Провадження № 2/201/1127/2019
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2019р. суддя Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська - Ткаченко Н.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін в залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду країни в Дніпропетровській області про відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А:

20.09.2018р. ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до Головного управління Пенсійного фонду країни в Дніпропетровській області (далів ГУ ПФУ) про відшкодування моральної шкоди (а.с. № 3, 4).

Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 25.09.2018р. позивачу було відмовлено у задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору, зменшено розмір судового збору до 352,40 грн., позовну заву залишено без руху і наданий строк для усунення її недоліків (а.с. № 12).

На виконання цієї ухвали позивачем усунуто недоліки шляхом сплати судового збору (а.с. № 2, 15).

Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 20.11.2018р. позов прийнято до розгляду та відкрито провадження, розгляд справи призначено в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін до положень ч. 1 ст. 274, ч. 5 ст. 279 ЦПК України (а.с. № 37).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він у травні 2018р. звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до ГУ ПФУ про зобов'язання зарахувати період роботи у трудовий стаж, виплатити недоплачену пенсію.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04.06.2018р., яке набрало законної сили 27.07.2018р., його вимоги були задоволені. Зобов'язано ГУ ПФУ зарахувати період його роботи з 27 червня 1981р. по 27 червня 1984р., як трудовий стаж в районах Крайньої Півночі в пільговому обчислені (за один рік роботи зарахувати один рік і шість місяців) на підставі укладеного трудового договору на визначений термін та провести ОСОБА_1 перерахунок пенсії з 27 січня 2013р. з урахуванням пільгового обчислення стажу за період роботи з 27 червня 1981р. по 27 червня 1984р., як виробленого в місцевостях, прирівняних до Крайньої Півночі, а також виплатити недоплачену з 27 січня 2013р. різницю між перерахованою та фактично виплаченою пенсією.

Позивач вважає, що відмовою ГУ ПФУ в обчисленні стажу роботи йому спричинена моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях, приниженні честі та гідності, оскільки пенсія є єдиним джерелом його існування, а відмовою позбавлено його частини доходу протягом пяти років. Враховуючи тривалість вчиненого правопорушення, глибину душевних страждань, розмір моральної шкоди оцінює у 20 000 грн.

На підставі викладеного, просив позовні вимоги задовольнити.

Відповідач позовні вимоги не визнав. 15.01.2019р. представник відповідача ОСОБА_2А (діє на підставі довіреності від 04.06.2018р. - а.с. № 31) надала письмовий відзив на позов (а.с. № 29, 30), в якому не погодилася із доводами позивача про спричинення йому моральної шкоди з боку ГУ ПФУ. Зазначила, що за результатом розгляду зазначеної адміністративної справи судом не визнано неправомірними дії управління. Навпаки, суд дійшов висновку, що із приписів п.5 розділу XV «Прикінцевих положень» Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» трудовий договір є не єдиним документом, який може підтверджувати роботу в районах Крайньої Півночі або з місцевості прирівняній до районів Крайньої Півночі.

Позивачем не надано доказів заподіяння моральної шкоди, а також відсутній причинний зв'язок між діями відповідача і шкодою, оскільки ГУПФУ діяло в межах свої повноважень.

Враховуючи викладене, просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

13.02.2019р. позивач надав відповідь на відзив (а.с. № 36-37), у якій не погодився з думкою відповідача щодо відсутності з його боку протиправних дій, оскільки рішенням суду установлений причинний зв'язок між діями відповідача і недоотриманням пенсії позивачем. Стосовно доводів відповідача про відсутність доказів про заподіяння моральної шкоди, відзначив, що з урахуванням значних витрат на сплату комунальних платежів, сума фактично отримуваної пенсії, що була меншою аніж прожитковий мінімум, не забезпечувала достатній рівень його життя.

Враховуючи категорію спору (ціна позову є меншою, аніж пятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб), наданий відповідачем відзив, справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін для розгляду малозначних справ відповідно до положень ст. 274 ЦПК України.

