Справа № 128/1786/17
Провадження № 22-ц/801/1341/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ганкіна І. А.
Доповідач:Стадник І. М.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

10 вересня 2019 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Стадника І.М. (судді-доповідача),

суддів: Войтка Ю.Б., Міхасішина І.В.

з участю секретаря судового засідання Безрученко Н.М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань №2

апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Чернілевської Руслани Віталіївни

на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 29 березня 2019 року, ухвалене суддею Ганкіною І.А., повний текст якого складено 03 квітня 2019 року

в справі №128/1786/17

за позовом ОСОБА_2 (позивач)

до ОСОБА_1 (відповідач)

про стягнення моральної шкоди,

встановила:

ОСОБА_2 звернувся до районного суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 02.10.2012 відповідач керуючи автомобілем Fiat Doblo і виїжджаючи з гаража, здійснив зіткнення з належим йому автомобілем, який в цей час стояв.

В результаті ДТП його автомобіль Toyota Corolla було пошкоджено, що було зафіксовано у акті огляду транспортного засобу.

Вину у вчиненні ДТП відповідач ОСОБА_1 визнав, а тому учасники ДТП склали повідомлення про ДТП без виклику працівників ДАІ.

Заподіяні матеріальні збитки відповідачем не відшкодовано, а тому позивач звертався до суду із відповідним позовом про стягнення суми збитків.

Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 13.05.2017 року по справі №127/12199/15-ц його позов був задоволений, стягнуто з відповідача 19690,84 грн. матеріальної шкоди та 837,36 грн. витрат на проведення експертних досліджень.

Незважаючи на наявність судового рішення, яке набрало законної сили, відповідач кошти йому не сплачує. Відтак він майже 5 років не може нормально користуватися власним автомобілем, відремонтувати його, отримати відшкодування заподіяної йому майну шкоди, що завдає значних моральних страждань і заподіяло моральну шкоду, яку він оцінив в 182400 грн.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 29 березня 2019 позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 5000 грн. Вирішено питання про судові витрати - стягнуто з відповідача судовий збір у сумі 1600 грн.

Не погодившись із рішенням, відповідач ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Чернілевську Р.В. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, порушення норм матеріального права, просить скасувати його та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що позивачем взагалі не доведено факт спричинення йому моральної шкоди. Також посилаючись на ст. 22 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» вважає, що моральна шкода потерпілому має відшкодовуватись страховиком, а особа, яку визнано винною у скоєнні ДТП сплачує лише різницю між сумою відшкодування, визначеною судом та сумою, яка має бути відшкодована страховиком (не більше 5% ліміту).

Крім того, звертав увагу суду на пропущення позивачем строку позовної давності, яка відповідно до статті 257 ЦК України встановлюється у три роки з моменту, коли особа дізналася про порушення свого права.

В судовому засіданні представник відповідача - адвокат Чернілевська Р.В. вимоги апеляційної скарги підтримала на умовах, викладених у ній, і просила задовольнити.

Позивач ОСОБА_2 , повідомлений про дату, час і місце судового засідання шляхом направлення судової повістки-виклику за адресою, вказаною в матеріалах справи, до суду не з`явився, що відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Апеляційний суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову з таких підстав.

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися за засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, і з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення, суд, зокрема, вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити тощо.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам не відповідає.

Задовольняючи частково позов суд першої інстанції виходив з того, що причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідача та пошкодженням автомобіля позивача є встановленим та не заперечується сторонами, а відтак є встановленою підстава настання моральної шкоди, завданої позивачу.

При цьому суд першої інстанції вважав, що строк позовної давності позивачем не пропущено, оскільки після події, яка сталась 02.10.2012 сторони приймали вживали заходів для мирного врегулювання спору шляхом отримання страхового відшкодування, а в подальшому шляхом звернення до суду, рішення якого прийнято у 2017 році.

Згідно з статтею 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Апеляційним судом встановлено наступні обставини справи.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21 лютого 2017 року, залишеним в силі Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 квітня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Моторне (транспортне) страхове бюро України (далі - МТСБУ) про відшкодування шкоди відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач звертався із заявою про виплату страхового відшкодування до страхової компанії, щодо якої на момент розгляду справи у суді порушено провадження у справі про банкрутство, а тому завдана шкода підлягає відшкодуванню МТСБУ, а не відповідачем.

