Дата документу 19.02.2019 Справа № 325/946/18-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 325/946/18
Провадження №22-ц/807/856/19
Головуючий в 1-й інстанції Діденко Є.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2019 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаОСОБА_1
суддів:ОСОБА_2, ОСОБА_3,
секретарОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 31 жовтня 2018 року, ухвалене у смт. Приазовське (повний текст рішення складено 05.11.2018 року) у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, треті особи: ОСОБА_7, Приазовська районна державна адміністрація Запорізької області, Новомосковська районна державна адміністрація Дніпропетровської області про позбавлення батьківських прав та встановлення піклування,-

В С Т А Н О В И В:

27.06.2018 року до суду надійшла позовна заява неповнолітньої ОСОБА_5, в якій вона просила позбавити батьківських прав її матір ОСОБА_6 відносно себе, і призначити ОСОБА_8 її піклувальником. Позов обґрунтований тим, що неповнолітня ОСОБА_5 з народження, протягом 15 років, проживає разом зі своєю бабусею ОСОБА_7 (матірю ОСОБА_6О.), яка її виховує і утримує, тобто виконує роль матері. В свою чергу її мати ОСОБА_6 життям позивачки не цікавиться, не приїжджає, не телефонує, не виявляє бажання спілкуватись і піклуватись про позивачку. В кінці грудня 2016 року вона приїхала до матері в с. Гамівку Приазовського району, але відносини не склались і в березні 2017 року вона втекла до бабусі. Вже протягом десяти років мати не здійснює утримання позивачки, внаслідок чого в 2013 році бабуся звернулась до суду і з матері були стягнуті аліменти на моє утримання. Станом на день подання позову, мати має заборгованість по аліментам в сумі 19000 грн. Крім того, за злісне ухилення від сплати аліментів мати засуджувалась вироком суду. На сьогоднішній день у матері інша сімя, з вітчимом вона у шлюбі з 2006 року, та має ще двох дітей - ОСОБА_4 і Микиту. Матері відомо місце проживання позивачки, і бабусею не чинились перешкоди у спілкуванні, але мати не бажає спілкуватись із дочкою. Все викладене свідчить, що відповідачка ухиляється від виконання своїх батьківських обовязків, що підтверджується письмовими доказами, і дає підстави для позбавлення її батьківських прав. Крім того, наявність у ОСОБА_6 батьківських прав негативно позначається на житті позивачки, яка без неї не може вчиняти ряд дій цивільно-правового характеру, зокрема, отримання паспорту, реєстрації місця проживання, вступ до навчального закладу та інше.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 31 жовтня 2018 року в задоволенні позову неповнолітньої ОСОБА_5 до ОСОБА_6, треті особи: ОСОБА_7, Приазовська районна державна адміністрація Запорізької області, Новомосковська районна державна адміністрація Дніпропетровської області, про позбавлення батьківських прав та встановлення піклування, відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити в повному обсязі позовні вимоги.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що позивачем надано належні докази на підтвердження своїх позовних вимог, в той час, як відповідачкою в спростування позиції позивача щодо умисного ухилення від виконання батьківських обовязків у відношенні неповнолітньої ОСОБА_5 будь яких доказів надано не було. Відповідачка з позивачкою тривалий час живе окремо, участі у її вихованні не приймає, медичний догляд не забезпечує, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, не займається підготовкою до самостійного життя, натомість все це в повному обсязі виконує бабуся позивачки ОСОБА_7 Судом першої інстанції при ухваленні рішення було проігноровано інтереси дитини, яка є позивачкою у справі. Наслідком відмови у задоволенні позову стало, фактичне позбавлення судом дитини гарантованого державою матеріального забезпечення, яке матір здійснювати не може.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_6 є матірю неповнолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

ОСОБА_7 є бабусею неповнолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, і матірю відповідачки ОСОБА_6

Заочним рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09.10.2013 року з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 стягнуті аліменти на утримання неповнолітньої ОСОБА_5 в розмірі 500 грн. щомісячно.

Рішенням Приазовського районного суду Запорізької області від 30 липня 2014 року відповідач ОСОБА_6 за позовом ОСОБА_7 позбавлена батьківських прав відносно її неповнолітньої дочки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Приазовського районного суду Запорізької області від 18 серпня 2016 року ОСОБА_6 за її позовом до ОСОБА_7 та Приазовської районної державної адміністрації поновлена в батьківських правах відносно її неповнолітньої дочки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Після поновлення в батьківських правах, з грудня 2016 року по березень 2017 року ОСОБА_5 проживала разом з відповідачкою ОСОБА_6 в с. Гамівка Приазовського району Запорізької області, разом з сестричкою ОСОБА_4 і вітчимом.

