромом, що також стверджується (а.с.103-106,154).

Згідно з довідки Полтавського обласного державного центру експертиз рослин від 03.08.2018 року ОСОБА_2 працює на посаді провідного фахівця-юрисконсульта вказаного підприємства і його посадовий оклад становить 3 207,00 грн. (а.с.107).

У Державному земельному кадастрі відсутні відомості про наявність у власності відповідача земельних ділянок, що стверджується повідомленням Державного кадастрового реєстратора № РВ 018 (а.с.206).

З копій свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ПТ № 1904, витягу з Єдиного реєстру адвокатів України, сформованого 23.10.2017 року та платіжних доручень про сплату щорічного внеску, єдиного соціального внеску убачається, що ОСОБА_2 17.10.2017 року отримав свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю та здійснює таку діяльність (а.с.114-122, 150,151).

За розрахунком доходів та витрат, наданого відповідачем, він отримує щомісячно дохід в сумі 12 000,00 грн. (а.с.207).

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_3 в частині зміни способу і розміру стягнення аліментів, суд першої інстанції виходив з того, що такий розмір аліментів, є розумним, не суперечить нормам матеріального права, а також забезпечує справедливий баланс між захистом прав неповнолітніх дітей, обов'язок по утриманню яких покладений також і на відповідача, та захистом прав останнього, який має на утриманні двох дітей в іншому шлюбі, працює та має дохід від адвокатської діяльності як самозайнята особа, хворіє. При цьому у новому розмірі аліменти мають сплачуватись з дня набрання рішенням законної сили, що узгоджується з положеннями абз.4 п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006р.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 щодо стягнення Ѕ частини витрачених коштів за послуги лікаря, суд першої інстанції виходив з того, що суми витрачених коштів за послуги лікаря-стоматолога, витрачені на лікування ОСОБА_5, за квитанцією про оплату стоматологічних послуг платником вказана донька позивача та відповідача ОСОБА_16, яка таких вимог не заявляла.

Рішення суду у цій частині не оскаржується, а тому відповідно до приписів ст.367 ЦПК України його законність і обґрунтованість апеляційним судом не перевіряється.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з того, що суд першої інстанції у межах вимог ч.4 ст.263 ЦПК України правомірно врахував правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року № 6-143цс13.

Висновки суду касаційної інстанції зводяться до такого.

Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв'язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов'язує їх зі способом присудження (частина третя статті 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки).

При розгляді позовів, заявлених із зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки статті 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов'язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).

Зважаючи на підстави і предмет позову у цій справі, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Згідно правил оцінки доказів (ст.89 ЦПК України) суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Перевіркою матеріалів справи встановлено, що суд першої інстанції виконав вимоги процесуального закону, обєктивно дослідив надані у справу докази, дав їм правильну юридичну оцінку. Факт перебування на утриманні відповідача ще двох малолітніх дітей від іншого шлюбу навіть у сукупності з іншими обставинами, встановленими судом хвороба відповідача, наявність боргових зобовязань, тощо, не може бути підставою для звільнення його від обовязку надавати допомогу дітям у розмірі, необхідному для їхнього нормального розвитку. Отже, доводи апеляційної скарги про неврахування судом першої інстанції усіх істотних обставин не можна вважати обґрунтованими.

Твердження апеляційної скарги про відмову позивачки укласти договір про сплату аліментів не має правового значення, оскільки за змістом ст.181 і ст.189 СК України договір про сплату аліментів є добровільним взаємним волевиявленням обох батьків на позасудове (мирне) врегулювання питання про утримання дітей, при цьому відсутність згоди одного з батьків на укладення такої угоди не позбавляє його права на звернення до суду з відповідним позовом та отримання аліментів в порядку виконання судового рішення. Відповідно до ч.1 ст.179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю того з батьків, на імя кого вони виплачуються, і мають використовуватися за цільовим призначенням. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, які одержані для її утримання.

Нормою ст.180 СК України на батьків покладений обовязок утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ст.6 СК України, ст.31, ст.32 ЦК України малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років, неповнолітньою у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років.

За змістом частини другої ст.47 ЦПК України неповнолітні особи віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років можуть (не зобовязані) особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати обовязки (у тому числі бути стороною спору) в суді у справах, що виникають з відносин, у яких вони особисто беруть участь.

Згідно наведених норм права сторонами у спорі про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей мають бути батьки цих дітей або інші особи, які їх замінюють.

Отже, враховуючи, що на час ухвалення судом рішення у цій справі ОСОБА_5 мала повних пятнадцять років, а ОСОБА_4 десять років, хибним є твердження апеляційної скарги про помилковий процесуальний статус ОСОБА_3 як позивача.

З матеріалів справи слідує, що заяви від ОСОБА_7 і ОСОБА_6 про залучення їх до участі у справі в якості третіх осіб, що заявляють самостійні вимоги, у звязку із поданням ними позовів до їхнього сина ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання непрацездатних осіб надійшли до суду після закінчення (закриття) підготовчого судового засідання (а.с.134, 158-165), отже суд першої інстанції у відповідності до вимог ч.1 ст.53 ЦПК України обґрунтовано відмовив у задоволенні заяв ОСОБА_7 і ОСОБА_6 (а.с.175).

Європейський суд з прав людини вказав що п.1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року), а тому оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Враховуючи встановлене, апеляційний суд приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції та не містять посилання на обставини, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість чи обовязок скасування або зміни судового рішення.

Керуючись ст.367, п.1 ч.1ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Машівського районного суду Полтавської області від 19 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 20 лютого 2019 року

Головуючий О. А.Лобов

Судді: А.І.Дорош

ОСОБА_17