КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/3156/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 липня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Волошиної В.М., Панченка М.М.,

за участю секретаря судового засідання Макаренко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 22 листопада 2018 року у складі судді Виниченко Л.М.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_3 , третя особа: Орган опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулася у суд із позовом до ОСОБА_2 в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Зазначала, що являється власником квартири АДРЕСА_1 та заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 29 листопада 2017 року у справі № 755/4239/17 її дочку ОСОБА_3 було визнано такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Посилаючись на те, що під час розгляду цивільної справи ОСОБА_3 без її дозволу та відома зареєструвала в квартирі свою неповнолітню дитину ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , однак за вказаною адресою ні дитина, ні її батьки жодного дня не проживали, остільки мати і дитина проживають за постійним місцем проживання та реєстрації батька дитини - ОСОБА_5 , а також те, що на даний час позивач має намір продати належну їй квартиру, проте реєстрація дитини у квартирі позбавляє її можливості в повній мірі користуватися правами власника належного їй майна і стало підставою відмови у наданні субсидії через те, що батьки дитини повинні надати довідки про доходи, ОСОБА_1 просила визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 22 листопада 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи та невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до постановлення незаконного рішення, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що точне місце проживання, адреса та номер телефону відповідача не відомі, так як ОСОБА_3 та її чоловік взагалі уникають будь-яких контактів з позивачем. При цьому, вже існує законне рішення суду відносно ОСОБА_3 , в якому встановлено, що мати дитини ніякого відношення до квартири немає і прописала ОСОБА_2 з однією метою - створити перешкоди позивачу та вимагати за це грошові кошти.

Посилаючись на вказане та позицію третьої сторони у справі щодо доцільності встановлення постійного місцезнаходження та проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за місцем проживання батьків, а також те, що малолітня дитина згідно ст. 29 ЦК України не може самостійно проживати в квартирі АДРЕСА_1 без матері - ОСОБА_3 і бути зареєстрованим не за місцем постійного проживання батьків, скаржник просить апеляційну скаргу задовольнити.

Колегія суддів, вислухавши ОСОБА_1 та її представника, які підтримали апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Як убачається із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 11915133 від 30 жовтня 2013 року, ОСОБА_1 являється власником АДРЕСА_1 (а.с.6).

За відомостями «ГІОЦ/КМДА» від 26 вересня 2018 року, відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.12).

Відповідно до наявної у справі копії заочного рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 29 листопада 2017 року, ухваленого у цивільній справі №755/4239/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, останню визнано такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме АДРЕСА_1 (а.с.7-7 зв.).

Відмовляючи у задоволенні заявленого по справі позову, районний суд виходив з підстав його недоведеності.

Такі висновки суду першої інстанції колегія суддів визнає законними й обґрунтованими. Вони повністю узгоджуються з сукупністю зібраних у справі й належно оцінених у рішенні доказів.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення.

Члени сім`ї власника житлового приміщення не мають права власності на житло, в якому вини проживають, що свідчить суттєву відмінність їхнього правового статусу від правового статусу власника такого приміщення, унеможливлюючи, зокрема право розпорядження цим майном. Разом із тим, цим особам належить право використовувати приміщення для проживання, яке є сервітутним правом, тобто правом користування чужим майном (стаття 405 ЦК України). Проте член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Обмеження (втрату) права користування житлом можуть обумовити тільки такі дії членів сім`ї власника житла, які пов`язані зі зловживанням ними своїми правами або з невиконанням покладених на них обов`язків і безпосередньо порушують при цьому права та законні інтереси інших осіб.

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_3 , яка є законним представником відповідача - малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дочкою позивача, заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 29 листопада 2017 року визнана такою, що втратила право користування АДРЕСА_1 (а.с.7).

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 СК України).

Частиною другою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Твердження апеляційної скарги щодо доцільності встановлення постійного місцезнаходження та проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за місцем проживання батьків, а також те, що малолітня дитина згідно ст. 29 ЦК України не може самостійно проживати в квартирі АДРЕСА_1 без матері - ОСОБА_3 і бути зареєстрованим не за місцем постійного проживання батьків, колегія суддів визнає безпідставними та такими, що не вказують про наявність правових підстав скасування постановленого по справі рішення.

Так, визнання малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, є недоцільним, оскільки малолітній не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт його непроживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення його права користування цим житлом.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, районний суд правомірно визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, що підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення по суті спору, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги про те, що дитина має бути зареєстрована з батьками, оскільки проживає з ними, не заслуговують на увагу, оскільки стаття 29 ЦК України не пов`язує місце проживання особи з її реєстрацією.

Аргументи скарги, що оскільки мати дитини ОСОБА_3 позбавлена права проживати у спірній квартирі, а малолітній не проживає в належній позивачу квартирі й зареєстрований у ній лише формально, в результаті неправомірних дій дочки, в період судового розгляду справи щодо неї, то внук вважається таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, також не заслуговують на увагу.

З дослідженої в судовому засіданні Київського апеляційного суду справи Дніпровського районного суду м. Києва № 755/4239/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням убачається, що з позовом у суд ОСОБА_1 звернулася 20 березня 2017 року (а.с.2 справи № 755/4239/17).

Разом з тим, згідно витребуваної апеляційним судом довідки про реєстрацію місця проживання особи, складеної відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований у спірній квартирі з 14 березня 2017 року (а.с.119).

Отже, відповідач був зареєстрований у житловому приміщенні до звернення позивача у суд з позовом до ОСОБА_3 - його матері, а не в період провадження справи щодо неї.

У справі відсутні докази реєстрації малолітньої дитини з моменту народження і до 17 березня 2017 року.

Окрім цього, колегія суддів враховує й відсутність у справі належних та безспірних доказів місця проживання/перебування батьків ОСОБА_2 - не лише матері, а й батька, що також має істотне значення для правильного вирішення спору, стороною в якому є малолітня дитина, права якої захищено положеннями Закону України «Про охорону дитинства».

Не можна визнати беззаперечним доказом не проживання відповідача у спірній квартирі й долучений у суді апеляційної інстанції акт від 03 травня 2018 року, затверджений головою правління ЖБК «Буревісник-4», згідно якого в період з 01 квітня 2017 року у АДРЕСА_1 проживає лише ОСОБА_1 , остільки наявна у акті інформація спростовується поясненнями останньої в судовому засіданні, відповідно до яких у спірній квартирі вона не мешкає, остільки вийшла заміж.

Враховуючи, що ОСОБА_1 , яка є власником спірної квартири, є бабусею малолітнього, права дитини будуть порушені у разі визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки матеріалами справи не доведено відсутність у нього права проживання та користування зазначеною квартирою.

Зважаючи на наведене, суд першої інстанції на підставі матеріалів справи зробив обґрунтований висновок про недоведеність вимог, а відтак, відсутність передбачених частиною другою статті 405 ЦК України підстав для визнання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням.

Відповідно до положень ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, письмовими, речовими і електронними доказами.

Згідно ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Положеннями ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Викладені у рішенні висновки відповідають обставинам справи та долученим до справи доказам. Норми матеріального й процесуального права районним судом застосовано правильно.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 22 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з моменту складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 11 липня 2019 року.

Суддя-доповідач:

Судді: