Постанова

Іменем України

26 червня 2019 року

м. Київ

справа № 522/22331/15-ц

провадження № 61-13049св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В. (суддя-доповідач),

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С.,

Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 жовтня 2016 року у складі судді Кравчук Т. С. та рішення Апеляційного суду Одеської області від 20 червня 2017 року у складі колегії суддів: Плавич Н. Д., Вадовської Л. М., Ващенко Л. Г.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння, відшкодування майнової шкоди.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що вона є спадкоємцем ОСОБА_6 , після смерті якої відкрилася спадщина, до складу якої входить нерухоме майно - квартира АДРЕСА_1 . Квартира на праві власності належала ОСОБА_7 , ОСОБА_8 і ОСОБА_6 у рівних частинах на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства Виконавчого комітету Одеської міської ради 11 серпня 1993 року за № 11-1239, зареєстрованого Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» (далі - КП «ОМБТІ та РОН»). ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_6

Після смерті ОСОБА_6 вона звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та дізналася, що за своє життя власники спірної квартири нібито розпорядилися своєю власністю. На підставідоговору дарування від 23 вересня 2006 року ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 (дарувальники) подарували, а ОСОБА_2 прийняв безоплатно в дар у власність належну їм квартиру АДРЕСА_1 . Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Смалій Г. М. На підставі договору купівлі-продажу від 28 квітня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Димерлій О. М., ОСОБА_2 продав ОСОБА_3 спірну квартиру. На підставі договору купівлі-продажу від 16 червня 2015 року,посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Харитоновою Т. Є., ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_4 купив цю квартиру. Посилалася на те, що договір дарування від 23 вересня 2006 року взагалі не укладався, оскільки ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 до кінця життя проживали у цій квартирі.

Посилаючись на викладене, позивач просила визнати недійсним договір купівлі-продажу від 28 квітня 2015 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , зареєстрований у реєстрі за № 610, витребувати у останнього набувача ОСОБА_4 з чужого незаконного володіння на її користь спірну квартиру та стягнути на її користь майнову шкоду у сумі 500 000,00 грн.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 21 жовтня 2016року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 28 квітня 2015 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Димерлій О. М., зареєстрований у реєстрі за № 610. Витребувано з чужого незаконного володіння у останнього набувача ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 . У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив із того, що договір дарування від 23 вересня 2006 року, згідно з яким ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 подарували ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 є нікчемним правочином, оскільки нотаріальна діяльність приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Смалій Г. М., який посвідчував цей договір припинена відповідно до наказу Головного управління юстиції у м. Києві від 11 червня 2007 року № 271/02; із копій реєстру для реєстрації нотаріальних дій нотаріуса за 2006 рік встановлено, що 23 вересня 2006 року є записи про вчинені нотаріальні дії за реєстровим № 1676-680 від імені інших осіб; нотаріальна дія за реєстровим № 1693 у цей день не вчинялася. Крім того, здійснена 24 квітня 2015 року державним реєстратором Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Одеської області реєстрація права власності на спірну квартиру за ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 23 вересня 2006 року є незаконною та суперечить Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868, що діяв на час проведення цієї реєстрації, так як договір дарування від 23 вересня 2006 року не був зареєстрований у Державному реєстрі правочинів та не пройшов державної реєстрації права власності в КП «ОМБТІ та РОН». Квартира вибула з володіння ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не з їхньої волі, то вона підлягає витребуванню від добросовісного набувача ОСОБА_9 . При цьому наявні в матеріалах справи докази та встановлені на їх підставі обставини справи не підтверджують сукупність необхідних складових для притягнення відповідачів до цивільної відповідальності, а отже, не дають і достатніх правових підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення матеріальної шкоди.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 20 червня 2017року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив із того, що у матеріалах справи є Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, згідно з якою станом на 24 квітня 2015 року, тобто за чотири дні до укладання угоди з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 зареєстрував своє право власності на спірну квартиру. Після укладання договору купівлі-продажу від 28 квітня 2015 року право власності нового власника на спірну квартиру ОСОБА_3 зареєстровано у передбаченому законом порядку. Державна реєстрація права власності ОСОБА_3 на спірну квартиру, згідно з вимогами Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» проведена державним реєстратором прав на нерухоме майно - приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Димерлій О. М. 28 квітня 2015 року, номер запису про право власності 9518512. Визнавши недійсним договір купівлі-продажу від 28 квітня 2015 року і витребувавши квартиру у останнього набувача, судом не прийнято до уваги, що на теперішній час є неоспореним договір дарування від 23 вересня 2006 року. Крім того, винаприватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Смалій Г. М. у посвідченні договору дарування вироком суду, який є чинним, не підтверджується.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги

