ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 643/8068/18 Головуючий суддя І інстанції Скотар А. Ю.
Провадження № 22-ц/818/1084/19 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із договорів позики, кредиту, банківського вкладу
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2019 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Яцини В.Б.

суддів колегії: Бурлака І.В., Кіся П.В.,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Харківського обласного комунального підприємства «Дирекція розвитку інфраструктури територій» на рішення Московського районного суду м. Харкова від 12 листопада 2018 року, ухвалене у складі судді Скотаря А.Ю., по цивільній справі за позовом Харківського обласного комунального підприємства «Дирекція розвитку інфраструктури територій» до ОСОБА_3 про визнання недійсною частини правочину та застосування наслідків її недійсності,

В С Т А Н О В И В :

У червні 2018 року Харківське обласне комунальне підприємство «Дирекція розвитку інфраструктури територій» (далі Підприємство) звернулось до суду з позовом в обґрунтування якого зазначило, що 26.12.2016 між Підприємством та ОСОБА_3 укладено договір позики № 131216, за яким Підприємство надало відповідачу грошові кошти в розмірі 30000,00 грн. на умовах повернення і строковості. Згідно з умовами договору, позичальник повертає позику щомісячно шляхом часткового вирахування позики із заробітної плати у розмірі 833,33 грн.

На виконання договору позики Підприємство надало відповідачу грошові кошти у вказаному розмірі, але остання зобов'язання за договором виконала частково та повернула позивачу кошти в сумі 4999,98 грн., заборгованість складає 25000,02 грн. Згідно наказу № 68-к від 25.07.2017 ОСОБА_3 звільнена з підприємства на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України за ініціативою позивача. Відповідно до п. 8.3 договору при розірванні трудового договору з ініціативи власника непогашений залишок позики не повертається позичальником. Позивач просить визнати вказаний пункт договору недійсним, оскільки за своєю правовою природою правочин є договором позики і умови п. 8.3 договору суперечать нормам ст.ст. 1046, 1049, 1050 ЦК України та стягнути з відповідача заборгованість за вказаним договором у розмірі 25000,02 грн.

Представник позивача в суді позов підтримав у повному обсязі, послався на викладені в ньому обставини та просив задовольнити.

Відповідач позов не визнала, зазначивши, що п. 8.3. договору відповідає умовам колективного договору, укладеному між адміністрацією підприємства та профспілковим комітетом, вона умови договору виконала, здійснювала погашення заборгованості щомісячно рівними частками по час її звільнення, просила у задоволенні позову відмовити.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 12 листопада 2018 року відмовлено у задоволенні позову Харківського обласного комунального підприємства «Дирекція розвитку інфраструктури територій» до ОСОБА_3 про визнання недійсною частини правочину та застосування наслідків її недійсності.

В апеляційній скарзі представник ХОКП «ДРІТ» просить скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування скарги зазначено, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим.

Вказано, що пункт 8.3 спірного Договору позики суперечить нормам ст.ст. 1046, 1049, 1050 ЦК України та правовій природі договору позики та дійсність спірного пункту порушує права не тільки позивача, а і територіальної громади, оскільки позивач є комунальним підприємством та фінансується за рахунок місцевого бюджету, а отже має бути визнаний недійсним відповідно до приписів ст.ст. 203, 215 ЦК України.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшов.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Згідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, які передбачені у ч. 1 ст. 369 ЦПК України, з огляду на зміст та ціну позову, без повідомленням учасників справи.

У ч. 13 ст. 7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до вказаних норм ЦПК України, вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У статті 263 ЦПК України визначені наступні вимоги до законності і обґрунтованість судового рішення:

1. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

2. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

3. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

5. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Судом першої встановлено, що 28.12.2016 між Підприємством на ОСОБА_3 укладений договір позики № 131216, за яким остання отримала 30000,00 грн. Сплата процентів за договором не передбачена (п. 2.1, 2.2), строк позики розпочинається з момент перерахування грошових коштів позичальнику та становить 36 місяців (п. 4.1), позичальник повертає позику щомісячно шляхом часткового вирахування позики із заробітної плати позичальника у розмірі 833,33 грн. (п. 5.1)., позика вважається повернутою позикодавцеві в момент зарахування останньої грошової суми, що позичалась (п. 5.2).

Згідно особливих умов договору, викладених у розділі 8, у разі звільнення позичальника за власним бажанням (ст. 38 КЗпП України) до моменту погашення позики у повному обсязі, сума вноситься в касу підприємства щоквартально (п. 8.2), при розірванні трудового договору з ініціативи власника (стаття 40 п. 1 КЗпП України) непогашений залишок позики не повертається позичальником (п. 8.3).

Судом встановлено та визнано сторонами, що відповідач отримала в позику 30000,00 грн. згідно платіжних доручень від 20.01.2017 та 23.01.2017. З лютого по липень 2017 року із заробітної плати відповідача утримувалось 833,33 грн. щомісячно в рахунок погашення заборгованості на загальну суму 4999,98 грн., непогашеною залишилась заборгованість у розмірі 25000,02 грн. (а. с. 16, 20-22).

