Номер провадження: 22-ц/813/2596/19
Головуючий у першій інстанції Аліна С.С.
Доповідач Кравець Ю. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.07.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді - Кравця Ю.І.,

суддів: Журавльова О.Г., Комлевої О.С.,

з участю секретаря судового засідання - Павлючук Ю.В.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

третя особа: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Гребенюк І.М.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження в залі суду в м.Одеса апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 05.12.2018 року, ухваленого суддею Аліною С.С.,

встановив:

10.11.2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Гребенюк І.М., про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який укладений 31.07.2007 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , діючих від імені своєї неповнолітньої доньки ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Гребенюк І.М.; визнати за ОСОБА_1 , право власності на зазначену квартиру.

Свої позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що він проживав разом з дружиною ОСОБА_3 з 1996 року у спірній квартирі, яка належала їм на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради 10.11.2006 року. 31.07.2007 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гребенюк І.М. посвідчений договір купівлі-продажу спірної квартири, згідно якого позивач та його дружина ОСОБА_3 продали зазначену квартиру онучці ОСОБА_2 , яка є донькою їх сина - ОСОБА_4 ОСОБА_1 вказував на те, що з сином ОСОБА_4 , була домовленість про те, що між ними буде укладений договір довічного утримання та догляду. При укладанні зазначеного договору купівлі-продажу, син ОСОБА_4 показав позивачу та його дружині п.7 договору, у якому зазначено про те, що за ними зберігається право довічного проживання на зазначеній житловій площі та наполягав на скоріше підписання договору. Позивач ОСОБА_1 з дружиною підписали зазначений договір на ім`я його доньки, ОСОБА_2 , так як вони знали його кримінальне минуле та боялись суперечити. Позивач ОСОБА_1 та його дружина є інвалідами другої групи та вони потребують сторонньої допомоги та догляду, який онучка ОСОБА_2 надавати відмовляється. В спірній квартирі речей ОСОБА_2 немає і ніколи не було. Позивач ОСОБА_1 постійно проживав і проживає по теперішній час в спірній квартирі і сплачує комунальні та інші послуги. Участі в оплаті послуг ОСОБА_2 не приймає. Наявність у ОСОБА_1 спірного житла як єдиного підтверджує відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна.

Враховуючи вищенаведене, з посиланням на ст.ст. 215, 216, 229, 230 ЦК України, позивач просив задовольнити заявлені ним позовні вимоги.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 05.12.2018 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій з посиланням на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального та не правильне застосування матеріального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити заявлені ним позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що спірний договір містить зобов`язання забезпечувати довічне утримання позивача, що для договору купівлі-продажу не притаманно. Також зазначає, що відповідач після укладання нею шлюбу припинила виконувати свої обов`язки по догляду та утриманню його, отже договір купівлі - продажу квартири, який укладався, як договір довічного утримання, необхідно визнати недійсним. ОСОБА_1 , звертає увагу на те, що є наявні порушення його законних інтересів, оскільки його намагаються позбавити права власності на спірну квартиру.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відмовляючи у задоволені позову суд першої інстанції встановив наступні обставини та дійшов таких висновків.

Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло, яке видано Управлінням житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради, 10.11.2006 року за №12-31752, та зареєстровано Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» 06.03.2007 року у книзі №638 пр., на стор. 35 під №282, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 є власниками квартири АДРЕСА_1 (а.с.109).

31.07.2007 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , діючих від імені своєї неповнолітньої доньки ОСОБА_2 , укладено договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Гребенюк І.М, реєстровий №9062 (а.с.5).

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності №16027655 від 24.09.2007 року, ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі продажу від 31.07.2007 року, який посвідчений приватним нотаріусом Гребенюк І.М, реєстровий №9062 (а.с.4).

Відповідно до п.7 договору купівлі-продажу від 31.07.2007 року, за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зберігається право довічного проживання в квартирі АДРЕСА_1 (а.с.5об).

Відповідно до копії паспорту серії НОМЕР_1 , з 29.10.1997 року по теперішній час ОСОБА_1 зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1 (а.с.7).

Таким чином, судом встановлено про те, що з 29.10.1997 року по теперішній час ОСОБА_1 проживає та зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1 , що не заперечувалося сторонами в судовому засіданні.

Відповідно до письмової довідки МСЕ №036065 від 30.12.2003 року, ОСОБА_1 є інвалідом другої групи безстроково (а.с.8).

Відповідно до Пенсійного посвідчення Серії НОМЕР_2 , ОСОБА_3 є інвалідом другої групи безстроково (а.с.9).

Відповідно до медичного висновку, який виданий КУ «Центр первинної медико-санітарної допомоги №5» від 11.04.2017 року, ОСОБА_1 частково не здатний до самообслужування (а.с.10).

Відповідно до виписки №6174 з медичної картки хворого, ОСОБА_3 з 17.05.2007 року по 15.06.2007 рік знаходилася на стаціонарному лікуванні в КУ «МКЛ №11» (а.с.11).

Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 , відповідачка змінила прізвище після реєстрації шлюбу з « ОСОБА_2 » на « ОСОБА_2 » (а.с.28).

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , про що Першим Суворовським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції зроблено відповідний актовий запис №80 (а.с.110).

Відповідно до ст.629 ЦК України, підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договір, який є обов`язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог 3 ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Цивільний кодекс України; нормативно-правовий акт № 435-IV від 16.01.2003 Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (предмет договору, умови, визначені законом як істотні, а також ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди).

Згідно ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Підставою недійсності правочину, відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5,6 ст.203 ЦК України.

Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до п.7 Постанови №9 від 06.11.2009 року Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

За змістом ст.229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

За правилом ч.1 ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та визнання право власності на квартиру посилався на їх недоведеність.

Колегія суддів погоджується з такими висновками районного суду. Оскільки, суд першої інстанції, з`ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги, що спірний договір містить зобов`язання забезпечувати довічне утримання позивача, що для договору купівлі-продажу не притаманно, колегія суддів відхиляє з огляду на таке.

Так, умови договору про зобов`язання забезпечувати довічне утримання позивача, не спростовують інші умови договору, зокрема що продавець одержав від представника покупця всю суму коштів за продаж квартири, про що сторони підтвердили своїми підписами посвідченими нотаріусом, що притаманно саме договору купівлі продажу.

Колегія суддів також відхиляє доводи ОСОБА_1 стосовно того, що його намагаються позбавити права власності на спірну квартиру, оскільки такі твердження нічим не підтверджено.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 13 ЦПК України: за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Разом з тим апеляційний суд вважає зайвим посилання районного суду на застосування строків позовної давності, адже строки позовної давності застосовуються лише коли позов обґрунтований. Таким чином апеляційний суд вважає необхідним рішення районного суду змінити, виключивши з мотивувальної частини посилання на застосування строків позовної давності як зайво вказане.

Керуючись ст.ст. 255, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 05.12.2018 року - змінити, виключивши з мотивувальної частини посилання на застосування строків позовної давності як зайво вказане.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 12.07.2019 року.

Головуючий Ю.І.Кравець

Судді: О.Г.Журавльов

О.С.Комлева