Зазначеним судовим рішенням встановлено, що 02 жовтня 2012 року відповідач ОСОБА_1 керуючи автомобілем «Fiat Doblo», державний номерний знак НОМЕР_1 виїжджаючи із гаража, допустив зіткнення із автомобілем «Toyota Corolla», державний номерний знак НОМЕР_2 який перебував у стані зупинки.

Власником автомобіля «ToyotaCorolla», державний номерний знак НОМЕР_2 є позивач ОСОБА_2

Вину у вчиненні ДТП відповідач визнав. Учасники ДТП склали повідомлення про ДТП без виклику працівників дорожньої автомобільної інспекції.

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 застрахована у ПрАТ «СК «Лафорт», що підтверджується полісом від 16 травня 2012 року № АВ/3258758.

03 жовтня 2012 року ОСОБА_1 надано письмове повідомлення ПрАТ «СК «Лафорт» про подію ДТП.

Цього ж дня із заявою про виплату страхового відшкодування до ПрАТ «СК «Лафорт» звернувся позивач ОСОБА_2 та просив здійснити виплату страхового відшкодування на розрахунковий рахунок у банку.

Відповідно до ухвали Господарського суду м. Києва від 18 листопада 2013 року, порушено провадження у справі про банкрутство ПрАТ «СК «Лафорт».

Згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, із 25 вересня 2015 року ПрАТ «СК «Лафорт» знаходилася у стані припинення.

22 лютого2016 року до реєстру внесені відомості про припинення ПрАТ «СК «Лафорт».

Страхових виплат на підставі поданої заяви позивач не отримав.

Відповідно до висновку експерта від 13 вересня 2016 року № 2298/16-21, вартість майнового збитку, завданого власнику автомобіля «Toyota Corolla», державний номерний знак НОМЕР_2 станом на вересень 2016 року, із тими технічними параметрами та віком автомобіля, який той мав на час попереднього огляду (17 травня 2013 року) складає 19690,84 грн.

Згідно з актом здачі-приймання висновку судового експерта від 12 вересня 2016 року № 2298/16-21 послуги експерта склали 317,16 грн.

Спір між сторонами виник з приводу вимог позивача про стягнення моральної шкоди, яка на думку останнього полягає в тому, що внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди з вини відповідача, внаслідок уникнення ним відшкодування заподіяної шкоди він зазнав душевних, психічних страждань, переніс моральні переживання у зв`язку із пошкодженням автомобіля, у порушенні права власності. Неможливість використання автомобіля, вжиття відповідних зусиль для захисту своїх прав і інтересів в зв`язку з ігноруванням його законних вимог щодо відшкодування причиненої шкоди відповідачем, його абсолютної бездіяльності і байдужості при настанні негативних наслідків в результаті дорожньо-транспортної пригоди, вчиненої з його вини на думку позивача стали обставинами його моральних страждань.

За твердженнями позивача саме це призвело до втрати спокою, душевної рівноваги, він став дратівливим, в нього почалися конфлікти з оточуючими без будь-яких вагомих причин. В нього суттєво погіршилось здоров`я, він втратив нормальний сон, в нього часто підвищується артеріальний тиск і у зв`язку з цим він неодноразово звертався до лікарів, витрачав кошти на ліки.

Згідно з статтею 22 Закону України від 01.07.2004 № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон) при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Потерпілому відшкодовується також моральна шкода, передбачена пунктами 1, 2 частини 2 статті 23 Цивільного кодексу України. Така шкода відшкодовується у встановленому судом розмірі відповідно до вимог статті 23 Цивільного кодексу. При цьому страховик відшкодовує не більше ніж 5 відсотків ліміту, визначеного у пункті 9.3 статті 9 цього Закону (51000 грн. станом на момент виникнення спірних правовідносин). Різницю між сумою відшкодування, визначеною судом, та сумою, яка має бути відшкодована страховиком, сплачує особа, яку визнано винною у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди.

Якщо судом встановлено відшкодувати потерпілому моральну шкоду, передбачену пунктами 3, 4 частини другої статті 23 Цивільного кодексу України, таке відшкодування у розмірі, визначеному судом, здійснює особа, яку визнано винною у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди.