Під час спільного проживання між матірю і дитиною не склались відносини, вони не змогли порозумітись, оскільки дитина змінила звичне для неї оточення, не змогла знайти спільну мову з вітчимом (чоловіком ОСОБА_6О.), дитині здавалось, що мати любить її менше, ніж сестру ОСОБА_4. В результаті виниклого конфлікту, ОСОБА_5 за її власним бажанням повернулась до бабусі ОСОБА_7, і з 15 квітня 2017 року дитина знову почала проживати разом з бабусею ОСОБА_7, спочатку на території Приазовського району Запорізької області для того, щоб закінчити школу, а з вересня 2017 року вони повернулись до смт. Гвардійське Новомосковського району Дніпропетровської області, де мешкають і на даний час.

20.04.2017 року ОСОБА_6 склала заяву, в якій дозволила тимчасове проживання дитини разом з бабусею ОСОБА_7

Як свідчать надані документи (а.с. 21, 22, 31, 37, 38 158-161) ОСОБА_7 добре піклується про ОСОБА_5, забезпечує її всім необхідним, дитина навчалась у школі, відвідувала школу мистецтв та гурток «Циркова студія».

На даний час ОСОБА_5 навчається у КУ вищої освіти «Дніпропетровський педагогічний коледж» (м. Дніпро), проживає у гуртожитку, за який сплатила ОСОБА_7, що підтверджується довідкою № 106 від 04.10.2018 року (а.с. 147).

Як зазначено у висновках психолога від 26.01.2018 року, 09.02.2018 року та 03.10.2018 року, під час проживання ОСОБА_5 з матірю, взаємовідносини у родині матері не виправдали очікувань дівчинки, ОСОБА_5 відчувала себе непотрібною, порівнюючи відносини матері до молодшої сестри ОСОБА_4 відчувала різницю не на свою користь, сформувалась образа на матір і її чоловіка. З появою молодшого братика Микити дівчинка відчула себе ще більш непотрібною. В той же час дівчинка вважає бабусю ОСОБА_7 близькою і рідною людиною, хоча емоційної близькості між ними не відчувається, відносини у них нестабільні, бабуся не завжди в змозі контролювати дівчинку, коли та веде себе зухвало (а.с. 25, 150, 162).

Відповідачка має заборгованість зі сплати аліментів в сумі 24 396,50 грн., а також їй нараховано штраф в сумі 12198,25 грн., що підтверджується Розрахунком Приазовського районного ВДВС ГТУЮ у Запорізькій області від 12.09.2018 року (а.с. 98-99).

Відповідно до довідки Приазовської селищної ради від 11.10.2018 року № 3414, ОСОБА_6 мешкає в с. Гамівка Приазовського району Запорізької області по вул. Гагаріна, 68, разом з чоловіком ОСОБА_9, дочкою ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2 і сином ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 153).

Згідно з довідками УПСЗН № 2334 та № 2335, ОСОБА_6 отримує допомогу при народженні дитини в сумі 860,00 грн. щомісячно (а.с. 151-152). Як пояснила в судовому засіданні відповідачка, вона доглядає маленького сина ОСОБА_11, який народився в грудні 2017 року, і займається домашнім господарством, інших доходів у неї немає, сімю утримує її чоловік ОСОБА_9, а тому вона не має можливості сплачувати аліменти в повному обсязі.

Згідно з наданим Розрахунком і квитанціями, ОСОБА_6 сплатила аліменти в лютому 2018 року 1000 грн., в березні 2018 року 500 грн., в квітні 2018 року 500 грн. (а.с. 98-100).

Згідно з висновком Приазовської районної державної адміністрації, складеним 30.08.2018 року, визнано не доцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_6, відносно неповнолітньої дочки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 96).

Згідно з висновком Новомосковської районної державної адміністрації від 27.09.2018 року, визнано доцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_6, відносно неповнолітньої дочки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 181).

На переконання суду, під час розгляду справи позивачкою не було надано переконливих доказів і доведено достатніх підстав для позбавлення ОСОБА_6 батьківських прав. Суд першої інстанції відмовляючи в позові виходив з того, що внаслідок тривалого перебування ОСОБА_5 на вихованні бабусі ОСОБА_7, та наявністю неприязних відносин між ОСОБА_7 та ОСОБА_6, був втрачений психологічний зв'язок між матірю ОСОБА_6 та дочкою ОСОБА_12. На цьому фоні у дитини виникла образа на свою матір, та між матірю ОСОБА_6 та її неповнолітньої дочкою ОСОБА_12 склались такі стосунки, які не дають їм порозумітись. На переконання суду, з урахуванням встановлених судом обставин справи не було доведено необхідності позбавлення відповідачки батьківських прав, та що це буде відповідати інтересам дитини. Небажання дитини залежати від матері та відсутність порозуміння з нею не свідчить про дійсну відповідність позбавлення батьківських прав інтересам дитини.

