Справа №487/1383/18
Провадження №2/487/140/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.02.2019 року м. Миколаїв

Заводський районний суд м. Миколаєва у складі головуючого судді Павлової Ж.П., за участі секретаря Ігнатьєва А.О., позивача ОСОБА_1, представника позивача адвоката Мехтієвої С.Н., відповідача ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Миколаєва цивільну справу №487/1383/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення

В С Т А Н О В И В:

20.03.2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4., ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, шляхом виселення з квартири АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначив, що йому, згідно договору дарування від 28.11.2017 року, реєстровий №858, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Ліпатніковою Р.Г., належить квартира АДРЕСА_1.

Позивач зазначив, що на сьогоднішній день в зазначеній квартирі проживають та зареєстровані відповідачі: ОСОБА_3 - колишня дружина його рідного брата і її повнолітні діти ОСОБА_4 та ОСОБА_5. В 2011 році шлюб між відповідачем ОСОБА_3 та братом позивача ОСОБА_6 розірвано. Проте на прохання позивача в добровільному порядку відповідачі з квартири виселитися не бажають.

В подальшому у позивача виникла потреба продати вищезазначену квартиру, тому він звернувся до суду з даним позовом.

11.04.2018 року у даній справі відкрито провадження.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позов не визнала, просила суд відмовити в його задоволенні, мотивуючи тим, що позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими.

Відповідачі ОСОБА_4., ОСОБА_5 в судове засідання не з'явилися, причину неявки суду не повідомили, про день і час розгляду справи були повідомлені належним чином.

Заслухавши пояснення позивача, його представника та відповідача ОСОБА_3, дослідивши матеріали справи та докази у їх сукупності, суд дійшов переконання про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що квартиру АДРЕСА_1 згідно договору дарування від 28.11.2017 року, реєстровий №858, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Ліпатніковою Р.Г., ОСОБА_6 подарував своєму рідному брату - ОСОБА_1

Вказане також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №105434228 від 28.11.2017 року

Крім того, в судовому засіданні встановлено та сторонами не оспорювалось, те що у спірній квартирі з ОСОБА_6 проживали його дружина відповідач ОСОБА_3 та їх діти відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_5

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 24.11.2011 року шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 розірвано.

Відповідно до довідки ОСББ «Зірка» №48 від 02.04.2018 року, виданої власнику особового рахунку ОСОБА_1, за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: брат - ОСОБА_6, дружина брата - ОСОБА_3, племінник - ОСОБА_4 та племінниця - ОСОБА_5

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У статті першій Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло.

Згідно ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

На підставі ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною 1 статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

В справі, яка розглядається позивач, який є власником квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 просить виселити колишню дружину рідного брата ОСОБА_6 - ОСОБА_3 з вищевказаної квартири.

Разом з тим, виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК України підстави для позбавлення права на житло

Статтею 9 ЖК Української РСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст. 109 ЖК Української РСР, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом.

Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Відповідно до ст. 150 ЖК Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Статтею 157 ЖК УРСР передбачено, що членів сім'ї власника будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення проводиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

В частині 4 ст. 156 ЖК УРСР зазначено, що до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Крім того, з аналізу положень ст. 157, ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР встановлено, що виселення члена сім'ї, при систематичному порушенні правил співжиття, можливе за умови, що заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними.

Отже, особи, які були вселені до спірного житла, як члени сім'ї співвласника такого житла, згідно статті 157 ЖК Української РСР можуть бути виселені лише з підстав передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу.

У статті 116 ЖК УРСР відсутній вичерпний перелік дій особи, які можуть тлумачитися судами як порушення правил співжиття або як причини неможливості спільного володіння та/або користування житлом.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Позивачем не надано до суду ніяких доказів на підтвердження того, що відповідач систематично руйнує чи псує жиле приміщення або використовує його не за призначенням. Та обставина, що позивач є власником квартири, а отже має охоронюване законом право володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном, сама по собі не може бути підставою для виселення відповідачів, які там правомірно проживають.

Окрім того, слід звернути увагу на норми міжнародного законодавства, які регулюють дану сферу правовідносин. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.

Ще більшої переконливості в необхідності захисту такого базового соціально-економічного права людини як право на житло, надає те, що Конвенцією права пов'язані з житлом захищені двічі: ст. 8 документа передбачає право на «повагу до житла», а ст. 1 Першого протоколу до Конвенції гарантує право на «повагу до майна».

Таким чином, рішення про виселення становитиме порушення Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із Законом», не переслідує однієї із законних цілей, наведених у п. 2 ст. 8 Конвенції, і не вважається необхідним у демократичному суспільстві.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 02.12.2010 у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», яке набуло статусу остаточного 03.03.2011, визнано, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (серед багатьох інших джерел рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява №19009/04, п. 50).

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідачі, які є колишніми членами сім'ї позивача (невістка та племінники), користуються займаним приміщенням на законних підставах і їх виселення призведе до порушення конституційного права особи на житло.

Крім того, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту досудового врегулювання спору, а саме не надано доказів вимоги позивача до відповідачів про добровільне виселення зі спірної квартири.

Відтак, суд відмовляє позивачу в його позовних вимогах щодо виселення ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1, оскільки припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, яке вони отримали за життя з ОСОБА_6

Керуючись ст. ст. 6, 7, 10, 12, 13, 81, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення відмовити.

Рішення набирає законної сили через 30 днів, якщо не буде подана апеляційна скарга.

Рішення суду може бути оскаржене в 30-денний строк з дня його проголошення до Миколаївського апеляційного суду .

Повний текст рішення складений 18.02. 2019 р.

Суддя: Ж.П. Павлова