Справа № 525/1212/18
Провадження №2/525/34/2019
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01.02.2019 Великобагачанський районний суд Полтавської області в складі: головуючого - судді Хоролець В.В., при секретарі Гавриш О.В., з участю представника позивача адвоката ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Велика Багачка Полтавської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Остапївської сільської ради Великобагачанського району Полтавської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про тлумачення заповіту,-

в с т а н о в и в:

З позову ОСОБА_2 вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_6, за життя вона склала заповіт

від 15.02.2008 року, який був посвідчений секретарем виконавчого комітету

Остапївської сільської ради Великобагачанського району Полтавської області,

відповідно до якого вона із належного майна, заповіла йому, ОСОБА_2

Васильовичу, ощадну книжку № НОМЕР_3, яка знаходиться в філії ощадбанку № 3086/01 с. Остап'є Великобагачанського району Полтавської області. Спадщину він прийняв шляхом подання заяви до приватного нотаріуса Великобагачанського районного нотаріального округу Сахарової Л.І. в шестимісячний строк після смерті ОСОБА_6

Позивач вказує, що коли він звернувся до приватного нотаріуса Великобагачанського районного нотаріального округу Сахарової Л.І. із заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину на кошти, які знаходяться на рахунку в Ощадбанку та які були зараховані на рахунок НОМЕР_3 за життя спадкодавця, після смерті 26.07.2017 року ОСОБА_6 як спадкоємцю за заповітом від 15.02.2008 року, який був складений останньою та посвідчений секретарем виконавчого комітету Остапївської сільської ради Великобагачанського району Полтавської області, відповідно до якого вона із належного майна заповіла ощадну книжку НОМЕР_3, яка знаходиться в філії Ощадбанку № 3086/01 АДРЕСА_1 то приватний нотаріус Сахарова Л.І. повідомила йому, що із зазначеного заповіту не можливо встановити, що його предметом є грошові кошти, що розміщені на рахунках в Ощадбанку. Також вона повідомила, що на її запити до філії - Полтавське обласне управління AT Ощадбанк щодо наявності грошових коштів на рахунках, відкритих на ім'я померлої, вбачається інформація лише про суму коштів, що знаходяться в названому банку, та повідомила, що йому потрібно звернутися до суду для тлумачення вищевказаного заповіту - чи вважається формулювання в заповіті «ощадну книжку № НОМЕР_3, яка знаходиться в філії Ощадбанку №3086/01 с. Остап'є Великобагачанського району Полтавської області заповідаю ОСОБА_2» як волею померлої щодо заповіту йому грошових коштів, що знаходяться на рахунках в Ощадбанку.

Позивач вважає, що висловлюючи свою волю ОСОБА_6 за життя у заповіті, в якому зазначено «ощадну книжку № НОМЕР_3, яка знаходиться в філії Ощадбанку № 3086/01 с. Остап'є Великобагачанського району Полтавської області заповідаю ОСОБА_2» як волею померлої щодо заповіту йому грошових коштів, що знаходяться на рахунках в Ощадбанку, оскільки іншого не може бути апріорі, оскільки сама ощадна книжка не має ніякого а ні матеріального значення, а ні значення в розумінні інтелектуального значення або чого іншого. Посилаючись на вищевикладені обставини позивач ОСОБА_2 в особі свого представника за дорученням адвоката ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Остапївської сільської ради Великобагачанського району Полтавської області, в якому просив ухвалити рішення, яким тлумачити формулювання в заповіті - «ощадну книжку № НОМЕР_3, яка знаходиться в філії Ощадбанку № 3086/01 с. Остап'є Великобагачанського району Полтавської області заповідаю ОСОБА_2» як волею померлої щодо заповіту ОСОБА_2 грошових коштів, що знаходяться на рахунках в Ощадбанку (а.с.а.с.2-3).

Ухвалою Великобагачанського районного суду від 06.11.2018 року було відкрито загальне позовне провадження за вищевказаним позовом і підготовче засідання у справі призначено на 30.11.2018 року (а.с.15). Цією ж ухвалою суду було витребувано від нотаріуса відомості про те, хто прийняв спадщину (відмовився від її прийняття) після смерті ОСОБА_6 та про наявність/відсутність заповіту. Вищевказані документи нотаріусом надано суду 22.11.2018 року та приєднано до матеріалів даної цивільної справи (а.с.а.с.24-30).

