Постанова

Іменем України

21 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 234/15212/15

провадження № 61-34393св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Сімоненко В. М., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Український бізнес Банк»

в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Український бізнес Банк» Білої Ірини Володимирівни,

представник позивача - Герасимчук ІгорАнатолійович,

відповідач - ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Український бізнес Банк» на рішення апеляційного суду Донецької області від 20 липня 2017 року у складі колегії суддів: Жданової В. С.,

Кануріної О. Д., Санікової О. С.,

ВСТАНОВИВ :

У серпні 2015 року уповноважена особа Фонд гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічне акціонерне товариство «Український бізнес Банк» (далі ПАТ «Укрбізнесбанк», банк) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6, в якому просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі

127 774 грн, яка складається з: заборгованість за кредитом

117 127,01 грн, заборгованість за відсотками 5071,73 грн, заборгованості по щомісячній комісії 5575,50 грн.

Позов мотивовано тим, що 18 червня 2013 року між сторонами укладено договір про надання довгострокового кредиту, згідно умов якого

ОСОБА_6 отримала кредит у розмірі 132 750 грн строком користування з 18 червня 2013 року по 17 червня 2020 року включно, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 07,00% на рік.

Позичальник порушив взяті на себе зобов'язання за кредитним договором, у зв'язку з чим утворилась заборгованість, яка станом

на 25 серпня 2015 рокустановить суму у розмірі 127 774 грн та складається із заборгованості за кредитом у розмірі 117 127,01 грн, заборгованості за відсотками у розмірі 5071,73 грн та заборгованості по щомісячній комісії - 5575,50 грн, яку банк просив стягнути з відповідача в судовому порядку.

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області

від 05 лютого 2016 року у складі судді Склярова В. В. позов задоволено у повному обсязі.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь банку заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 127 774,24 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що між сторонами укладено кредитний договір, відповідно до якого позичальник ОСОБА_6 отримала кредит на суму 132 750 грн зі сплатою 7 % за користування кредитом та сплатою щомісячно комісії за супровід кредитного договору. Оскільки відповідач взяті на себе зобов'язання виконувала неналежним чином утворилась заборгованість у загальному розмірі 127 774 грн, яка підлягає стягненню в судовому порядку.

Рішенням апеляційного суду Донецької області від 20 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 задоволено частково. Рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_6 суми заборгованості по щомісячній комісії за кредитним договором скасовано з ухваленням у цій частині нового рішення про відмову у задоволенні цих вимог.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ПАТ «Український бізнес банк» заборгованість за кредитним договором від 18 червня 2013 року в загальному розмірі 122 198,74 грн, з яких: заборгованість за кредитом -

117 127,01 грн, заборгованість за відсотками - 5071,73 грн. Стягнуто з ОСОБА_6 в дохід держави судовий збір у розмірі 1222 грн.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення заборгованості за основним боргом у розмірі 105 416,08 грн, суми простроченої заборгованості 11 710,93 грн та заборгованості по процентам у розмірі 5071, 73 грн, оскільки вказана заборгованість підтверджується наявними в матеріалах справи доказами та не спростована під час розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції виходив з того, що при зверненні до суду з позовом про стягнення заборгованості, позивач визначив розмір заборгованості станом на 25 серпня 2015 року і при ухваленні рішення судом першої інстанції перевірялась правильність нарахування заборгованості на вказану дату. Та обставина, що відповідач проводила погашення боргу після винесення судового рішення 05 лютого 2016 року і фактично погасила заборгованість, на висновки суду першої інстанції щодо заборгованості станом на 25 серпня 2015 року не впливає. Надані відповідачем квитанції про погашення боргу є підставою для проведення звірки з позивачем щодо виконання зобов'язань за договором або для державного виконавця для підтвердження факту погашення боргу після винесення судового рішення.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог банку про стягнення з відповідача щомісячної комісії за супровід кредитного договору у розмірі 0,7% від суми кредиту, суд апеляційної інстанції виходив з того, що встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, банк нарахував оплату за послуги, що супроводжують кредит, а саме - за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним, тому нарахована банком сума по комісії у розмірі 5575 грн не підлягає стягненню з відповідача.

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Український бізнес Банк», посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального та порушення норм процесуального права в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення щомісячної комісії просить скасувати ухвалене апеляційним судом рішення в оскаржуваній частині із залишенням в силі рішення суду першої інстанції про задоволення даних вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідач належним чином не виконувала взятих на себе зобов'язань щодо погашення кредиту. Апеляційний суд належним чином не дослідив докази та умови, укладеного між сторонами кредитного договору, з якими у повній мірі погодився позичальник, у зв'язку з чим позивач на підставі цих умов має право на комісію за супровід кредитного договору.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, справу витребувано із суду першої інстанції.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального

кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення

змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У червні 2018 року справу передано Верховному Суду.

Інші учасники судового процесу не скористалися правом подати відзив на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Рішення апеляційного суду оскаржується лише в частині відмови у стягненні комісії за супровід кредитного договору. В іншій частині рішення апеляційного суду не оскаржується, тому у касаційному порядку не переглядається.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Установлено, що пунктом 4.3, укладеного між сторонами кредитного договору встановлено, що позичальник щомісячно сплачує банку не пізніше останнього числа поточного місяця комісію за супровід кредитного договору у розмірі 0,7% від суми кредиту. Згідно графіка погашення сума комісії щомісячно складає 929,25 грн.

Згідно додатку №4 до договору від 18 червня 2013 року, платежами за надані супутні послуги є обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, комісія за надання кредиту, страхування, послуги нотаріусів, інші послуги.

За змістом Частин четвертої, п'ятої статті 11, статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною, а у відповідності до частини восьмої статті 18 Закону (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.

Умови кредитного договору, які передбачають стягнення зі споживача щомісячної комісії є нікчемними та не потребують визнання недійсними.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

У пункті пунктом 4.3 кредитного договору, не зазначено, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу, при цьому відповідач нараховував комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за обслуговування кредиту, за надання кредиту, страхування, послуги нотаріусів, інші послуги, такі умови призводять до зміни у витратах позичальника, що є незаконним в силу частини п'ятої статті 11, частин першої, другої, п'ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Суд апеляційної інстанції дав належну оцінку умовам, укладеного між сторонами договору, зокрема пункту 4.3, яким передбачено щомісячну сплату банку комісії за супровід кредитного договору, правильно застосував наведені вище норми матеріального права до цих правовідносин та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача нарахованої банком заборгованості по щомісячній комісії, оскільки встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, банк нарахував оплату за послуги, що супроводжують кредит, а саме - за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним.

Доводи касаційної скарги банку вказаних висновків не спростовують та ґрунтуються на власному трактуванні змісту умов кредитного договору, якими передбачено щомісячну сплату комісію за супровід кредиту та послуг, за надання яких ця комісія нараховувалась.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах, які безпосередньо стосуються правильності застосування місцевим та апеляційним судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв'язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Український бізнес Банк» залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Донецької області від 20 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В. М. Сімоненко

І. М. Фаловська