Справа № 350/1491/18
Провадження № 22-ц/4808/281/19
Головуючий у 1 інстанції Калиній Г. В.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

Головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,

суддів: Василишин Л.В., Матківського Р.Й.,

секретаря Мельник О.В.

з участю представника апелянта ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області, ухвалене суддею Калиній Г.В. 11 грудня 2018 року, в с-щі Рожнятів Івано-Франківської області,

в с т а н о в и в :

У серпні 2018 року ОСОБА_3 подав позов до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 14 березня 2017 року між ним та відповідачкою укладено усний договір позики, відповідно до якого він позичив відповідачу 4 800 доларів США, що станом на 02 серпня 2018 року (час звернення до суду з даним позовом) становило 129 408 гривень, які остання зобов'язувалась повернути до 31 грудня 2017 року. На підтвердження укладення договору та отримання коштів відповідачем написана добровільно без будь-якого психічного та фізичного примусу боргова розписка. На неодноразові звернення про повернення позики відповідач повідомила про неможливість повернення коштів. Станом на 02 серпня 2018 року борг у добровільному порядку не повернений, що спонукало його звернутися до суду з даним позовом.

Просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики у розмірі 131674 гривні, в тому числі три проценти річних від простроченої суми боргу у розмірі 2 266 грн, та судові витрати по справі.

Рішенням Рожнятівського районного суду від 11 грудня 2018 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договорами позики у розмірі 51397 гривень та 26 копійок, в тому числі 50004 гривні боргу, 1393 гривні 26 копійок відшкодування трьох процентів річних та 390 гривень судових витрат по справі. (а.с.43-47)

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, у якій посилається на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, а також невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду, обставинам справи.

Апелянт зазначає, що задовольняючи частково позовні вимоги, суд безпідставно врахував розписки від 23.03.2018 року та 04.08.2018 року ОСОБА_5 про повернення грошових коштів в інтересах матері. Зі змісту вказаних розписок випливає, що ним отримано грошові кошти від ОСОБА_5 в рахунок погашення її особистого боргу, що виник на підставі усного договору позики від березня 2018 року.

Судом не надано жодної правової оцінки тій обставині, що борг відповідача становив 4800 дол. США, а борг її дочки 4900 доларів США. Беручи до уваги розписки від 23.03.2018 року та 04.08.2018 року, як письмові докази, не надав їм оцінки на відповідність предмету спору, адже зазначені розписки є неналежними доказами у даній справі, оскільки жодним чином не підтверджують та не спростовують боргу відповідача.

Просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі. Стягнути з ОСОБА_4 на його користь заборгованість за договором позики у розмірі 137059,37 грн, в тому числі 133 344 грн боргу (курс іноземної валюти на час ухвалення рішення), 3715 грн 37 коп. відшкодування трьох процентів річних (за період з 01 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року) та судові витрати, повязані з розглядом справи. (а.с.55-56)

Відповідачем рішення Рожнятівського районного суду від 11 грудня 2018 року не оскаржується.

Своїм правом на подання відзиву відповідач не скористалася, що відповідно до ч.2 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

У судове засідання апелянт ОСОБА_6 та відповідачка ОСОБА_4 не зявилися, але їх представництво забезпечено, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Вислухавши пояснення представника апелянта та представника відповідача, доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши, відповідно до ст.367 ЦПК України, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга є обґрунтованою, виходячи з таких підстав.

Відповідно до ст. ст. 263, 264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним i обгрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обгрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають iз встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Судом встановлено, що 14 березня 2017 року відповідачка ОСОБА_4 позичила у позивача ОСОБА_3 4800 доларів США, які зобовязувалась повернути до 31 грудня 2017 року, що підтверджується власноручно написаною борговою розпискою відповідачки (а. с. 5).

Відповідачем не оспорюється факт власноручного написання вказаного боргового документу.

З урахуванням наведеного, суд правильно вважав встановленою обставиною існування між сторонами боргових зобов'язань у формі договору позики.

Зі змісту розписки від 23.03.2018 року виходить, що ОСОБА_5 повернула 2000 доларів боргу ОСОБА_3, зобовязується до 31 липня 2018 року повернути решту суми боргу, тобто 2900 доларів США. (а.с.41)

Згідно розписки від 04.08.2018 року ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_5 1000 доларів. США (а.с.40)

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд, встановивши факт укладення між сторонами договору позики, відповідно до якого позивачка отримала від відповідача 4800 доларів США, які зобовязувалась повернути до 31 грудня 2018 року, але не в повному обсязі виконала свої зобов'язання, не повернувши позивачу у визначений договором строк грошові кошти. Суд врахував повернення дочкою відповідачки частину боргу позивачу у розмірі 3000 доларів США (2000 доларів США позивач отримав 23 березня 2018 року, а 1000 доларів США 04 серпня 2018 року), дійшов висновку про стягнення із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованості за договорами позики у розмірі 51 397 гривень 26 копійок, в тому числі 50004 гривні боргу, 1393 гривні 26 копійок відшкодування трьох процентів річних.

З такими висновками суду першої інстанції не погоджується апеляційний суд з огляду на таке.

У судовому засіданні представником відповідача надано пояснення, що борг ОСОБА_4 перед ОСОБА_3 становить 1800 доларів США, що в еквіваленті дорівнює 50 004 грн та 1393,26 грн і дані суми боргу за договором позики стягнуто судом. На виконання договору позики, укладеного між сторонами, апелянту повернуто дочкою відповідача ОСОБА_5 кошти в загальній сумі 3000 доларів США, що підтверджується розписками та роздруківкою телефонної переписки.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Суть договору позики закріплена у частині першій статті 1046 ЦК України, відповідно до якої за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Частиною другою статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

В силу частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ч.3 ст.1049 ЦК).

Відповідно до ч.1 та 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

У відповідності з ч.1 ст. 77 та з частиною 2 статті 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі не можливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Посилання відповідача на ті обставини, що позивачу частково повернено кошти у розмірі 3000 доларів США є безпідставними, оскільки апелянтом не надано жодного належного доказу на підтвердження обставин, що кошти поверталися на виконання договору, укладеного саме з відповідачем.

Так, аналізуючи зміст розписок, представлених відповідачем на підтвердження повернення коштів дочкою відповідачки ОСОБА_5 від 23.08.2018 року та 04.08.2018 року, на які посилається відповідач та які враховано судом при ухваленні рішення, відсутнє будь-яке посилання на те, що кошти повертаються в рахунок погашення боргу ОСОБА_4.

Долучені до письмових пояснень відповідачем роздруківки телефонної переписки, апеляційним суд не бере до уваги, оскільки дані докази не є належними відповідно до положень ст.77 та 79 ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскаржуючи рішення суду, апелянт просив рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики у розмірі 131 674 гривні, в тому числі три проценти річних від простроченої суми боргу у розмірі 2 266 грн.

Враховуючи вимоги ч.1 ст. 13 ЦПК України щодо розгляду справи в межах заявлених вимог, з відповідача на користь апелянта належить стягнути зазначену у позові суму боргу з 3% річних станом на 02.08.2018 р.

Згідно офіційних даних НБУ, на момент подання позовної заяви курс долара США становив 26,96 до гривні за один долар.

Отже сума боргу, яка підлягає стягненню з відповідача за договором позики становить: 4800 доларів США х 26,96 (курс іноземної валюти до гривні) = 129 408 грн.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

3% річних на прострочену суму, згідно ст. ч. 2 ст. 625 ЦК України, слід розраховувати за формулою: сума боргу множена на кількість днів прострочення, множена на 3, ділена на 100, ділена на кількість днів у році.

Відповідно до умов позики строк повернення грошових коштів сторонами визначено до 31.12.2017 року, тобто останнім днем повернення позики слід вважати 30 грудня 2017 року. а з наступного дня, а саме з 31 грудня 2017 року слід обчислювати прострочення виконання грошового зобов»язання. Станом на момент подання позовної заяви 02.08.2018 року позика не була повернута. Позивач просив стягнути 3% станом на момент подання позовної заяви.

За період з 31.12.2017 року по 02.08.2018 року -129 408 (борг)х213 днів прострочення х3/100/365=2266 грн.

Отже, позов є обгрунтованим і суд повинен був ухвалити рішення про його задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин справи, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд вважає, що постановлене у справі рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, відтак підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про задоволення позову.

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Таким чином, в порядку розподілу судових витрат з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги в розмірі 3290,75 грн (три тисячі двісті девяносто гривень сімдесят пять копійок).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 376, 381- 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 11 грудня 2018 року скасувати .

Ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживаючої за адресою с-ще Рожнятів, вул. Струтинська, 26, Рожнятівського району, Івано-Франківської області, реєстраціний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, проживаючого за адресою ІНФОРМАЦІЯ_3, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2, заборгованість за договором позики станом на 02 серпня 2018 року у розмірі 129 408 грн (сто двадцять девять тисяч чотириста вісім гривень), три проценти річних від простроченої суми боргу у розмірі 2 266 грн (дві тисячі двісті шістдесят шість гривень) та судові витрати по справі в розмірі 3290,75 грн (три тисячі двісті девяносто гривень сімдесят пять копійок).

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 лютого 2019 року.

Головуючий І.О. Максюта

Судді: Л.В. Василишин

ОСОБА_7