У серпні 2017 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 жовтня 2016 року та рішення Апеляційного суду Одеської області від 20 червня 2017 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Вказує на те, що з відомостей, розміщених на офіційному веб-сайті Міністерства внутрішніх справ України за адресою http://wanted.mvs,gov.ua/passport/ на пошуковому ресуpci, який є копією офіційної бази МВС України, в розділі «Пошук паспорта громадянина України серед викрадених та втрачених» паспорт серії НОМЕР_1 значиться серед викрадених та втрачених із 09 жовтня 2012 року, про шо внесено відомості Дніпровським управлінням поліції ГУНП в м. Києві. Hi судом першої інстанції, ні судом апеляційної інстанції не досліджено оригінал договору дарування від 23 вересня 2006 року, який викладено на бланку ВЕВ № 669494 та нібито посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Смалій Г. М. та зареєстровано за № 1693.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, та надано строк для подання заперечень на касаційну скаргу.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 грудня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2018 року зазначену справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

За змістом статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду апеляційної інстанцій скасуванню, а рішення суду першої інстанції в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу від 28 квітня 2015 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Димерлій О. М., - скасуванню з ухваленням нового рішення в цій частині про відмову у задоволенні позову. В іншій частині рішення суду першої інстанції підлягає залишенню в силі.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 по 1/3 частини на підставі свідоцтва про право власності на житло, Управлінням житлово-комунального господарства Виконавчого комітету Одеської міської ради 11 серпня 1993 року за № 11-1239, зареєстрованого в КП «ОМБТІ та РОН» 19 серпня 1993 року в книзі 17 пр.стр. 55, р № 224.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_8

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_7

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_6 .

Відповідно до спадкової справи № 18/2014 щодо майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 , заведеної приватним нотаріусом Одеської міського нотаріального округу Димерлій О. М., із заявою про прийняття спадщини звернулися: 19 листопада 2014 року ОСОБА_10 , як двоюрідний брат померлої, та ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_1 , як тітка померлої.

Під час встановлення спадкової маси після смерті ОСОБА_6 , стало відомо, що 23 вересня 2006 року ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 подарували належну їм на праві власності квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_2 , посвідчивши договір у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Смалій Г. М. за реєстровим номером № 1693.

На підставі договору купівлі-продажу від 28 квітня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Димерлій О. М., ОСОБА_2 продав ОСОБА_3 . квартиру АДРЕСА_1 .

16 червня 2015 року ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Харитоновою Т. Є., придбав спірну квартиру.

Згідно з листом Міністерства юстиції України від 08 грудня 2015 року № 2382/26879-0-26-15/13 повідомлено, що проведеною перевіркою встановлено: нотаріальна діяльність приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Смалій Г. М. припинена відповідно до наказу Головного управління юстиції у м. Києві від 11 червня 2007 року № 271/02; із копій реєстру для реєстрації нотаріальних дій приватного нотаріуса Смалій Г. М. за 2006 рік встановлено, що 23 вересня 2006 року є записи про вчинені нотаріальні дії за реєстровим № 1676-680 від імені інших осіб; нотаріальна дія за реєстровим № 1693 у цей день не вчинялася.

Нормативно-правове обґрунтування

Згідно зі статтею 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 цього Кодексу за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до частини другої статті 209 ЦК України нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису.

Згідно з частиною першою статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Частиною першою статті 236 ЦК України визначено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

З підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню.

Нікчемний договір не породжує тих прав і обов`язків, настання яких бажали сторони, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред`являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому.

Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Отже, Верховний Суд приходить висновку про те, що договір дарування від 23 вересня 2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Смалій Г. М. за реєстровим номером № 1693, згідно з яким ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 подарували належну їм на праві власності квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_2 ,є нікчемним, оскільки нотаріус не вчиняв посвідчення цього договору.

