Постанова

Іменем України

26 червня 2019 року

м. Київ

справа № 363/2530/16-ц

провадження № 61-20046св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 08 грудня 2016 року у складі судді Купрієнка С. І. та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 22 березня 2017 року у складі колегії суддів: Таргоній Д. О.., Голуб С. А., Верла нова С. М. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі та гідності, відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовної заяви

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 у якому просила визнати недостовірною та такою, що принижує її честь та гідність інформацію, поширену в суді шляхом подання 15 квітня 2016 року позовної заяви, а саме: «що позивач використовує житло для платних зустрічей сексуального характеру з різними особами, в тому числі, і групою осіб»; стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду в сумі 25 000,00 грн та витрати на правову допомогу в сумі 3 600 грн. Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що в провадженні Вишгородського районного суду Київської області слухалася цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення та витребування своїх речей з чужого володіння.

Під час судового засідання, яке відбулось 15 березня 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Одним із аргументів у названому позові була інформація про те що, позивач використовує житло для платних зустрічей сексуального характеру з різними особами, в тому числі і групою осіб з посиланням на сайт, де вона рекламувала себе під псевдонімом. Як доказ ОСОБА_2 надав знімки еротико- порнографічного характеру з зображенням позивача. ОСОБА_1 зазначала, що дана інформація не відповідає дійсності, жодних доказів до суду не було надано, а дані знімки робились виключно для себе та зберігались в її комп`ютері під паролем, зазначила, що фотознімки належали їй, а ОСОБА_2 без її дозволу проник до її комп`ютеру та оприлюднив їх перед людьми, чим порушив її немайнові права, підірвав професійну репутацію.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 08 грудня 2016 року позов задоволено частково, визнано недостовірною та такою, що принижує честь і гідність ОСОБА_1 інформацію, поширену ОСОБА_2 , в суді через позовну заяву, подану 15 квітня 2016 року, а саме: що ОСОБА_1 використовує житло для платних зустрічей сексуального характеру з різними особами, в тому числі і групою осіб. Було стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 826, 80 грн судового збору, в частині стягнення моральної шкоди та витрат за надання правової допомоги відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що представником позивача було доведено факт поширення відповідачем оспорюваних відомостей, які на її думку, є недостовірними і ганьблять честь, гідність та ділову репутацію позивача. Зокрема, таким доказом є зустрічна позовна заява за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, журнал судового засідання від 15 березня 2016 року. Позивачем та її представником не було доведено достовірність своїх суджень та не було доведено спричинення ОСОБА_1 моральної шкоди, внаслідок порушення її прав, а тому в задоволенні позову в частині стягнення моральної шкоди та витрат за надання юридичної допомоги було відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Київської області апеляційну скаргу ОСОБА_1 було відхилено. Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 08 грудня 2016 року в частині відмови у задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди, стягнення витрат на правову допомогу та судових витрат залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції обґрунтовано прийшов висновку про недоведеність спричинення позивачеві моральної шкоди внаслідок порушення її прав. Колегія суддів зазначала, що в даному випадку предметом доказування є вина відповідача, причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями відповідача та спричинення моральної шкоди позивачу, однак на підтвердження вимог про стягнення моральної шкоди ОСОБА_1 зазначила лише перелік обставин, які, на її думку, свідчать про заподіяння їй моральної шкоди, однак позивачем не було надано будь-яких належних та допустимих доказів у розумінні статей 58-60 ЦПК України 2004 року на підтвердження факту заподіяння їй моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру саме внаслідок неправомірних дій відповідача та з яких міркувань вона виходила при визначенні розміру моральної шкоди.

Апеляційний суд відхилив доводи апеляційної скарги про завдання позивачу моральної шкоди у зв`язку з поширення відповідачем інформації стосовної неї в інтернет мережі, оскільки вказані обставини не були предметом позову і суд першої інстанції не давав їм оцінки. Суд апеляційної інстанції не прийняв доводів позивача щодо помилкового стягнення з відповідача судових витрат у сумі 826, 80 грн, так як матеріали справи не містять жодних інших квитанцій про сплату позивачем за подання даного позову судового збору в сумі 551, 20 грн.

Суд апеляційної інстанції погодився із висновком про відмову в задоволенні вимог про стягнення витрат на правову допомогу, так як на підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу, нею не надано суду відповідного розрахунку, який би включав види робіт, кількість витрачених нормо-годин, їх вартість, виходячи з 40% встановленої законом мінімальної заробітної плати за годину участі особи, яка надавала правову допомогу та загальну суму наданих послуг, а також не надано фінансових документів, підтверджуючих оплату витрат на правову допомогу в розмірі 3600 грн.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У квітні 2017 року представником ОСОБА_1 - ОСОБА_3 було подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 08 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 22 березня 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 25 000 грн, 551, 20 грн судового збору та 3 600 грн у відшкодування витрат на правову допомогу; ухвалу суду апеляційної інстанції просила скасувати повністю та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди, судового збору та витрат на правову допомогу і вирішити питання розподілу судових витрат.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що судами не взято до уваги ту обставину, що факт заподіяння позивачеві моральних страждань полягає в образі, яка спричинена діями відповідача. Сам факт поширення такої ганебної інформації для порядної інтелігентної людини і є спричиненням моральної шкоди, яка полягає в істотних вимушених змінах у її життєвих стосунках, самопочутті та приниженні її честі та ділової репутації.

