Дата документу 14.02.2019
Справа № 334/4846/15-ц
Провадження № 2/334/34/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2019 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Козлової Н.Ю.

при секретарі Манюхіні О.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист порушеного права землекористувача, усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та відновлення межі

в с т а н о в и в:

До Ленінського районного суду м.Запоріжжя звернулася позивачка ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 з позовом про захист порушеного права землекористувача, усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та відновлення межі вказавши в позові, що ОСОБА_1, на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 розташований на земельній ділянці, площею - 1539кв.м., на підставі рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22.05.2009 року.

Власником сусіднього житлового будинку АДРЕСА_2 на підставі договору куплі - продажу від 21.04.2009 року № 1180, зареєстрованого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Морозовою В.М., є ОСОБА_4 - відповідач по справі.

Її житловий будинок розташований на земельній ділянці, яка межує з земельною ділянкою позивачки.

Відповідач порушує права позивача як власника житлового будинку та користувача земельної ділянки. Вона перенесла межу в бік земельної ділянки позивача на 0.80 м. на відстані 65.10 м. від її забору по вул. Блюхера в бік вулиці Шушенської. У зв'язку з чим ширина земельної ділянки позивача зменшена з 19.50м до 18.70м. Паркан між земельними ділянками відповідачка встановила у вигляді ламаної лінії, що не відповідає ані рішенню виконкому Верхньохортицької райради депутатів трудящих від 25.06.1955 року № 127, згідно якого за їх будинками була закріплена земельна ділянка, ані викопіюванню зі схеми будівельного кварталу від 13.12.1962 року, з якої вбачається, площа земельної ділянки АДРЕСА_1 складає 1582,40 кв.м. розмірами 19.50 х 81.15м х 19,50 м. х 81.15 м та має конфігурацію прямокутника.

Відповідачка від разу ж як стала власницею будинку АДРЕСА_2, а саме з літа 2009 року, почала порушувати права позивача, у зв'язку з чим вона неодноразово зверталася зі скаргами і до поліції та до квартального.

В листопаді 2014 року, не дивлячи на те, що ОСОБА_2 фактично вже зменшила земельну ділянку позивача по ширині з 19.50м. до 19.10 м., ОСОБА_1 запропонувала їй встановити паркан по прямій лінії по цій межі, що на той час фактично склалася.

Відповідачка погодилась, а коли позивачка вже придбала паркан, уклала угоду на монтаж паркану, відповідно до якого ЧП на при кінці листопаду почав встановлювати паркан, встановила його по 1/3 частині як зі сторони вул. Блюхера, так і зі стороні вул. Шушенської, а всередині не зміг встановити, оскільки відповідачка засипала ямки для стовпів, та фізично не дала встановлювати паркан далі.

У зв'язку з чим, на початку грудня 2014 року позивачка звернулася до районної адміністрації Запорізької міської ради по Ленінському району.

25.12.2014 року відбувся комісійний виїзд погоджувальної комісії з розгляду суперечливих питань суміжного землекористування при районній адміністрації Запорізької міської ради по Ленінському району з метою перевірки фактів порушення межі між земельними ділянками АДРЕСА_1 За результатами розгляду комісія вирішила: Межа між суміжними земельними ділянками АДРЕСА_2 повинна бути розташована за встановленими бетонними стовпами та має уявляти собою рівну лінію.

Сторонам, були надані копії вищезазначеного протоколу засідання комісії на руки.

Позивачка кілька раз просила відповідачку виконати вимогу комісії, але ж добровільно вона добровільно не дає мені виконати вимогу комісії та встановити паркан. У зв'язку з чим вона змушена була звернутися з відповідним позовом до суду.

У судовому засіданні позивачка, наполягаючи на фактах, викладених у позовній заяві просила суд задовольнити її позов у повному обсязі.

В ході судового розгляду, позивачка вимагала від відповідача лише встановити паркан рівною лінію, як було прописано у рішенні погоджувальної комісії з розгляду суперечливих питань суміжного землекористування при районній адміністрації Запорізької міської ради по Ленінському району. Пояснити суду, у зв'язку з чим, у неї змінилася площа земельної ділянки, позивачка не змогла. З цього приводу пояснень не дала.

Відповідачка ОСОБА_4 у судовому засіданні заперечувала проти позову та доводила суду, що ніяким чином, не чинить перешкод позивачу ОСОБА_1

Звинувачення позивача, що нібито ОСОБА_4 перенесла свій паркан в її бік на 0,8м у листопаді 2014 року і таким чином зменшила її ділянку до розміру по широті 19,1м. не відповідає дійсності, оскільки згідно зі схеми будівельного кварталу, складеного ЗМБТІ від 22.01.2009р. земельна ділянка ОСОБА_1 складає 1539кв.м. розмірами 19,1 на 81,15(м), та 19,1 на 80(м) та має конфігурацію трапеції, що підтверджується технічним паспортом.

