Справа № 445/2368/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2019 року Золочівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Пилип`яка П. В.

при секретарі судового засідання Мацайло О.М.,

з участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Золочеві Львівської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 30.08.2014 року позичив відповідачу 5500,00 доларів США, про що останній склав письмову розписку, відповідно до якої відповідач зобов`язався повернути вказані кошти до 01.01.2016 року, однак станом на день звернення до суду свого обов`язку не виконав. Враховуючи наведене, просить стягнути з відповідача 8610,92 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ на день звернення до суду становить 237 462,25 грн., з яких: сума основного боргу 5500 доларів США, (151672,80 грн.), відсотки за період користування позикою в розмірі облікової ставки НБУ 2619,99 доларів США (72 251,10 грн.) та 3% річних 490,93 доларів США (13538,31 грн.).

Відповідач подав відзив на позовну заяву. В обгрунтування своїх заперечень вказує, що договору позики в розумінні ст. 1046 ЦК України між ним та позивачем не укладалось, оскільки останній жодних коштів йому не передавав. Розписка від 30.08.2014 року написана під психологічним тиском ОСОБА_1 , всупереч його волі. Зазначає, що разом із позивачем вели спільну діяльність в сфері комп`ютерного програмування. В серпні 2014 року між ними виник конфлікт стосовно неправильного використання отриманих коштів від підприємницької діяльності. 30.08.2014 року відбулась зустріч позивача з відповідачем та іншими колегами по спільній діяльності, а саме: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , на якій ОСОБА_1 всім погрожував, що ніхто не зможе забрати комп`ютерне та інше обладнання з орендованого ними приміщення, а також зіпсує ділову репутацію. Таким чином, позивач, використовуючи шантаж, змусив написати розписку, якою зобов`язався передати ОСОБА_1 кошти в сумі 5500 доларів США до 01.01.2016 року. Однак, жодних грошових коштів позивач у позику не передавав відповідачу, тому вважає, що позовні вимоги є безпідставні, просить в їх задоволенні відмовити.

05.03.2019 року позивач подав відповідь на відзив, в якому вказав, що дійсно разом з відповідачем, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 здійснював спільну діяльність. Зазначив, що на початку 2014 року останнім позичив на особисті потреби по 5500 доларів США кожному, однак договорів позики не укладали, домовилися про повернення вказаних коштів до 01.01.2015 року. Наприкінці 2014 року вирішив припинити співпрацю з ними, про що їх повідомив на зустрічі, яка відбулась 30.08.2014 року. Зазначив, що ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 просили відстрочити строк повернення раніше позичених їм коштів, на що він погодився та відстрочив до 01.01.2016 року. У зв`язку з цим останніми було надано відповідні розписки з власної волі та без будь-якого впливу чи примусу. Крім того, вказав, що письмова розписка відповідача про повернення коштів є підтвердженням факту укладення договору позики, а у разі не виконання умов договору позичальником, настають, передбачені законом, наслідки. Просить позовні вимоги задовольнити.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали з підстав, зазначених у позовній заяві.

Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечили проти задоволення позовних вимог, просили відмовити в задоволенні позову з підстав, вказаних у відзиві на позовну заяву.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 пояснив, що був присутній під час написання розписки та зазначив, що кошти ОСОБА_3 від ОСОБА_1 не отримував.

Заслухавши пояснення сторін, їх представників, покази свідка, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Згідно висновку Верховного суду, викладеному в постанові від 11.04.2019 року по справі № 61-35294св18, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та від 18 січня 2017 року у справі № 6-2789цс16.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів (постанова Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15).

Згідно дослідженої в судовому засіданні розписки від 30.08.2014 року, ОСОБА_3 зобов`язався передати ОСОБА_1 до 01.01.2016 року суму 5500 доларів США.

Отже, розписка, яка була написана власноруч відповідачем, містить лише умову про передачу встановленої суми, натомість не містить умови про отримання ним у борг коштів, а також зобов`язання про їх повернення, що є обов`язковим для виконання боргового зобов`язання.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про відсутність факту укладення договору позики між сторонами та, відповідно, факту існування договірних правовідносин, що виникають з договору позики.

Крім того, суд звертає увагу на неоднозначну та суперечну позицію позивача, викладену у позовній заяві від 21.12.2018 року (позика надана 30.08.2014 року з терміном повернення 01.01.2016 року) та відповіді на відзив від 02.03.2019 року (кошти надані на початку 2014 року з терміном повернення 01.01.2015 року та 30.08.2014 року продовжено до 01.01.2016 року).

Також, згідно пояснень відповідача, що підтверджується показами допитаного у судовому засіданні свідка ОСОБА_5 та не заперечується позивачем, ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 здійснювали спільну господарську діяльність без державної реєстрації як суб`єкта господарювання.

У судовому засіданні позивач зазначив, що кошти згідно розписки передавались відповідачу поетапно, однак не міг пояснити, коли саме були передані ним кошти та якими частинами.

Суд не бере до уваги заяву свідка ОСОБА_7 від 10.06.2019 року, зареєстровану в реєстрі за №2498, через відсутність підтвердження свідка про обізнаність із змістом закону щодо кримінальної відповідальності за надання неправдивих показань.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Беручи до уваги те, що вказана розписка свідчить про те, що насправді гроші не були одержані позичальником від позикодавця, то суд не бере до уваги покази свідка ОСОБА_10 .

Враховуючи наведене, а також те, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про факт передачі ним грошей в сумі 5500 доларів США відповідачу, тобто укладення між ними договору позики, суд приходить до висновку, що правовідносин, які виникають із договору позики, між сторонами не виникло, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст. 4, 5, 12, 141, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в :

в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана протягом 30-ти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Львівського апеляційного суду або через Золочівський районний суд Львівської області.

Рішення набирає законної сили після закінчення 30-денного строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення складено 05.07.2019 року.

Суддя П. В. Пилип`як