Наказом № 68-к від 25.07.2017 на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України ОСОБА_3 звільнено з посади начальника юридичного відділу 25.07.2017 по скороченню чисельності штатів з виплатою вихідної допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати (а. с. 47-49).

Згідно п. 7.8 затвердженого Колективного договору між адміністрацією і профспілковим комітетом Харківського обласного комунального підприємства «Дирекція розвитку інфраструктури територій» на 2013-2016 р.р., (сторінка 14 договору), виходячи з фінансових можливостей Підприємства працівникам за узгодженням з генеральним директором та на підставі укладеного договору надається споживчий кредит, безпроцентна позика: на оплату за навчання в вищих навчальних закладах; на лікування, обстеження стану здоров'я; на придбання лікарських препаратів при наявності медичного висновку; на покращення житловим умов, ремонт та придбання житла. Позика надається працівникам підприємства, які пропрацювали на підприємстві не менш ніж 2 роки і не досягли пенсійного віку. Позика надається в розмірі не більш ніж 12 середньомісячних заробітних плат, розрахованих за останні два місяця при умові погашення її рівними частками протягом до 36 місяців (а. с. 102-170).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції свої висновки мотивував тим, що відповідач отримала позику від Підприємства у розмірі 30000,00 грн. під час знаходження з позивачем у трудових відносинах з метою, у розмірі та на строк, які відповідають колективному договору, здійснювала погашення заборгованості рівними частинами шляхом відрахування із заробітної плати щомісячного платежу до моменту звільнення. Оспорюваний п. 8.3 договору кредиту передбачає припинення зобов'язання з повернення позики внаслідок звільнення працівника з ініціативи власника та фактично слугує засобом захисту прав працівника у разі звільнення без його згоди, тому вважати, що вказаний пункт договору суперечить правовій природі договору позики та нормам ст.ст. 1046, 1049, 1050 ЦК України неможна. До того ж, як договором, так і нормами ЦК України (ст.ст. 509, 598, 605), передбачено припинення зобов'язання внаслідок настання певної події.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками районного суду.

Відповідно до норми ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

У статті 77 ЦПК України вказано про належність доказів:

1. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

2. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

3. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

4. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

У статті 78 ЦПК України зазначено про допустимість доказів:

1. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

2. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Про достатність доказів вказано у ст. 80 ЦПК України:

1. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

2. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За правилами ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За правилами ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового роту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Нормою ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Правилами статті 1050 ЦК України закріплено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Колегія суддів відхиляє доводи скарги про те, що спірний пункт Договору суперечить правовій природі договору займу, оскільки Цивільним Кодексом України у ч. 1 ст. 627 закріплено свободу договору, за якою відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Так, статтею 6 ЦК України передбачено, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства.

Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами.

Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Положення частин першої, другої і третьої цієї статті застосовуються і до односторонніх правочинів.

Сторони спірного правочину, діючи на власний розсуд щодо розпорядження своїми правами та обов'язками, погодили умови договору, зокрема і порядок припинення зобов'язання за п. 8.3 особливих умов договору.

Не ґрунтуються на вимогах закону посилання позивача на те, що передбачення такого порядку суперечить правовій природі договору займу, оскільки законодавством передбачено порядок припинення зобов'язання.

За ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Суд апеляційної інстанції погоджується з посиланням позивача на те, що у даному випадку не відбулось прощення боргу, та вважає, що судом першої інстанції норма ст. 605ЦК України, за якою зобов'язання припиняється внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обов'язків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора, була наведена для мотивування висновку про те, що цивільним законодавством передбачено декілька варіантів припинення зобов'язання не пов'язаних з його повним виконанням.

Також колегія суддів відхиляє доводи скарги про те, що спірний пункт Договору має бути визнаний недійсним на підставі ч. 1 ст. 215 ЦК України, оскільки він не відповідає вимогам ч. 1 ст. 203 ЦК України так як суперечить інтересам суспільства - територіальної громади.

За ч. 1 ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Доказів того, що спірний пункт договору порушує публічний порядок, в порушення вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України позивачем не надано.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком районного суду про те, що з огляду на субсидіарне застосування норм Цивільного Кодексу до норм Кодексу Законів про Працю, спірний пункт Договору захищає права не тільки позичальника у разі звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України, а і гарантує повернення позики працівником, оскільки зберігається джерело сплати заборгованості за рахунок заробітної плати.

З огляду на те, що при ухваленні рішення районним судом було додержано норм матеріального і процесуального права, доводи скарги висновків суду не спростовують, колегія суддів на підставі ст. 375 ЦПК України залишає скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Передбачених у ст. 141 ЦПК України підстав для перерозподілу судових витрат не встановлено.

Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Харківського обласного комунального підприємства «Дирекція розвитку інфраструктури територій» - залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 12 листопада 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 20 лютого 2019 року.

Головуючий -

В.Б. Яцина

Судді -

І.В. Бурлака.

П.В. Кісь.