ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/959/19 Справа № 215/1226/18 Суддя у 1-й інстанції - Коноваленко М.І. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2019 року м.Кривий Ріг

Справа № 215/1226/18

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання - Євтодій К.С.

сторони:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Акціонерне товариство «ДТЕК Дніпровські електромережі»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу відповідача Акціонерного товариства «ДТЕК Дніпровські електромережі» на рішення Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 вересня 2018 року, яке постановлено суддею Коноваленком М.І. у Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 21 вересня 2018 року, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «ДТЕК Дніпровські електромережі» про захист прав споживача (надалі - АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі») про визнання незаконними та скасування наказів.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідно до рішення виконавчого комітету №16 від 24.03.2016 року, йому був виданий ордер на вселення в квартиру АДРЕСА_1.

19.04.2016 року позивач був зареєстрований за вказаною адресою та при вселенні у квартиру виявив відсутність електропостачання.

Після особистих звернень до відповідача щодо укладення договору на постачання електроенергії до його квартири, в усній формі йому було відмовлено у зв'язку з тим, що за вказаною адресою є заборгованість.

19.09.2017 року позивач звернувся до відповідача з письмовою заявою про укладання договору, але відповідачем було відмовлено з причин відсутності договору найма жилого приміщення.

27.12.2017 року позивач повторно звернувся до відповідача, додавши до пакету документів копію договору найму жилого приміщення від 01.12.2017 року, а 12.01.2018 року отримав лист-відповідь, яким йому було роз'яснено про обов'язковість його звернення до КМЦОК з заявою про приєднання належної йому електроустановки, тому як, відповідно до п.1.13 Правил приєднання електроустановок до електричних мереж, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики від 17.01.2013 року, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 8 лютого 2013 за №236/22768, строк резервування потужності відбувається до 180 календарних днів. Оскільки термін фактичного від'єднання електроустановки його квартири складає більш ніж 3168 днів, йому слід звернутися до вказаної організації, яка надає послуги з приєднання в порядку, визначеному Правилами.

09.02.2018 року позивач, виконуючи вищевказані вимоги, звернувся з відповідною заявою до відповідача, але йому в усній формі було відмовлено у реєстрації заяви та запропоновано додати до заяви додаткові документи, а саме: план розташування електроустановки, із зазначенням місця розташування електроустановки, прогнозованої точки приєднання та копію будівельного паспорту для новобудов, містобудівні умови, при цьому було наголошено, що у разі погашення ним заборгованості попереднього наймача квартири, відповідач самостійно підключить електроенергію.

Вважає дії відповідача у відмові укладання з ним договору та підключення до електричних мереж неправомірними, такими, що порушують його права як споживача, у зв'язку з чим просив суд: дії відповідача, які виразилися в необґрунтованій відмові укласти з ним договір підключення та постачання електричної енергії в квартиру АДРЕСА_1, визнати неправомірними та такими, що порушили права споживача. Зобов'язати відповідача укласти з ним договір на постачання електричної енергії та підключити електроенергію у вказану квартиру. Стягнути з відповідача 2500 гривень, витрачених на правову допомогу, та остаточно визначивши суму витрат у розмірі 4760 гривень.

Рішенням Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 вересня 2018 року позовні вимоги задоволено.

Дії відповідача АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» щодо відмови в укладанні договору з ОСОБА_1 на постачання електричної енергії у квартиру АДРЕСА_1 визнано неправомірними.

Зобов'язано АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» укласти з ОСОБА_1 договір на постачання електричної енергії та підключити електроенергію у квартиру АДРЕСА_1.

Стягнуто з відповідача АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» на користь ОСОБА_1 4 760, 00 грн. витрат на правову допомогу.

Стягнуто з відповідача АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» на користь держави судовий збір у розмірі 704,80 грн.

В апеляційній скарзі відповідач АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального права. Зокрема, вказує на те, що судом було невірно застосовано положення Правил користування електричною енергією для населення та не взято до уваги, що електропостачальник не має права відмовити в укладенні договору лише у випадку, коли нова електроустановка приєднана або потужність діючої електроустановки побутового споживача збільшена в установленому законом порядку, однак у даному випадку відбулося фактичне від'єднання квартири позивача від електропостачання, у зв'язку з чим мають застосовуватися положення п. 1.13 Правил приєднання електроустановок до електричних мереж.

Крім того, судом безпідставно задоволено вимоги про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу та не взято до уваги, що надана позивачем квитанція не є належним доказом понесення таких витрат, а витрати зазначені в Акті не підлягають відшкодуванню як правнича допомога. До того ж наголошує, що адвокат приймав участь у судовому засіданні лише 30 хвилин, у зв'язку з чим вважає вимоги про стягнення витрат у сумі 4760,00 грн. необґрунтованими.