З висновками суду першої інстанції, погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.51 Конституції України обов'язок кожного громадянина України піклуватися про дітей.

Декларацією прав дитини, проголошеною Генеральною Асамблеєю 20 листопада 1959 року, дитина, якщо це можливо, повинна рости під опікою і відповідальністю своїх батьків, в атмосфері любові та матеріального забезпечення.

Відповідно до ч.2 ст. 3 Конвенції про права дитини, яка діє на Україні з 27.07.1991 року та ратифікована Україною, держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист та опіку, які необхідні для її благополуччя, приймаючи до уваги права та обов'язки їх батьків, опікунів та інших осіб, які відповідають за них по закону і з цією метою приймати всі відповідні законодавчі та адміністративні заходи.

За ч. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до ст. 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та людської гідності. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

За приписами п. п. 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 р. №3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усунення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками.

Ухилення від виконання юридичного обов'язку - виконання батьківських обов'язків по вихованню дитини - це завжди акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій, що перешкод у спілкуванні з дитиною йому ні хто не чинив і не чинить.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказів свідомого порушення ОСОБА_6 виконання своїх батьківських обов'язків суду першої інстанції надано не було, такі ж докази не були надані до апеляційного суду.

Окрім цього, в серпні 2017 року ОСОБА_7 звернулась до Приазовського районного суду Запорізької області з позовом до ОСОБА_6, в якому просила позбавити відповідачку батьківських прав відносно ОСОБА_5, посилаючись на ухилення ОСОБА_6 від виконання своїх батьківських обовязків по вихованню і утриманню дитини.

Рішенням Приазовського районного суду Запорізької області від 29.11.2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Запорізької області від 22.02.2018 року та постановою Верховного Суду від 18.10.2018 року, відмовлено в задоволенні позову. Під час розгляду вказаної справи судами встановлено, що між ОСОБА_7 і її дочкою ОСОБА_6 існують вкрай неприязні відносини, що впливає і на ОСОБА_5, яка проживає з ОСОБА_7 і відчуває образу на свою матір ОСОБА_6

Верховний Суд у вказаній постанові зазначив, що матеріали справи не містять будь-яких істотних даних, які б свідчили, що ОСОБА_6 після поновлення батьківських прав нехтувала відносинами з донькою або навмисно ухилялась від виконання своїх обовязків. Не ОСОБА_6 умисно ухилялась від виконання своїх обовязків з виховання дитини а неможливість порозуміння дитини з матірю викликана усім попереднім способом життя сторін.

В предявленому в даній справі позові необхідність позбавлення батьківських прав обґрунтована тим, що дитина не може отримати без згоди матері паспорт громадянина України, поступити до навчального закладу та здійснити певні цивільно-правові відносини. Проте, під час розгляду справи, не було доведено того, що ОСОБА_6 якимось чином перешкоджала дитині в реалізації своїх цивільних прав.

Так суду апеляційної інстанції сама позивач надала паспорт громадянина України нового зразка, вказала на те, що навчається в коледжі. Позивач апеляційному суду вказала також на те, що необхідність позбавленні матері батьківських прав викликана також отриманням від держави певних пільг як матеріальних так і для вступу до вищого учбового закладу.

Колегія суддів вважає, що вказані позивачем підстави позову, не є тими підставами які можуть бути достатніми для задоволення позову у цій справі. Бажання зпростити процедуру певних цивільно-правових відносин (без зазначення конкретних цілей) та отримати від держави пільги не можуть бути підставою для позбавлення дитини материнського піклування і це на глибоке переконання колегії суддів буде в розріз інтересам дитини, яка хоча і досягла віку 16-ти років однак не в повній мірі розуміє наслідки можливого позбавлення матері батьківських прав щодо неї

Судом вірно встановлена, як відсутність підстав для позбавлення матері батьківських прав, так і вірно встановлено, що таке позбавлення не буде в інтересах самої дитини.

Доводи апеляційної скарги не спростовують вірних висновків суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 31 жовтня 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 22 лютого 2019 року.

Головуючий, суддя-доповідач ОСОБА_1

Судді: О. В. Крилова

ОСОБА_3