Статтею 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Частиною 2 цієї статті передбачено, що моральна шкода полягає:

1)у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2)у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3)у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4)у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Виходячи з вимог статті 22 Закону у взаємозв`язку зі статтею 23 ЦК України страховик відшкодовує потерпілому моральну шкоду в розмірі не більше 2550 грн. (5% від ліміту відповідальності 51000) у випадках заподіяння моральної шкоди, яка полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (п. 22.3 статті 22 Закону, пункти 1, 2 частини 2 статті 23 ЦК України).

Водночас особа, яку визнано винною у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди відшкодовує вищевказану моральну шкоду, якщо її розмір перевищує встановлений ліміт відповідальності страховика, а також встановлену судом моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна або у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної особи (абз. 2 п. 22.3 статті 22 Закону, пункти 3, 4 частини 2 статті 23 ЦК України).

Як встановлено по справі й не заперечується сторонами, шкода здоров`ю позивача ОСОБА_2 в результаті ДПТ спричинена не була.

Суд апеляційної інстанції погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що невизнання відповідачем вимог позивача про відшкодування матеріальної шкоди, оскарження у зв`язку з цим судових рішень не можна вважати протиправною поведінкою відповідача щодо позивача, оскільки є формою реалізації ним права на судовий захист, відмова від якого є недійсною (частина 3 статті 4 ЦПК України).

Так, свою відмову відшкодувати ОСОБА_2 матеріальну шкоду ОСОБА_1 мотивував тим, що його цивільно-правова відповідальність за шкоду, заподіяну третім особам під час керування транспортним засобом була застрахована, а він вжив всіх заходів з тим, щоб позивач отримав необхідне відшкодування у страховика (підписав «Європротокол», повідомив страховика про страховий випадок, надав необхідні для вирішення питання про здійснення страхової виплати документи).

Скасовуючи рішення Апеляційного суду Вінницької області від 13 травня 2017 року й залишаючи без змін рішення Вінницького міського суду від 21 лютого 2017 року, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору - Моторне (транспортне) страхове бюро України про відшкодування шкоди, Верховний Суд в постанові від 03 квітня 2019 року прийшов до висновку, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або законом у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов`язку із відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону).

Зазначений правовий висновок викладений також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц.

Отже Верховний Суд погодився із позицією відповідача ОСОБА_1 про те, що обов`язок з виплати відшкодування моральної шкоди лежить не на ньому, а на страховикові, з яким він уклав договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів або Моторного (транспортного) страхового бюро України.

Судове рішення, на яке посилався позивач, як на підставу виникнення у ОСОБА_1 грошового зобов`язання, є скасованим, а відтак відсутньою є і обставина невиконання судового рішення, як інша стверджувана позивачем підстава заподіяння йому моральної шкоди.

Позивач не довів належними і допустимими доказами тієї обставини, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди його автомобіль був пошкоджений настільки, що це унеможливлювало його експлуатацію впродовж 5 років, а сам він був позбавлений можливості відремонтувати його. З акту огляду автомобіля (дефектної відомості) - а.с. 119, доданих фото (а.с. 120-121) встановлено, що в автомобілі було пошкоджено лако-фарбове покриття задніх лівих дверей, облицювання заднього бампера, деформовано задню ліву панель боковини. Відтак мали місце косметичні пошкодження, втрата автомобілем товарного вигляду, а не здатності бути в експлуатації.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено також погіршення стану здоров`я саме внаслідок дій відповідача, а виписки з медичної картки позивача лише свідчать про наявність у нього певних захворювань, проте не підтверджують причинно-наслідкового зв`язку між заподіянням шкоди дорожньо-транспортною подією, яка мала місце 02.10.2012 року та погіршенням стану здоров`я позивача.

А тому суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про наявність єдиної підстави для стягнення з відповідача моральної шкоди - наявності душевних страждань, яких фізична особа зазнала у зв`язку з пошкодженням її майна.

Разом з тим, вирішуючи спір по суті суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про відсутність підстав застосування строку позовної давності.

На думку суду першої інстанції, оскільки після подій 02 жовтня 2012 року сторони приймали дії, які свідчили про бажання мирного врегулювання спору шляхом отримання страхового відшкодування, а в подальшому намагались вирішити питання в позасудовому та судовому порядку, при цьому останнє судове рішення прийнято 2017 році, строк позовної давності позивачем не пропущений.