Висновок суду апеляційної інстанції про те, що винаприватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Смалій Г. М. у посвідченні договору дарування вироком суду, який є чинним, не підтверджується, не ґрунтується на вимогах законодавства, оскільки із копій реєстру для реєстрації нотаріальних дій приватного нотаріуса Смалій Г. М. за 2006 рік встановлено, що 23 вересня 2006 року є записи про вчинені нотаріальні дії за реєстровим № 1676-680 від імені інших осіб; нотаріальна дія за реєстровим № 1693 у цей день не вчинялася, а отже,враховуючи встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставин цієї справи, Верховний Суд робить висновок, що договір дарування квартири є нікчемним.

Верховний Суд не погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про те, що не можуть бути задоволені вимоги позивача про визнання недійсним наступного правочину - договору купівлі-продажу квартири, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та витребування майна із чужого незаконного володіння у зв`язку з тим, що на теперішній час є неоспореним договір дарування від 23 вересня 2006 року.

Із матеріалів справи убачається, що ОСОБА_1 у своїй позовній заяві та в інших процесуальних документах, що були подані до суду, посилалася на нікчемність договору дарування для обґрунтування інших заявлених нею вимог, а тому суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача.

Враховуючи викладене, Верховний Суд приходить до висновку про те, що рішення суду апеляційної інстанції є незаконним та необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального права, які регулюють загальні положення про правочини.

Щодо задоволених вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 28 квітня 2015 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року, частини першої статті 16 ЦК Україникожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК Українивизначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Крім того, відповідно до частини першої статті 11 ЦК Україницивільні права та обв`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Частиною другою цієї ж статті передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків можуть бути як правочини (пункт 1), так і інші юридичні факти (пункт 4).

У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань).

Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника. Визначаючи вид вимоги, особа може зіткнутися з проблемою, коли одні й ті ж самі протиправні дії породжують виникнення різних цивільно-правових вимог до одного й того ж суб`єкта. Задоволення хоча б однієї з них позбавляє можливості пред`явлення іншої.

Отже, з`являється декілька шляхів досягнення кінцевої мети - відновлення порушеного права або захисту інтересу. Таке явище називається сompetition of claims (конкуренція позовів).

Конкуренція позовів, якщо її трактувати буквально, є конкуренцією суб`єктивних цивільних прав (прав вимоги до порушника), що існують в рамках захисних цивільних правовідносин (складають зміст захисних зобов`язань) і реалізуються в судовому порядку, в результаті чого відбувається застосування відповідного способу захисту права чи інтересу.

Сенс такої конкуренції полягає у тому, що позивач має можливість обирати більш вигідний позов і долати обмеження, встановлені щодо іншої вимоги, яка ґрунтується на тих же самих фактах.

У випадку конкуренції складається нетипова для цивільного права ситуація, коли в результаті однієї й тієї ж самої протиправної поведінки виникають і паралельно існують декілька суб`єктивних прав, які мають одне і те ж саме призначення. Реалізація одного з таких прав призводить до припинення іншого, оскільки інтерес, що ним опосередковується, задовольняється в повному обсязі при здійсненні іншого конкуруючого права.

Конкуренція позовів існує там, де декілька позовів об`єднуються спільним для них всіх юридичним інтересом (de eadem re), який задовольняється здійсненням вже одного з цих позовів, що усуває ео ipso (внаслідок цього) усі інші як безцільні.

Вектори конкуруючих прав є однонаправленими і паралельними - права належать одній особі і спрямовані на задоволення одного й того ж самого інтересу. Задоволенням однієї з цих конкуруючих вимог знищувалася інша вимога, так як уявлялося неприпустимим двічі задовольняти один і той же інтерес.

Для захисту своїх майнових інтересів власник або суб`єкт іншого речового права може використовувати вимоги про визнання недійсною угоди з відчуження належної йому речі (якщо мова йде про оспорюваний правочин) або про застосування наслідків недійсності правочину (якщо мова йде про вчинення нікчемного правочину). В обох випадках загальним наслідком вчинення недійсної угоди стане реституція, яка полягає, зокрема у поверненні конкретної речі (предмета угоди) первинному власнику.