30.11.2018 року підготовче засідання у справі було відкладено на 22.12.2018 року, оскільки з матеріалів спадкової справи вбачається, що спадкоємцями після смерті ОСОБА_6 є ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Відповідно, ухвалою Великобагачанського районного суду від 30.11.2018 року вищевказаних осіб було залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору (а.с.35); копію позовної заяви та судові повістки було направлено та вручено даним третім особам у справі 06.12.2018 року (а.с.а.с.41-42); письмових пояснень щодо поданого позову дані треті особи суду не подавали.

22.12.2018 року по даній цивільній справі проведено підготовче засідання і ухвалою Великобагачанського районного суду Полтавської області від 22.12.2018 року судовий розгляд даної справи було призначено на 31.01.2019 року (а.с.46); всім учасникам справи направлені судові повістки про день і час розгляду даної цивільної справи.

В судовому засіданні 31.01.2019 року представник позивача адвокат ОСОБА_1 заявлені позовні вимоги ОСОБА_2 підтримала в повному обсязі, в своїх поясненнях посилалася на обставини, що викладені в позові і просила його задовольнити.

Інші учасники справи в дане судове засідання не з'явилися, вони належним чином сповіщені про день і час розгляду справи, від відповідача у справі Остапївської сільської ради Великобагачанського району Полтавської області надійшов лист про підтримання позовних вимог ОСОБА_2 та про розгляд справи у відсутність їх представника (а.с.55).

Суд, заслухавши пояснення представника позивача адвоката ОСОБА_1 (яка діє як представник за дорученням з Центру надання безоплатної правової допомоги у Полтавській області), вивчивши та детально проаналізувавши матеріали справи і давши їм належну оцінку приходить до висновку, що позов ОСОБА_2 до Остапївської сільської ради Великобагачанського району Полтавської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про тлумачення заповіту підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Стаття 15 ЦК України (норма матеріального права) передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Про це вказується у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16.05.2018 року.

В цьому контексті необхідно зазначити, що за статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов'язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції).

Також, Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення у справі «Буланов та Купчик проти України» від 09.12.2010 року, яке набуло статусу остаточного 09.03.2011 року ще раз вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов'язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v Croatia), №48778/99, пункт 25, ЕCHR 2002-II). Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці, а саме: рішення від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (п.35), рішення від 30 травня 2013 року в справі «ОСОБА_8 проти України» (пункт 32), визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст.12 ЦПК України).

Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст.13 ЦПК України (диспозитивність цивільного судочинства), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача, стосовно якої він просить ухвалити рішення, у матеріальному розумінні - це певна річ (об'єкт), щодо якої виник спір.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п.п.10,12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» вирішуючи питання про склад осіб, які братимуть участь у справі суд повинен виходити з характеру спірних правовідносин, визначеної ним норми матеріального права, яка підлягає застосуванню, та з матеріально-правового інтересу у вирішенні справи. Суд має також вирішити питання про участь інших учасників процесу, які сприятимуть здійсненню правосуддя. При пред'явленні позову до частини відповідачів (наприклад, при солідарному обов'язку боржників згідно зі статтею 543 Цивільного кодексу України) суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів. Суд зобов'язаний вирішити справу за тим позовом, що пред'явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.

З метою повного та всебічного розгляду даної цивільної справи, з урахуванням характеру правовідносин та предмету поданого позову, на виконання вищевказаних роз'яснень Пленуму Верховного Суду України суд ухвалою від 30.11.2018 року залучив ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 від 26.07.2017 року, виданого виконавчим комітетом Остапївської сільської ради Великобагачанського району Полтавської області, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, померла ІНФОРМАЦІЯ_2 в с. Остап'є Великобагачанського району Полтавської області (а.с.4).

З заповіту від 15.02.2008 року, який був складений ОСОБА_6 та посвідчений секретарем виконавчого комітету Остапївської сільської ради Великобагачанського району Полтавської області Вишник О.Ф., реєстровий номер 94 вбачається, що вона (ОСОБА_6.) із належного їй майна, заповідала ОСОБА_2 ощадну книжку НОМЕР_3, яка знаходиться в філії Ощадбанку №3086/01 с. Остап'є Великобагачанського району Полтавської області (а.с.5). Суд перевірив і встановив, що даний заповіт є чинним, що підтверджується Витягом з Реєстру заповітів (а.с.30).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_6 належала ощадна книжка НОМЕР_3 (рахунок), яка знаходиться в філії Ощадбанку №3086/01 с. Остап'є Великобагачанського району Полтавської області (а.с.а.с.6-7), на вищевказаному рахунку находяться грошові кошти (а.с.7).

