Справа № 307/2980/18
Провадження № 2/307/212/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 лютого 2019 року м. Тячів

Тячівський районний суд , Закарпатської області

в складі головуючого - Чопик В.В.

при секретарі - Олексій Я.В.

з участю позивача: ОСОБА_1, його представника ОСОБА_2

відповідача: ОСОБА_3, її представника ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Тячів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні будинком шляхом виселення.

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом до ОСОБА_3

Свої вимоги обґрунтовує тим, що з відповідачкою він перебував в зареєстрованому шлюбі з 21 травня 1994р. 23 лютого 2017р. Тячівським районним судом шлюб між ними розірвано. До цього більше 10 років з відповідачкою вони не проживали і шлюбні стосунки були припинені. Відповідачка зареєстрована в будинку своїх батьків - в с. Вонігово вул. Травнева, 10 Тячівського району, однак продовжує проживати в його будинку в с. Теребля вул. Грушевського, 2 Тячівського району. Будинок № 2 по вул. Грушевського с. Теребля Тячівського району на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 20.02.2017 р., виданого державним нотаріусом Тячівської державної нотаріальної контори ОСОБА_5, належить йому, як спадкове майно. Відповідачка не являється членом його сімї, однак продовжує проживати в його будинку, робить йому скандали, безпідставно викликає на нього поліцію, нищить і псує його майно.

Посилаючись на ст. ст. 317, 31, 321, 391 ЦК України та постанову Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі № 6-92цс15 стверджує, що відповідачка перешкоджає йому в повній мірі реалізувати своє право власності, його права підлягають захисту відповідно до ст. 391 ЦК України. Така правова позиція була викладена Верховним Судом у справі № 583/3745/16-ц від 22.08.2018 р.

Тому просить усунути йому перешкоди у володінні та розпорядженні належним йому житловим будинком за адресою с. Теребля, вул.. Грушевського, 2 шляхом виселення ОСОБА_3 з нього.

У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просять їх задовольнити.

Відповідач та її представник у судовому засіданні проти задоволення позову заперечили.

Свої заперечення обґрунтовують тим, що 21.05.1994 року було зареєстровано шлюб між відповідачем та позивачем, який було розірвано рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 23.02.2017 року. В шлюбі у них народилося двоє дітей ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та повнолітня дочка ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2. З 1994 року і по сьогоднішній день, вона разом з неповнолітньою дочкою, яку і виховує, проживає в будинку за адресою с. Теребля, вул. Грушевського, 2, який належить на праві власності позивачу, який, вона за попередньою згодою всіх дорослих членів сімї позивача (мама, батько) переїхала жити в 1994 році та продовжує і по сьогоднішній день проживати в ньому, як член сімї позивача. З моменту вселення в 1994 року, вона спільно з ним вела господарство і доглядала за хворими батьками позивача та приймала участь при проведенні поточних ремонтів будинку. В тому числі і після розірвання шлюбу з відповідачем. На даний час у звязку з тим, що вона являється інвалідом третьої групи, що стверджується Довідкою МСЕК від 26.04.2018 року, вона не може працевлаштуватися. Факт її постійного проживання в будинку позивача стверджується актом обстеження матеріально-побутових умов № 256 від 29.10.2018 року, довідкою про склад сімї № 1322 від 9.10.2018 року які видані Тереблянською сільською радою та довідкою МСЕК від 26.04.2018 року. Позивачем в позовній заяві зазначається, що вона не являється членом його сім ї, однак продовжую проживати в його будинку, робить йому скандали, безпідставно викликає на нього поліцію, нищить і псує його майно. Вказані обставини вважає безпідставними та необґрунтованими і такими що спростовуються її характеристикою виданою Тереблянською сільською радою від 29.10.2018 року, в якій зазначено, вона на території сільської ради порядок не порушує та добре ведеться в побуті та громадських місцях. Разом з тим, за час проживання в селі скарг на її поведінку не поступало, та адміністративної чи кримінальної відповідальності не притягувалася. Інших доказів в обґрунтування даної позовної вимоги позивачем не надано і такі жодними належними, допустимими та достатніми доказами не підтверджується. Також звертають увагу на те, що вона не має іншого житла, попри те, що вона зареєстрована будинку покійної матері в с. Вонігово, де на даний час проживає вітчим та брат з дружиною та двома дітььми, що стверджується довідкою виданою виконкомом Вонігівської сільської ради № 1200 від 10.2018 року.

Тому просять суд в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Правом власності, згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 321 ч. 1 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У судовому засіданні встановлено, що будинок № 2 по вул. Грушевського с. Теребля Тячівського району на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 20.02.2017 р., виданого державним нотаріусом Тячівської державної нотаріальної контори ОСОБА_5, належить позивачу, як спадкове майно.

Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 21 травня 1994 р., який рішенням Тячівського районного суду від 23 лютого 2017 р. розірвано.

Від шлюбу у них народилося двоє дітей ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та повнолітня дочка ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2.

Відповідачка зареєстрована в будинку своїх батьків - в с. Вонігово вул. Травнева, 10 Тячівського району, однак з часу одруження з позивачем проживає в будинку позивача в с. Теребля вул. Грушевського, 2 Тячівського району, що підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов № 256 від 29.10.2018 року, довідкою про склад сімї № 1322 від 9.10.2018 року які видані Тереблянською сільською радою.

Відповідно до ч. 2 ст. 156 ЖК УРСР за згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідачка вселилилася у спірний будинок з ініціативи її чоловіка, як член сімї позивача (як дружина).

Вказане свідчить про правомірність вселення ОСОБА_1 у спірний житловий будинок як члена сімї позивача, у звязку з чим у неї виникло право користування даним житлом (житловий сервітут), а відтак припинення цього права можливе лише з підстав передбачених ст. ст. 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

З наведеного слідує, що право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права власності на це майно.

За таких обставин, виникнення права членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок. Тобто права членів сім'ї власника будинку на користування об'єктом власності є похідними від прав самого власника.

Згідно ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

При цьому, як встановлено судом ОСОБА_1 після розірвання шлюбу з дітьми продовжила проживати у будинку позивача, і там проживає і на даний час, тому з підстав, передбачених ст. 156 ЖК УРСР та ст. 405 ЦК України, припинення права користування ОСОБА_1 є неможливим.

Відповідно до ст. 157 ЖК УРСР членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Згідно ст. 116 цього Кодексу якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи вищенаведене та те, що позивачем обставини систематичного порушення правил співжиття не доведені належними та допустимими доказами, а саме по собі припинення сімейних відносин з власником будинку не є підставою для виселення відповідача із займаного приміщення, тому суд приходить до висновку, що позовна вимога про усунення перешкод у користуванні належним йому будинком № 2 по вул. Грушевського у с. Теребля Тячівського району Закарпатської області шляхом виселення ОСОБА_3 до задоволення не підлягає.

На підставі наведеного та керуючись ст. 41 Конституції України, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст. ст. 317 ч. 1, 319 ч. 1, 321 ч. 1, 391, 405 ЦК України, ст. ст. 116, 150, 156, 157 ЖК України, ст. ст. 12, 13, 76-83, 258-259, 265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні будинком шляхом виселення - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до апеляційного суду Закарпатської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1, місце проживання ІНФОРМАЦІЯ_3.

Відповідач: ОСОБА_3, місце проживання ІНФОРМАЦІЯ_3.

Повний текст рішення виготовлено 21.02.2019 р.

Суддя: В.В. Чопик