Очевидно, що якщо спір стосується правочину, укладеного самим власником, то його відносини з контрагентом мають договірний (зобов`язальний) характер, що зумовлює і можливі способи захисту його прав. Але якщо контрагент власника за недійсним правочином здійснив потім відчуження отриманої від власника речі третій особі, то у відносинах з таким новим набувачем колишній власник може використовувати тільки речово-правові способи захисту, бо вони не перебували у договірних (зобов`язальних) відносинах один з одним.

У окремих випадках колишні власники, отримавши відмову в задоволенні своїх речово-правових вимог про повернення їм майна, що перебуває у нових власників, які придбали його в результаті правочинів, оспорюють самі ці правочини, посилаючись на недійсність першого правочину з ланцюжка таких правочинів (укладених за їх участю як відчужувачів спірної речі).

Проте застосування реституції почергово до усіх правочинів відчуження майна іншим особам в результаті позбавить добросовісного набувача гарантій дотримання його прав, закріплених у статті 388 ЦК України, що є неприпустимим.

У справі, рішення якої є предметом перегляду, відбувається поєднання різних способів захисту прав спадкоємця: позивач заявляє зобов`язальну по суті вимогу (про реституцію речі) на підставі визнання недійсною угоди, укладеної без волевиявлення власників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 із третіми особами ( ОСОБА_2 ), тоді як у цих цілях їй надано право на віндикаційний (речово-правовий) позов.

Задоволення вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 28 квітня 2015 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не зумовить бажаних для неї наслідків - повернення квартири АДРЕСА_1 , оскільки після першого правочину ще двічі змінилися її набувачі. Таким чином, спосіб захисту, який обрала позивач у частині вимог про визнання недійсним наступного після вчинення нікчемного правочину (договору дарування) договору купівлі-продажу, є неефективним, цей спосіб не відповідає завданням цивільного судочинства - ефективному захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів особи.

Прикметно зазначити, що застосування у спірних правовідносинах речово-правового механізму повернення майна (віндикації) забезпечить захист прав та інтересів не тільки позивача як спадкоємця, а й добросовісних набувачів, які є також учасниками цивільного обороту. В іншому разі для широкого кола добросовісних набувачів, які виявили при укладенні договорів добру волю, розумну обачність, буде існувати ризик неправомірної й несправедливої втрати майна, яке може бути витребувано у них у порядку реституції. Така незахищеність прав добросовісних набувачів суперечить Конституції України та свободі договору.

Щодо задоволених вимог ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння

У статті 41 Конституції України, статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником правочину.

Виникнення права на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, за наявності яких за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення частини першої статті 388 ЦК України застосовуються як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Оскільки відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на витребування майна від добросовісного набувача, передбачене статтею 388 ЦК України, переходить до спадкоємців власника.

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов правильного висновку про те, що спірне нерухоме майно вибуло із власності ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , у тому числі позивача як спадкоємця після смерті ОСОБА_6 , поза її волею, що підтверджено належними та допустимими доказами, унаслідок чого вона має право на витребування цього майна із чужого незаконного володіння ОСОБА_4 .

Таким чином, узагальнюючи викладене, Верховний Суд дійшов висновку про те, що правочин про відчуження квартири від 23 вересня 2006 року є нікчемним, а отже, позивач як спадкоємець наділена правом витребувати майно від добросовісного набувача без визнання за рішенням суду цього та наступних правочинів недійсними. Оскільки добросовісність набуття майна можлива лише тоді коли майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати, наслідком правочину, здійсненого з таким порушенням, є не двостороння реституція, а витребування майна із незаконного володіння (віндикація). Отже, право особи, яка вважає себе власником майна, підлягає захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача із використанням правового механізму, встановленого статтею 388 ЦК України.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що наявні підстави для скасування рішення суду апеляційної інстанції та рішення суду першої інстанції в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу від 28 квітня 2015 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Димерлій О. М., з ухваленням нового рішення в цій частині про відмову у задоволенні позову. В іншій частині рішення суду першої інстанції підлягає залишенню в силі.

Щодо розподілу судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, з ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі по 1 218,00 грн із кожного.

Керуючись статтями 141, 406, 409, 411, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Одеської області від 20 червня 2017 року скасувати.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 жовтня 2016 року в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу від 28 квітня 2015 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Димерлій О. М., зареєстрованого у реєстрі за № 610, скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу відмовити.

В іншій частині рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 жовтня 2016 року залишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі по 1 218,00 грн із кожного.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

Г. І. Усик