У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, позивач ОСОБА_1, від імені та в інтересах якого діє адвокат ОСОБА_6, зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Відповідач АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі», будучи завчасно належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи (а.с. 106 - 108), в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив та клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надав, що (у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України) не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_6, який заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що на підставі рішення виконавчого комітету Надеждівської сільської ради Криворізького райому Дніпропетровської області №16 від 24.03.2016 року ОСОБА_1 був виданий ордер на вселення в квартиру АДРЕСА_1 та з 19.04.2016 року позивач був зареєстрований за вказаною адресою.

25 вересня 2017 року позивач звернувся до АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» з заявою про укладення договору на підключення та постачання електричної енергії в квартиру АДРЕСА_1 однак отримав відповідь, що для укладення договору побутовий споживач має пред'явити оригінали наступних документів: паспорта, реєстраційного номера облікової картки платника податків, документ, що підтверджує право власності чи користування на об'єкт споживача (а.с. 10).

27.12.2017 позивач звернувся до АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» з заявою про укладення договору на підключення та постачання електричної енергії в квартиру АДРЕСА_1 яка належить йому по праву користування на підставі ордеру та договору найму вказаного житлового приміщення, надавши всі необхідні документи, перелічені у листі від 04.10.2017 року (а.с.5,6).

Листом АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» від 12.01.2018 року №1886/1700 позивача повідомлено про необхідність його звернення до КМЦОК із заявою про приєднання електроустановки, тому як, відповідно до п.1.13 Правил приєднання електроустановок до електричних мереж, строк резервування потужності відбувається до 180 календарних днів. Оскільки термін фактичного від'єднання електроустановки його квартири складає більш ніж 3168 днів, слід звертатися до вказаної організації, яка надає послуги з приєднання в порядку, визначеному п. 1.13, п.2.1.1 Правил (а.с.11).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що енергопостачальник, що здійснює постачання електричної енергії на закріпленій території, не маює права відмовити споживачу, об'єкти якого розташовані на цій території, в укладенні договору про користування електричною енергією.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України правочин між фізичною і юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі, за виключенням випадків, передбачених ч. 1 ст. 206 цього Кодексу.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Інші випадки визнання договору укладеним зазначені у ст.ст. 642-643 ЦК України.

Розкриваючи зміст засади свободи договору у ст. ст. 6, 627, ЦК України визначає, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору.

Разом з тим, як роз'яснив Верховний Суд України у своїй правовій позицій у справі № 6-110цс12, свобода договору, закріплена у ст. ст. 6, 627 ЦК України, яка полягає у праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, при виборі контрагентів та при погодженні умов договору, не є безмежною. У тих випадках, коли актом цивільного законодавства передбачена обов'язковість положень цього акту для сторін договору, сторони не вправі відступити від їх положень (ч. 3 ст. 6 ЦК України).

Відповідно до статті 26 Закону України «Про електроенергетику» споживання енергії можливе лише на підставі договору з енергопостачальником. Споживач енергії зобов'язаний додержуватися вимог нормативно-технічних документів та договору про постачання енергії.

Згідно з п.3 Правил користування електричною енергією для населення, затверджених Постановою Кабінету Мінстрів України від 26 липня 1999 року №1357, зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 23 серпня 2016 року №591, споживання електричної енергії здійснюється на підставі договору про користування електричною енергією між побутовим споживачем і електропостачальником, що розробляється, згідно з Типовим договором про користування електричною енергією (додаток 1).

Енергопостачальники, що здійснюють постачання електричної енергії на закріпленій території, не мають права відмовити споживачу, об'єкти якого розташовані на цій території, в укладенні договору про користування електричною енергією.

Згідно з п.7 Правил користування електричною енергією для населення, для споживання електричної енергії новий наймач (власник) квартири або іншого об'єкта повинен звернутися до енергопостачальника, для укладення договору про користування електричною енергією. Після чого енергопостачальник протягом 3 днів у містах та 7 днів у сільській місцевості підключає квартиру або об'єкт споживача до електропостачання.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та не спростовано у суді апеляційної інстанції, позивач ОСОБА_1, як новий наймач квартири АДРЕСА_1 звернувся до АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» із заявою про укладення ним договору на постачання електричної енергії в квартиру АДРЕСА_1, однак енергопостачальник не виконав вимог п.7 Правил користування електричною енергією для населення та не підключив квартиру до електропостачання, відмовивши в укладені такого договору.

Оскільки, Договір про користування електричною енергією між побутовим споживачем і електропостачальником розробляється згідно з Типовим договором про користування електричною енергією, колегія суддів дійшла висновку, що в даному випадку, свобода договору, закріплена у ст. ст. 6, 627 ЦК України, яка полягає у праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, при виборі контрагентів та при погодженні умов договору, не є безмежною та позовні вимоги про визнання незаконною відмову в укладенні договору та зобов'язання укласти договір підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем порушено вимоги Правил приєднання електроустановок до електричних мереж, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики від 17.01.2013 року, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 8 лютого 2013 за №236/22768, колегією суддів відхиляються, оскільки дані правила, які були чинними на час виникнення спору, регулюють відносини, які виникають під час приєднання новозбудованих, реконструйованих чи технічного переоснащених електроустановок (крім когенераційних установок) до електричних мереж, що в даному випадку позивачем не здійснюється.