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи (ст.76 ЦПК України).

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2 ст.77 ЦПК України).

Частиною 1 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частин 5,6 ст.81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно повідомлення приватного нотаріуса Великобагачанського районного нотаріального округу Сахарової Л.І. від №1594 від 21.11.2018 року, Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину), Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) та копій документів зі спадкової справи вбачається, що після померлої 26.07.2017 року ОСОБА_6, останнє місцем проживання якої було с. Остап'є Великобагачанського району Полтавської області заяви про прийняття спадщини подали ОСОБА_4 та ОСОБА_2, інших заяв про прийняття/відмову від її прийняття не надходило; вбачається, що ОСОБА_6 заповітом від 28.07.1995 року №161 своє майно заповідала ОСОБА_4, заповітом від 15.02.2008 року ощадну книжку НОМЕР_3, яка знаходиться в філії Ощадбанку №3086/01 с. Остап'є Великобагачанського району Полтавської області заповідала ОСОБА_2, ці заповіти є чинними, заведена спадкова справа №228-2017; також, ОСОБА_2, подаючи заяву до нотаріуса вказав, що є інший спадкоємець на майно померлої ОСОБА_6 - ОСОБА_5 (дочка померлої) (а.с.а.с.21-30).

Приватним нотаріусом Великобагачанського районного нотаріального округу Сахаровою Л.І. листом від 01.06.2018 року №774 було рекомендовано ОСОБА_2 звернутися до суду з приводу тлумачення заповіту ОСОБА_6 від 15.02.2008 року, реєстровий номер 94 (а.с.32).

Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України).

Згідно ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися на момент його смерті.

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч.ч.1,2 ст.1220 ЦК України).

У відповідності до вимог ч.1 ст.1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч.5 цієї статті).

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч.1 ст.202 ЦК України). Заповіт як вид правочину відновиться до односторонніх правочинів.

Стаття 203 ЦК України визначає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Правочин має вчинятися у формі, встановлені законом (ч.4 ст.203 ЦК України).

Відповідно до ст.1233 ЦК України заповіт - це особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто (ст.1234 ЦК). За нормою ст.1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач має право у будь-яких час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить (ч.2 ст.1254 ЦК).

В цьому контексті слід зазначити, що Конституційний Суд України у своєму рішенні від 11.02.2014 року у справі №1-1/2014 вказав про те, що суб'єкт права власності, яким є заповідач (спадкодавець), на випадок своєї смерті має право шляхом вчинення заповіту розпоряджатися своєю власністю - спадщиною, до складу якої законом віднесені усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті (статті 318,1218,1233,1235,1236 ЦК України); заповідач має право призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин; заповідач має право на визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, на заповідальний відказ, на покладення на спадкоємця інших обов'язків, а також право на скасування заповіту тощо (частина перша статті 1235, статті 1236,1237,1240,1254 Кодексу). Як вказав Конституційний Суд України, за своєю юридичною природою свобода розпорядження власністю шляхом вчинення заповіту (свобода заповіту) є одним із основоположних принципів спадкового права, при цьому, вона є абсолютною. Також, Кодексом визначені певні обмеження волі заповідача щодо права розпорядження власністю (обмеження принципу свободи заповіту) шляхом установлення права окремої категорії осіб на обов'язкову частку у спадщині.

Відповідно до ст.1256 ЦК України тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями. У разі спору між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом. Тлумачення заповіту - це з'ясування змісту заповіту як дійсного одностороннього правочину, з тексту якого неможливо встановити справжню волю заповідача. Шляхом застосування механізму тлумачення заповіту усуваються певні недоліки його змісту, у зв'язку з якими нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії щодо видачі свідоцтва про право на спадщину.

Згідно з ч.2 ст.1256 ЦК України суд розглядає справу про тлумачення заповіту за наявності таких правових умов: зміст заповіту містить суперечності, неточності, що ускладнюють розуміння останньої волі заповідача; наявність спору між спадкоємцями щодо тлумачення заповіту.

Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Аналогічні положення містяться у ч.1 ст.15 ЦК України та ст.4 ЦПК України.

Згідно ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В контексті звернення позивача до суду з позовом про тлумачення заповіту (що пов'язане з подальшим оформленням спадкових прав), суд зазначає наступне.

Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі».

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України.

Рішення Європейського суду є офіційною формою роз'яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв'язку з цим - джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні.

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свої власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

З огляду на вищевикладене вбачається, що положення ч.1 ст.1268 ЦК України стосовно захисту права власності повністю відповідає захисту права власності, яке гарантується ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що у відповідності до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Крім цього, зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського Суду з прав людини. Так, у Рішенні Європейського суду від 29.11.1991 року у справі «ОСОБА_10 Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю.

Також, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов'язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції).

З урахуванням вищевикладеного, практики Європейського суду з прав людини щодо права особи на законне сподівання користуватися своєї власністю, виходячи з сукупності досліджених матеріалів справи вбачається, що з заповіту від 15.02.2008 року, який був складений ОСОБА_6 та посвідчений секретарем виконавчого комітету Остапївської сільської ради Великобагачанського району Полтавської області Вишник О.Ф., реєстровий номер 94 вбачається, що вона (ОСОБА_6) із належного їй майна заповідала саме ОСОБА_2 ощадну книжку НОМЕР_3, яка знаходиться в філії Ощадбанку №3086/01 с. Остап'є Великобагачанського району Полтавської області; при цьому, коли спадкоємець щодо цього конкретного заповіту ОСОБА_2 звернувся до відповідного нотаріуса з заявою про видачу відповідного свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_6, то йому в цьому по суті було відмовлено, що підтверджується листом приватного нотаріуса Великобагачанського районного нотаріального округу Сахарової Л.І. від 01.06.2018 року №774. З огляду на викладене та положення ст.ст.1233,1256 ЦК України, з метою реалізації позивачем у справі свого право на отримання спадкового майна на підставі конкретного одностороннього правочину - заповіту ОСОБА_6 від 15.02.2008 року №94, а також особливостей спадкування ощадної книжки, яка в будь-якому разі є підставою для отримання певних спадкових грошових коштів, які можуть зберігатися на відповідних рахунках, і саме через ощадну книжку реалізується можливість законного розпорядження спадковий майном (по суті спадковими грошовими коштами) і в даний час позивач не може реалізувати свого спадкового права на підставі вищевказаного заповіту (в його межах), відповідно, суд повинен прийти до висновку, що необхідно тлумачити формулювання в заповіті від 15.02.2008 року, реєстровий номер 94, що складений ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та посвідчений секретарем виконавчого комітету Остапївської сільської ради Великобагачанського району Полтавської області Вишник О.Ф. про те, що «ощадну книжку НОМЕР_3, яка знаходиться в філії Ощадбанку №3086/01 с. Остап'є Великобагачанського району Полтавської області заповідаю ОСОБА_2», як волею померлої щодо заповіту ОСОБА_2 грошових коштів, що знаходяться на рахунках в Ощадбанку.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.55 Конституції України, ст.ст.1216-1218,1233,1256 ЦК України, Рішенням Конституційного Суду України від 11.02.2014 року у справі №1-1/2014, ч.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст.ст.4,5,11,12,13,76-80,81,83,206,247,259,263-265,272-273 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_2 до Остапївської сільської ради Великобагачанського району Полтавської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про тлумачення заповіту задовольнити.

Тлумачити формулювання в заповіті від 15.02.2008 року, реєстровий номер 94, що складений ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та посвідчений секретарем виконавчого комітету Остапївської сільської ради Великобагачанського району Полтавської області Вишник О.Ф. - «ощадну книжку НОМЕР_3, яка знаходиться в філії Ощадбанку №3086/01 с. Остап'є Великобагачанського району Полтавської області заповідаю ОСОБА_2», як волею померлої щодо заповіту ОСОБА_2 грошових коштів, що знаходяться на рахунках в Ощадбанку.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відповідно до пп.15.5 п.15 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Великобагачанський районний суд Полтавської області.

На виконання п.4 ч.5 ст.265 ЦПК України судом зазначається повне найменування сторін: позивач ОСОБА_2, адреса: АДРЕСА_1 ідентифікаційний номер НОМЕР_1; представник позивача за дорученням ОСОБА_1, адреса: АДРЕСА_2 відповідач Остапївська сільська рада Великобагачанського району Полтавської області, юридична адреса: АДРЕСА_1 код ЄДРПОУ НОМЕР_2.

Повний текст рішення складений 04.02.2019 року.

Суддя В.В. Хоролець