Постанова

Іменем України

21 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 521/12928/17

провадження № 61-47301св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Сімоненко В.М. (суддя-доповідач), Лесько А. О., Мартєва С. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Одеська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця»,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Одеська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на постанову Апеляційного суду Одеської області від 24 жовтня 2018 року в складі колегії суддів: Громіка Р.Д., Черевка П.М., Драгомерецького М.М.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2017 року ОСОБА_4 звернулась з позовом до Малиновського районного суду м. Одеси про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

На обґрунтування позовних вимог позивач посилалась на те, що вона з 1 серпня 2012 року працювала у Публічному акціонерному товаристві «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» (далі - ПАТ «Українска залізниця») на посаді бухгалтера І категорії.

Відповідно до наказу Міністерства оборони України від 15 травня 2017 року №98 між ОСОБА_4 та Міністерством оборони України був укладений контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України.

На підставі наказу начальника виробничого підрозділу Подільської дистанції колії від 04 липня 2017 року №118/ос ОСОБА_4 було звільнено із займаної посади згідно з пунктом 3 частини першої статті 36 КЗпП України у зв'язку з призивом на військову службу.

Позивач вважала, що при її звільненні адміністрацією ПАТ «Українська залізниця» були допущені порушення трудового законодавства, оскільки в Україні не припинився особливий період.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 20 березня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідно до Указу Президента «Про часткову мобілізацію» від 14 січня 2015 року №15, що набрав чинності 20 січня 2015 року, тривалість особливого періоду в Україні становила 210 діб: з 20 січня 2015 року по 22 серпня 2015 року. З цих підстав суд першої інстанції зробив висновок, що дії ПАТ «Українська залізниця» щодо звільнення ОСОБА_4 відповідають положенням трудового законодавства.

Постановою Апеляційного суду Одеської області від 24 жовтня 2018 року рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 20 березня 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_4 до ПАТ «Українська залізниця» про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено. Визнано неправомірними та скасовано наказ (розпорядження) начальника виробничого підрозділу Подільської дистанції колії №118 о/с від 04 липня 2017 року про звільнення ОСОБА_4 бухгалтера І категорії з 15 травня 2017 року з роботи в зв'язку з призовом на військову службу за пунктом 3 статті 36 КЗпП України. Поновлено ОСОБА_4 з 15 травня 2017 року на роботі в Публічному акціонерному товаристві «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Одеська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» у виробничому підрозділі Подільської дистанції колії на посаді бухгалтера І категорії. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Одеська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 15 травня 2017 року по 24 жовтня 2018 року в розмірі 123 977 гривень 09 копійок. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги, суд апеляційної інстанції виходив з того, що особливий період в Україні не закінчився, а тому звільнення позивача з роботи на підставі пункту 3 частини першої статті 36 КЗпП України не може вважатися законним.

Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, ПАТ «Українська залізниця» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просило постанову Апеляційного суду Одеської області від 124 жовтня 2018 року скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не звернув увагу на те, що починаючи з 23 серпня 2015 року мобілізація та особливі періоди в Україні не оголошувалися. Збереження посади та середнього заробітку за працівником здійснюється за умови, якщо строковий контракт на проходження військової служби був укладений під час дії особливого періоду, строк якого чітко визначається указом Президента України. Однак апеляційний суд проігнорував відсутність такого указу та в зв'язку з цим неправильно застосував положення статті 119 КЗпП України.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.

Згідно із частиною другою статті 119 КЗпП України працівникам, які залучаються до виконання обов'язків, передбачених законами України «Про військовий обов'язок і військову службу» і «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.

Частиною третьою статті 119 КЗпП України передбачено, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Частиною другою статті 39 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» встановлено, що громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п'ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п'ятою статті 61 Закону України «Про освіту».

З аналізу положень зазначених норм законів можна зробити висновок, що гарантії, передбачені частинами 3, 4 статті 119 КЗпП України надаються не тільки особам, які були призвані на військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, але й тим, що були прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці чи настання особливого періоду.

Суди під час розгляду справи установили, що 15 травня 2017 року між ОСОБА_4 та Міністерством оборони України був укладений контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб солдатського складу, за погодженням сторін на три роки.

Відповідно до наказу начальника виробничого підрозділу Подільської дистанції колії від 04 липня 2017 року №118/ос 15 травня 2017 року ОСОБА_4 звільнено з посади бухгалтера І категорії виробничого підрозділу Подільської дистанції колії згідно з пунктом 3 частини першої статті 36 КЗпП України у зв'язку з призивом на військову службу.

У постановах Верховного Суду від 14 лютого 2018 року в справі № 131 /1449/16-ц (касаційне провадження № 61-4157св18); від 14 лютого 2018 року в справі № 727/2187/16-ц (касаційне провадження № 61-3951св18); від 20 лютого 2018 року у справі № 640/4439/16-ц (касаційне провадження № 61-4304св18); від 21 лютого2018 року у справі № 211/1546/16-ц (касаційне провадження № 61-4255св 18); від 25 квітня 2018 року у справі № 205/1993/17 (касаційне провадження № 61-1664св 17) зроблено висновки, що особливий період діє в Україні від 17 березня 2014 року після оприлюднення Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію». Президент України відповідного рішення про скасування особливого періоду, як і рішення про демобілізацію військовослужбовців, прийнятих на військову службу за контрактом на строк до закінчення особливого періоду, не приймав.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками апеляційного суду про те, що оскільки на час укладення контракту з позивачем про проходження військової служби діяв особливий період діяльності усіх інституцій України, який не закінчився на час розгляду судового спору, то на нього поширюються гарантії, визначені частиною третьою статті 119 КЗпП України.

Встановивши, що звільнення ОСОБА_4 на підставі пункту 3 частини першої статті 36 КЗпП України під час проходження ним військової служби було незаконним, суд апеляційної інстанції обґрунтовано ухвалив рішення про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене судове рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини 1 статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване судове рішення ухвалене відповідно до норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову Апеляційного суду Одеської області від 24 жовтня 2018 року без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Одеська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Одеської області від 24 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді В. М. Сімоненко

А. О. Лесько

С.Ю. Мартєв