Крім того, відповідачка доводила, що 23 листопада 2009р. ОСОБА_1 підписала акт погодження меж між ділянками АДРЕСА_1 в якому позначається розмір ділянки відповідача згідно технічного паспорта 15,3х65,1(м), та 15,9х64,6(м). Цей документ був зданий для приватизації земельної ділянки відповідача.

Також, свідчення позивача, про переніс паркану на 1 см. є неправдиві, про що свідчать геодезичні вимірювання.

На думку відповідачки - мета пред'явлення даного позивачем в тому, що ОСОБА_1 вирішила збільшить свою ділянку в тому місті, де вона межує з будинком АДРЕСА_3, але заперечити її діям немає кому. Господарі будинку №45 мешкають за межами України.

На підтвердження своїх тверджень, відповідачка надала рішення погоджувальної комісії Ленінської районної адміністрації, з якого вбачається, що між суміжними ділянками АДРЕСА_1 повинна бути межа за встановленими бетонними стовпами і утворювати пряму лінію. Таким чином розмір ділянки відповідача з боку ділянки ОСОБА_1 має бути 15,9м (що і є на справді) і межує парканом від її бетонного стовпа до бетонного стовпа на вул. Блюхера і має пряму лінію.

На підставі всього вищевказаного, відповідачка просила суд відмовити позивачу у позові у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача та відповідача, оцінивши та дослідивши у сукупності усі надані сторонами докази суд приходить до наступних висновків.

Згідно зі статтею 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до статті 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов'язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору.

Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання.

Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обовязку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

У відповідності до ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Згідно ст. 158 ЗК України спори з приводу, в тому числі,; землекористування вирішуються судом.

У відповідності до ст. 96 Земельного кодексу України землекористувачі зобов'язані: а)забезпечувати використання землі за цільовим призначенням; г)не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; е)дотримуватися правил добросусідства;

Норми ст. 152 ч.2 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Згідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

В ході судового розгляду було встановлено, що ОСОБА_1 - позивачу по справі, на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 розташований на земельній ділянці, площею - 1539кв.м., на підставі рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22.05.2009 року.

Власником сусіднього житлового будинку АДРЕСА_2 на підставі договору куплі - продажу від 21.04.2009 року № 1180, зареєстрованого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Морозовою В.М., є ОСОБА_4 - відповідач по справі.

Її житловий будинок розташований на земельній ділянці, яка межує з земельною ділянкою позивачки.

В ході судового розгляду, було оглянута схема будівельного кварталу, складеного ЗМБТІ від 22.01.2009р., відповідно до якої земельна ділянка ОСОБА_1 складає 1539кв.м. розмірами 19,1 на 81,15(м), та 19,1 на 80(м) та має конфігурацію трапеції. Технічний паспорт це підтверджує.

Також, було доведено та підтверджено належними доказами, що 23 листопада 2009р. ОСОБА_1 підписала акт погодження меж між ділянками АДРЕСА_1 в якому позначається розмір ділянки ОСОБА_2 згідно технічного паспорта 15,3 на 65,1(м), та 15,9 на 64,6(м). Дане спростовує версію позивача, що відповідача збільшила розмір своєї ділянки, тому чиняться перешкоди ОСОБА_1

Саме це й підтверджує відомості геодезичного вимірювання, з якого вбачається, що розмір земельної ділянки відповідача не змінювався жодним чином, а розмір ділянки позивача змінювався двічі у бік збільшення.

На а.с.63 є довідка, яка була оглянута судом та з'ясовано, що саме позивачкою зайнято самочинно 359 кв.м. землі, а звідси площа її земельної ділянки збільшилася, тому ділянка позивача стала мати не форму прямокутника, а з виступами, що робить неможливим звести паркан по прямій смугі.

Таким чином, в ході судового засідання доведено та підтверджено належними доказами, що відповідачкою жодним чином не чиняться перешкоди та не порушуються права землекористувача ОСОБА_1, а звідсти суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. , 12, 13, 81, 133, 141, 223, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України ст.. 15,16 391, 386 ЦК України, ст.96, 120, 152,158 ЗК України суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист порушеного права землекористувача, усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та відновлення межі - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду через Ленінський районний суд Запорізької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: Козлова Н. Ю.