Однак суд першої інстанції не врахував, що відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права, тобто після виникнення права на захист.

Завдання потерпілому шкоди унаслідок ДТП особою, цивільна відповідальність якої застрахована, породжує деліктне зобов`язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі відповідає відповідний обов`язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у якому потерпілий так само має право вимоги до боржника (в договірному зобов`язанні ним є страховик).

Таким чином, потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов`язань - деліктному та договірному.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки деліктне і договірне зобов`язання не є тотожними за своєю правовою природою, відповідно слід розрізняти й моменти, з яких починається перебіг позовної давності за вимогами потерпілого в кожному з таких зобов`язань.

Зокрема, якщо потерпілий звертається з вимогою до страхової компанії, він використовує своє право вимоги як кредитор у договірному зобов`язанні. У такому випадку перебіг позовної давності для такої вимоги починається з моменту, коли саме страхова компанія порушила свій обов`язок за договором, тобто коли страховик відмовився виплачувати потерпілому страхове відшкодування повністю чи частково. До такої відмови страховика відсутні підстави вважати, що страхова компанія порушила право потерпілого в договірному зобов`язанні.

Зазначений правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 29 червня 2016 року № 6-192цс16.

Натомість, якщо потерпілий приймає рішення звернутися з вимогою про відшкодування шкоди до безпосереднього заподіювача шкоди - винуватця ДТП, то він, потерпілий, виступає кредитором у деліктному зобов`язанні. Особливість деліктного зобов`язання свідчить про те, що перебіг позовної давності для вимоги потерпілого в такому випадку починається з дня скоєння ДТП, адже, як правило, саме в цей день потерпілий дізнається або повинен дізнатися про порушення свого права та про особу, що його порушила.

Саме такий правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 11 жовтня 2017 року № 6-1365цс17.

У справі, яка переглядається, судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 дізнався про порушення свого права та про особу, яка його порушила (водія, що спричинив ДТП - ОСОБА_1 02 жовтня 2012 року, тобто в день скоєння ДТП і саме із цього часу у позивача виникло право вимоги до безпосереднього заподіювача шкоди.

Натомість позов про стягнення моральної шкоди до ОСОБА_1 поданий позивачем до районного 05 липня 2017 року, тобто через 4 роки 9 місяців.

Апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що строк позовної давності не пропущено, так як сторони вживали заходів до мирного врегулювання спору шляхом отримання страхового відшкодування, намагалися вирішити питання про відшкодування позасудовому та судовому порядку, а останнє рішення суду прийняте в 2017 році.

Так, позивач до пред`явлення 05 липня 2017 року відповідного позову жодних вимог до відповідача про відшкодування моральної шкоди не пред`являв, а відповідач не вчиняв дій, які б свідчили про визнання ним вимог позивача про відшкодування саме моральної шкоди. Його позиція щодо відшкодування матеріальної шкоди також є послідовною і полягала в тому, що відповідну шкоду має відшкодовувати не він, а страховик.

В матеріалах справи (а.с.105) міститься клопотання відповідача ОСОБА_1 . викладене у відзиві на позовну заяву, про застосування наслідків спливу строків позовної давності.

Натомість позивач будь-яких поважних причин пропуску строку на звернення до суду з вимогою про відшкодування моральної шкоди не зазначив і доказів на їх підтвердження не подав.

Відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Отже, відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, суд має встановити обґрунтованість чи безпідставність позовних вимог, належним чином мотивувати свої висновки. Так, у випадку обґрунтованості позовних вимог, суд може відмовити у їх задоволенні у зв`язку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності.

Таким чином, неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи й порушення норм матеріального права відповідно до пунктів 1, 3, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України є підставами для скасування рішення суду і ухвалення судом апеляційної інстанції нового рішення про відмову в задоволенні позову з інших правових підстав.

Згідно з частиною 7 статті 141 ЦПК України якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Чернілевської Руслани Віталіївни задовольнити.

Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 29 березня 2019 року скасувати й ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди - відмовити.

Судові витрати відповідача - витрати по сплаті судового збору в сумі 1465 грн. - компенсувати за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено 10.09.2019

Головуючий:Стадник І.М.
Судді: Міхасішин І.В. Войтко Ю.Б.