Заявник зазначає, що судом першої інстанції було допущено порушення статті 88 ЦПК України 2004 року при вирішенні питання розподілу судових витрат та вказує на ті обставини, що до позовної заяви поданої 07 травня 2016 року за її позовом до ОСОБА_2 про визнання інформації недостовірною та такою, що принижує честь та гідність, зобов`язання спростувати інформацію, стягнення моральної шкоди було додано квитанцію про сплату судового збору в розмірі 551, 20 грн. Суддею Вишгородського районного суду Київської області Баличевою М. Б. було винесено ухвалу про залишення позову без руху та надано строк для усунення недоліків.

Нілова І. О. не погоджується із твердженням апеляційного суду про те, що у матеріалах даної цивільної справи квитанція про сплату судового збору в розмірі 551, 20 грн відсутня та зазначає, що при ознайомленні із матеріалами справи вищезгадана ухвала та квитанція були в ній. Заявник також зазначає, що нею було надано суду всі підтверджуючі документи про оплату правової допомоги, сума гонорару адвоката, що зазначена в договорі була розумною, а надання будь-яких інших документів Законом України «Про адвокатуру не передбачено».

Рішення суду в частині визнання інформації такою, що принижує честь та гідність ОСОБА_1 не оскаржується, а тому в касаційному порядку в цій частині не переглядається.

Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи не подано

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Під час судового засідання у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення та витребування своїх речей з чужого володіння (№ 363/4186/15-ц), яке відбулось 15 березня 2016 року, ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Одним із аргументів у зустрічній позовній заяві була інформація про те, що позивач використовує житло для платних зустрічей сексуального характеру з різними особами, в тому числі і групою осіб з посиланням на сайт, де позивач рекламувала себе під псевдонімом.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Вишгородського районного суду Київської області.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до ГПК України, ЦПК України, КАС України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

23 квітня 2018 року справу № 363/2530/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 10 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій) цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. У частині третій цієї статті передбачалося, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 4 статті 10 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій) установлено, що суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Загальні вимоги процесуального права, закріплені у статтях 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій), визначають обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, якими суд керувався при вирішенні позову.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

У пункті п`ятому постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до пункту сімнадцятого постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» Інформація, зазначена у позовній заяві чи іншій заяві, адресованій суду, а також в процесуальних документах (запереченнях на позов, апеляційних чи інших скаргах тощо), може бути підставою для захисту гідності, честі чи ділової репутації, за винятком випадків, коли ця інформація була визначена підставою пред`явленого позову і стосувалася його предмета, була доказом у справі, а так само предметом апеляційного чи іншого перегляду в порядку, встановленому процесуальним законом.

Статтею 60 ЦПК України 2004 року передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 79 ЦПК України 2004 року до судових витрат, пов`язаних з розглядом судової справи належать витрати на правову допомогу.

Згідно із частинами першою та другою статті 84 ЦПК України 2004 року витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Відповідно до частини першої статті 88 ЦПК України 2004 року стороні, на користь якої ухвалено рішення за правилами цивільного судочинства, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Отже, за правилами цивільного судочинства можуть стягуватися судові витрати, які сторона понесла у зв`язку з розглядом її цивільної справи.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Закон України «Про адвокатуру» (у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій) договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі. Договір про надання правової допомоги може вчинятися усно у випадках: 1) надання усних і письмових консультацій, роз`яснень із правових питань з подальшим записом про це в журналі та врученням клієнту документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди); 2) якщо клієнт невідкладно потребує надання правової допомоги, а укладення письмового договору за конкретних обставин є неможливим - з подальшим укладенням договору в письмовій формі протягом трьох днів, а якщо для цього існують об`єктивні перешкоди - у найближчий можливий строк.

Відповідно до частин першої та другої статті 30 Закон України «Про адвокатуру» (у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій) Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" (у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій) розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб`єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Колегія суддів погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про недоведеність позивачем спричинення їй моральної шкоди внаслідок порушення її прав та висновками з питань розподілу судових витрат та відмови у стягненні із відповідача витрат на правову допомогу.

ОСОБА_1 не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту заподіяння їй моральних та фізичних страждань або витрат немайнового характеру.

З матеріалів касаційної скарги вбачається, що судовий збір в розмірі 551, 20 грн сплачувався в рамках розгляду справи № 363/1778/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання інформації недостовірною та такою, що принижує честь та гідність, зобов`язання спростування інформації, стягнення моральної шкоди під головуванням судді Вишгородського районного суду Київської області Баличева М. Б ..

Належні докази того, що заявник понесла витрати на оплату правової допомоги у матеріалах справи відсутні також, тому висновки судів першої та апеляційної інстанцій є вірними та такими, що відповідають фактичним обставинам справи.

Таким чином колегія суддів прийшла висновку, що визнання недостовірною інформації є належним і достатнім способом захисту прав ОСОБА_1

Обставини справи встановлені апеляційним судом на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто суд дотримався встановленого статтею 212 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного судового рішення, принципу оцінки доказів, згідно з яким суди на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи аналізують і оцінюють докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального права і зводяться до незгоди з висновками судів стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. Відповідно до вищенаведеної частини першої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Оскільки доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій і не дають підстав вважати, що ними порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 08 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 22 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. С. Висоцька

Судді:А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко
В. В. Сердюк І. М. Фаловська