При цьому, зазначені Правила (пункт 1.2.) визначають замовником за Договором про приєднання до електричних мереж фізичних або юридичних осіб, які письмово або іншим способом, визначеним цими Правилами, повідомили електропередавальній організації про намір приєднати до електричних мереж новозбудовані електроустановки або змінити технічні параметри діючих електроустановок внаслідок реконструкції чи технічного переоснащення, чого в даному випадку не відбулося, адже позивачем не здійснювалися реконструкція або ж технічне переоснащення квартири.

До того, колегія суддів акцентує увагу й на тому, що АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» листом від 04 жовтня 2018 року за вихідним №58581/1700 повідомило позивача про те, що для укладення Договору про постачання електричної енергії йому необхідно надати пакет документів відповідно до пункту 3 Правил користування електричною енергією для населення, а саме: паспорт, реєстраційний номер облікової картки платника податків, документ, що підтверджує право власності чи користування на об'єкт споживача (а.с. 10), а при наданні такого пакету документів в укладенні відповідного договору було відмовлено у зв'язку з недотриманням споживачем вимог Правил приєднання електроустановок до електричних мереж (а.с. 11), що свідчить про зміну позиції відповідача з даного питання та сприймається колегією суддів як намагання уникнути укладення договору.

Доводи ж АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» про те, що 27 листопада 2018 року Статут АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» затверджено у новій редакції та останнє вже не надає послуги з постачання електричної енергії, не мають правового значення для вирішення даного спору, оскільки спір між сторонами виник у квітні 2018 року, рішення суду було постановлено 21 вересня 2018 року, апеляційна скарга подана до суду 17.10.2018 року, тобто до внесення змін до Статуту АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі», а, згідно ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 367 ЦПК України і зважаючи на роз'яснення, викладені в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24.10.2008 р., під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та заявлених позовних вимог у суді першої інстанції.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення по суті позовних вимог, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

Разом з тим, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо стягнення судом з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі, який не підтверджений належними та допустимими доказами.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз'яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

Згідно положень статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов'язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно положень частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Верховний Суд у своїй постанові від 03 травня 2018 року в справі №372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат, стороні на користь якої ухвалено судове рішення.

Встановлено, що правничу допомогу у справі позивачу надавав адвокат ОСОБА_6 на підставі договору від 28 березня 2018 року (а.с. 16, 17).

До позовної заяви ОСОБА_1 було надано попередній розрахунок витрат на надання професійної правничої допомоги, розмір якої становить 4 760,00 грн., із яких: попереднє опрацювання матеріалів та законодавчої бази - 680,00 грн., підготовка правової позиції, збір документів - 1 360,00 грн., підготовка позовної заяви, інших процесуальних документів - 1 360,00 грн. судове представництво (орієнтовно) - 1 360,00 грн. При цьому, сторони погодили, що вартість однієї години роботи адвоката становить 680,00 грн. (а.с. 20).

Відповідно до квитанції № 1871 від 14 серпня 2018 року за надання професійної правничої допомоги позивач ОСОБА_1 сплатив своєму адвокату 4 760,00 грн. (а.с.19).

Згідно Акту виконаних робіт від 23 березня 2018 року, адвокатом ОСОБА_6 виконано та здано наступну роботу: попереднє опрацювання матеріалів та законодавчої бази (1 година) - 680,00 грн., підготовка правової позиції, збір документів (дві години) - 1 360,00 грн., підготовка позовної заяви, інших процесуальних документів (дві години) - 1 360,00 грн. судове представництво (орієнтовно дві години) - 1 360,00 грн. (а.с. 20).

Згідно ж матеріалів справи, адвокат ОСОБА_6 приймав участь у судовому засіданні лише 30 хвилин (а.с. 56-58), тобто за такі послуги підлягають відшкодуванню витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 340,00 грн., виходячи з вартості роботи адвоката за одну годину, узгоджену сторонами - 680,00 грн.

Будь-яких доказів на підтвердження не співмірності інших витрат позивача на правничу допомогу відповідач АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі», ані суду першої, ані суду апеляційної інстанції не надавав, клопотання про зменшення витрат на оплату правничої дороги адвоката, у зв'язку з їх не співмірністю, не заявляв.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача, неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, у зв'язку з чим апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - зміні, на підставі п.1 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, в частині стягнутих з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу, з вищенаведених підстав.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, п. 1 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача Акціонерного товариства «ДТЕК Дніпровські електромережі» - задовольнити частково.

Рішення Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 вересня 2018 року змінити, зменшивши розмір стягнутих з Акціонерного товариства «ДТЕК Дніпровські електромережі» на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу з 4 760 гривень 00 копійок до 3 740 (трьох тисяч семисот сорока) гривень 00 (нуль) копійок.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 30 січня 2019 року.

Головуючий:

Судді: