РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2019 року

м. Рівне

Справа № 563/1265/14-ц

Провадження № 22-ц/4815/265/19

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчук Н. М.,

суддів: Бондаренко Н. В., Шимківа С. С.,

секретар судового засідання - Ковальчук Л. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1;

позивач - ОСОБА_2;

відповідач - Відділ Державної виконавчої служби Корецького районного

управління юстиції Рівненської області;

відповідач - ОСОБА_3;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача -

Головне управління Державної казначейської служби України

в Рівненській області

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Корецького районного суду Рівненської області від 15 листопада 2018 року у складі судді Кулика Є. В., ухвалене в м. Корець Рівненської області об 11 год. 59 хв., повний текст рішення складено 26 листопада 2018 року,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до Відділу державної виконавчої служби Корецького районного управління юстиції Головного управління юстиції України, ОСОБА_3, третя особа - Головне управління державної казначейської служби України в Рівненській області, про визнання дій державного виконавця неправомірними, визнання недійсним правочину, витребування майна із чужого незаконного володіння та визнання права власності. Свої позовні вимоги обґрунтовували тим, що вироком Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 28 травня 2012 року їх визнано винними за ч. 3 ст. 307 КК України та призначено покарання три роки позбавлення волі з конфіскацією 1/2 частини майна. 27 серпня 2012 року державним виконавцем Корецького районного управління юстиції ОСОБА_4 було проведено опис житлового будинку та накладено арешт, а 23 травня 2013 року даний будинок був проданий на прилюдних торгах. Дії державного виконавця із проведення опису та арешту їх частки житлового будинку, а також дії із реалізації та прилюдних торгах цієї частки житлового будинку без вирішення питання щодо технічної можливості її виділу в натуріз й набуття нею статусу об'єкта цивільних прав вважають неправомірними, а укладену в результаті торгів угоду купівлі-продажу недійсною. Також, вважають, що згідно Переліку майна, що не підлягає конфіскації за вироком суду житлові будинки в сільській місцевості конфіскації не підлягають.

Рішенням Корецького районного суду від 15 листопада 2018 року у задоволенні вказаного позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції вмотивовано тим, що позивачі не надали переконливих і об'єктивних доказів про факт порушення їхніх прав під час виконання вироку суду в частині конфіскації майна, а тому дії державного виконавця не були неправомірними.

Вважаючи рішення суду незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 оскаржили його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі пояснюють, що вироком Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 28.05.2012 року не визначено конкретного переліку майна, яке підлягає конфіскації. Натомість вказано про конфіскацію по 1/2 частині всього майна, яке є спільною власністю засуджених. Звертають увагу, що згідно з Переліком майна, що не підлягає конфіскації за судовим вироком, житловий будинок, в якому вони постійно проживали та який знаходиться в сільській місцевості, опису, арешту та реалізації не підлягав. Заперечують твердження місцевого суду про те, що конфіскація належної їм частини будинку не суперечить цьому Переліку, оскільки їх не було позбавлено права проживання у ньому. Покликаються на невідповідність обставинам справи висновків суду про те, що на час проведення прилюдних торгів спірне майно перебувало у власності держави. Додають, що ці дії вчинено без вирішення питання щодо технічної можливості виділу в натурі цієї частки з об'єкта нерухомого майна та набуття нею статусу об'єкта цивільних прав і обов'язків. Вважають, що спірне майно вибуло з власності поза їхньою волею внаслідок неправомірних дій державного виконавця, тобто не в порядку, що встановлений для виконання судового рішення, а тому воно підлягає витребуванню. Посилаються на недотримання місцевим судом вимог ст.ст. 2, 8 ЦПК України та роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі" щодо законності оскаржуваного рішення. З наведених міркувань просять скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено: 28 вересня 1994 року виконавчим комітетом Великомежиріцької сільської ради Корецького району Рівненської області видано свідоцтво про право власності по 1/4 частині житлового будинку АДРЕСА_1 за кожним зі співвласників - ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_5.

Вироком Новоград-Волинського міськрайонного суду від 28 травня 2012 року Житомирської області ОСОБА_2 визнано винним за ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 307, ч. 3 ст. 307 КК України із застосуванням ст. 70 КК України призначено покарання чотири роки позбавлення волі з конфіскацією 1/2 частини належного йому майна. ОСОБА_1 визнано винною за ч. 3 ст. 307 КК України і призначено покарання із застосуванням ст. 69 КК України три роки позбавлення волі з конфіскацією 1/2 частини належного їй майна.

На виконання вироку суду державним виконавцем відділу ДВС 27 серпня 2012 року складено акт опису та арешту 1/8 частки житлового будинку АДРЕСА_1, що належала ОСОБА_1 та 1/8 частку цього житлового будинку, що належала ОСОБА_2

13 травня 2013 року на прилюдних торгах, організованих та проведених філією Приватного підприємства "Нива-В.Ш", зазначене нерухоме майно продано ОСОБА_3 За результатами проведених торгів державним виконавцем складено Акт про придбання арештованого майна з прилюдних торгів від 23 травня 2013 року, який затверджений в.о. начальника Відділу ДВС. 24 травня 2013 року виконавче провадження закінчено.

У жовтні 2014 року ОСОБА_1, ОСОБА_2, кожен окремо, звернулись до суду з даним позовом. 10 грудня 2014 року ухвалою суду позови об'єднано в одне провадження. Обгрунтовуючи свої вимоги, позивачі вказували на те, що державний виконавець не мав законнимх підстав описувати, арештовувати та продавати частину належного ім житлового будинку, оскільки у проданому будинку, який знаходиться в сільській місцевості, вони постійно проживали, іншого житла у них не має. Дії державного виконавця є незаконними оскільки, конфіскація належної їм частини будинку суперечить Переліку майна, що не підлягає конфіскації за судовим вироком, який є додатком до Кримінального кодексу України (далі - Перелік).

Вказний спір розглядався судом першої інстанції двічі. Рішенням Корецького районного суду від 18 лютого 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 18 квітня 2016 року рішення Корецького районного суду Рівненської області від 18 лютого 2016 року скасовано. Позовні вимоги задоволено частково. Визнано неправомірними дії державного виконавця Корецького управління юстиції з проведення опису, арешту та реалізації з прилюдних торгів по 1/8 частці житлового будинку АДРЕСА_1 Визнано недійсним правочини купівлі-продажу з відчуження по 1/8 частці цього будинку від 13 травня 2013 року в результаті проведення прилюдних торгів, що оформлені протоколом № 183026/2 філії Приватного підприємства «Нива-В.Ш.». Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на користь позивачів по 1/8 частці спірного будинку. В задоволенні позову про визнання права власності відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 липня 2017 року касаційну скаргу начальника ВДВС Корецького районного управління юстиції Головного управління юстиції України задовольнено частково. Рішення Корецького районного суду від 18 лютого 2016 року та рішення Апеляційного суду Рівненської області від 18 квітня 2016 року скасувано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

В своїй ухвалі Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ погодився з висновкам суду апеляційної інстанції про те, що оскільки реалізована на прилюдних торгах 1/8 частка будинку АДРЕСА_1, що належать кожному із позивачів, є єдиним їх житлом, то ці частки будинку не могли бути конфісковані та реалізовані з прилюдних торгів з підстав, вказаних у п. 1 Переліку. Окрім того, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ погодився з висновкам суду апеляційної інстанції про те, що, в порушення чинного законодавства, при реалізації частини житлового будинку ця частка в натурі не виділялась.

Скасовуючи рішення апеляційного та місцевого судів, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, виходячи з правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року у справі № 6-1884цс15, зазначив, що умовою правомірності правочину, вчиненого на прилюдних торгах є дотримання нормативно встановлених правил призначення та проведення цих торгів, а тому, окрім наявності порушення норм закону повинно бути присутнє порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює, способом захисту яких є визнання прилюдних торгів недійсними. Вирішуючи питання про те хто є продавцем за укладеним за результатами торгів договором необхідно виходити з умов договору, що укладається між державною виконавчою службою та спеціалізованою організацією. Окільки суди не дослідили хто є продавцем за укладеним за результатами торгів договором, ухвалені у справі судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалючи рішення від 15 листопада 2018 року, суд першої інстанції зазначив, що державним виконавцем та філією 18 Приватного підприємства "Нива-В.Ш" при проведенні прилюдних торгів дотримано норми Закону № 606-ХІV від 21 квітня 1999 року та Тимчасового положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 27 жовтня 1999 року № 68/5 та зареєстрованого 2 листопада 1999 року за № 745/4838 (далі Тимчасове положення), також жодним чином порушення прав позивачів при реалізації нерухомого майна за результатами прилюдних торгів від 13 травня 2013 року не відбулось.

З таким висновком суду першої інстанції апеляційний суд погодитись не може, виходячи із слідуючого.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права та інтересу.

Виходячи з аналізу правової природи процедури реалізації майна на прилюдних торгах, яка полягає в продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів, та ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта про проведення прилюдних торгів є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на прилюдних торгах, а відтак є правочином.

Згідно ст. 215 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, установлених ч.ч. 1-3, 5, 6 ст.203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Пунктом 1 Переліку заборонено конфіскацію жилого будинку з господарськими будівлями в сільській місцевості, що належить засудженому на правах особистої власності чи є його часткою у спільній власності, якщо він та його сім'я постійно в ньому проживають.

Судом достовірно встановлено, що частина житлового будинку, належна позивачам, знаходиться у сільській місцевості і є їх постійним місцем проживання, отже не підлягла конфіскації за судовим вироком.

Тимчасове положення відповідно до пунктів 1.1, 2.1, визначає умови і порядок проведення прилюдних торгів з продажу квартир, будинків, підприємств як цілісного майнового комплексу, інших приміщень, земельних ділянок, що є нерухомим майном, на які звернено стягнення відповідно до чинного законодавства, а також розрахунків за придбане майно. Арештоване нерухоме майно, це майно боржника, на яке звернено стягнення і яке підлягає реалізації. В зазначених пунктах прописано, що на прилюдних торгах може бути продане те майно, яке підлягає реалізації, і на яке звернуто стягнення відповідно до закону.

За п.3.9 Тимчасового положення якщо реалізації підлягає житловий будинок, квартира, то в інформації додатково зазначаються: розмір житлової та нежитлової площі будинку, квартири; адресу чи місцезнаходження; правовий режим квартири, будинку; обмеження на використання квартири, будинку; відомості про земельну ділянку, на якій розташований будинок (її правовий режим та розмір); матеріали стін квартири, будинку; процент зносу.

З огляду на вказане, апеляційний суд не може погодитись з висновком суду першої інстанції про те, що при реалізації нерухомого майна за результатами прилюдних торгів від 13 травня 2013 року не відбулось порушення прав позивачів. Як видно із встановлених обставин, при реалізації арештованого майна виконавчою службою допущені порушення Пункту 1 Переліку та пунктів 1.1, 2.1, 3.9 Тимчасового положення.

В роз'ясненнях пункту 25 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року №6 "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах" зазначено, що оскільки дії державного виконавця, пов'язані з реалізацією арештованого майна, є підставою для виникнення цивільних прав та обов'язків інших осіб (не сторін виконавчого провадження), то до таких правовідносин мають застосовуватися загальні положення про захист цивільних прав шляхом пред'явлення цими особами позову.

Відповідно пункту 3.1. Тимчасового положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна Орган державної виконавчої служби укладає із спеціалізованою організацією договір, яким доручає реалізацію майна спеціалізованій організації за визначену винагороду за надані послуги з реалізації арештованого майна, яка встановлюється у відсотковому відношенні до продажної ціни лота.

Тобто, спеціалізована організація Приватне підприємство «Нива-В.Ш» не могла бути стороною договору купівлі-продажу майна, реалізованого через прилюдні торги, оскільки, в силу вимог Тимчасового положення, могла виконувати тільки організацію і проведення прилюдних торгів за заявкою ВДВС Корецького районного управління юстиції, яке є строною даного оспорюваного правочину.

4.14 Тимчасового положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна торги закінчуються підписанням протоколу про результати торгів, який має силу договору.

Відповідно до ст..203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Є обґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що саме ВДВС Корецького районного управління юстиції, як сторона оспорюваного правочину, вчиняючи дії щодо складання Акту опису та арешту частки житлового будинку АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2, допустив порушення закону, включивши до Акту майно, яке не підлягало конфіскації.

Наслідком незаконного опису та арешту частки житлового будинку є неправомірність відчуждження цього майна шляхом реалізації його з прилюдних торгів.

Відповідно до ч. 1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі,- відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 216 ЦК України, наслідком недійсності правочину є застосування двосторонньої реституції незалежно від добросовісності сторін правочину. Разом із тим ч. 3 ст. 216 ЦК України передбачено, що загальні наслідки недійсності правочину застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Цивільним кодексом України передбачено засади захисту права власності. Зокрема, ст. 387 ЦК України власнику надано право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Оскільки добросовісне набуття у розумінні ст. 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком правочину, укладеного з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна із незаконного володіння.

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, передбаченого ст. ст. 215, 216 ЦК України. У разі встановлення наявності речово-правових відносин до таких відносин не застосовується зобов'язальний спосіб захисту. У зобов'язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача.

Оскільки власники майна не були стороною оспорюваного правочину, до даних правовідносин підлягає застосуванню ст. 388 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 388 ЦК України майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Разом тим, Верховний Суд України в своїй постанові у справі №3-98гс11 від 3 жовтня 2011 року зазначив, що про продаж майна на прилюдних торгах, проведених з порушенням чинного законодавства щодо порядку виконання судових рішень, не змінює статусу особи, яка придбала майно з прилюдних торгів як добросовісного набувача. Витребування такого майна у добросовісного набувача можливе тільки в тому випадку, якщо це майно було продано без дотриманням вимог закону при виконанні судових рішень.

Згідно пункту 5 ч. 1 ст. 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" державна реєстрація прав проводиться на підставі рішень судів, що набрали законної сили

В п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам роз'яснено, що рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (ст.ст. 19, 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень").

З огляду на те, що судове рішення, яке набрало законної сили, є підставою для державної реєстрації прав, вимоги позивачів про визнання права власності на нерухоме майно у судовому порядку не підлягає задоволенню.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції були не правильно та не повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які не підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв'язку із чим рішення підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовнимх вимог.

Керуючись ст. ст. 367, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Корецького районного суду від 15 листопада 2018 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Відділу державної виконавчої служби Корецького районного управління юстиції Головного управління юстиції України, ОСОБА_3, третя особа - Головне управління державної казначейської служби України в Рівненській області, про визнання дій державного виконавця неправомірними, визнання недійсним правочину, витребування майна із чужого незаконного володіння та визнання права власності задовольнити частково.

Визнати неправомірними дії державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Корецького районного управління юстиції щодо опису, арешту та реалізації з прилюдних торгів 1/8 частини житлового будинку АДРЕСА_1, належній ОСОБА_1.

Визнати неправомірними дії державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Корецького районного управління юстиції щодо опису, арешту та реалізації з прилюдних торгів 1/8 частини житлового будинку АДРЕСА_1, належній ОСОБА_2.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу 1/8 частини житлового будинку АДРЕСА_1, належній ОСОБА_1, вчинений на прилюдних торгів 13 травня 2013 року, оформлений Протоколом №183026/2 філії Приватного підприємства "Нива - В.Ш." по проведенню прилюдних торгів з реалізації арештованого майна від 13 травня 2013 року.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу 1/8 частини житлового будинку АДРЕСА_1, належній ОСОБА_2, вчинений на прилюдних торгах 13 травня 2013 року, оформлений Протоколом №183026/2 філії Приватного підприємства "Нива - В.Ш." по проведенню прилюдних торгів з реалізації арештованого майна від 13 травня 2013 року

Витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 1/8 частині житлового будинку АДРЕСА_1.

В задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання права власності за кожним на 1/8 частину житлового будинку АДРЕСА_1 відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складено 25 лютого 2019 року.

Головуючий суддя підпис Ковальчук Н.М.

Судді: підпис Бондаренко Н.В.

підпис Шимків С.С.

Копія вірна: суддя-доповідач Ковальчук Н.М.