Вивчивши матеріали справи, зясувавши позиції сторін, вважаю, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України).

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України).

При розгляді справи встановлено наступні обставини справи і відповідні їм правовідносини.

Як встановлено судом, рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04.06.2018р., яке набрало законної сили 27.07.2018р., були задоволені вимоги ОСОБА_1 до ГУ ПФУ. Зобов'язано ГУ ПФУ зарахувати ОСОБА_1 період його роботи з 27 червня 1981р. по 27 червня 1984р., як трудовий стаж в районах Крайньої Півночі в пільговому обчислені (за один рік роботи зарахувати один рік і шість місяців), на підставі укладеного трудового договору на визначений термін та провести ОСОБА_1 перерахунок пенсії з 27 січня 2013р. з урахуванням пільгового обчислення стажу за період роботи з 27 червня 1981р. по 27 червня 1984р., як виробленого в місцевостях, прирівняних до Крайньої Півночі, а також виплатити недоплачену з 27 січня 2013р. різницю між перерахованою та фактично виплаченою пенсією (а.с. № 23, 24).

Згідно зі ст. 107 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» пенсійний фонд, його органи та посадові особи за шкоду, заподіяну особам внаслідок несвоєчасного або неповного надання соціальних послуг, призначення (перерахунку) та виплати пенсій, передбачених цим Законом, а також за невиконання або неналежне виконання ними обов'язків з адміністративного управління Накопичувальним фондом несуть відповідальність згідно із законом.

За змістом ч. 1 ст. 1166 ЦК України шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Положеннями статті 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, які особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

При вирішенні спору про відшкодування шкоди обовязковому зясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

За змістом ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Стаття 1167 ЦК України передбачає підстави відповідальності за завдану моральну шкоду, згідно якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до положень даної статті, компенсація моральної шкоди здійснюється за наявності всіх загальних умов відповідальності за завдання шкоди, а саме: протиправної поведінки, моральної шкоди, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та завданою моральною шкодою та вини заподіювача.

Як розяснено у п.п. 3, 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно з п. 5 цієї Постанови, обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

З урахуванням ст. 23, 1167 ЦК України, роз'яснень, які містяться у п.3, 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами) суд доходить висновку, що позивачем не надано доказів на підтвердження факту заподіяння позивачу моральних страждань з боку відповідача.

Порушені права позивача відновлено рішенням Дніпропетровського адміністративного суду, яке набрало законної сили та підлягає виконанню. Варто відмітити, що відповідно до ч. 2 ст. 46 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Такий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 13.09.2017р. у справі № 6-1388цс17.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Посилаючись у позові на те, що саме внаслідок протиправних дій відповідача йому завдана моральна шкода, яка виразилася у душевних стражданнях від приниження честі, гідності, що викликано нестачею коштів на життя, позивач жодних доказів того не надав. Здійснення позивачем витрат на оплату комунальних послуг, які перевищують прожитковий мінімум, не мають прямого звязку між діями ГУПФУ по виплаті пенсії і вартістю комунальних послуг, адже відповідач не є відповідальним за встановлення тарифів на комунальні послуги, не зобовязаній корегувати розмір пенсії в залежності від розміру витрат позивача на ці послуги.

Як на підставу своїх позовних вимог позивач посилався на рішення суду, яке набрало законної сили в липні 2018р. При цьому, як видно з рішення суду, до ГУ ПФУ позивач звернувся в лютому 2017р., а до суду за захистом свого порушеного права - у травні 2018р. Таким чином, не зрозумілим для суду є доводи позивача, чому він вважає, що його права порушувалися відповідачем протягом 5-ти років.

Отже, доказів завдання відповідачем матеріальної шкоди позивачем не надано, не доведено причинно-наслідкового зв'язку між обставинами, викладеними у його позовній заяві, що є підставою для відмови у позові.

Стосовно необхідності залучення до справи Державної казначейської служби України (клопотання відповідача від 15.01.2019р. (а.с. № 29-30), варто відмітити, що Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» встановлені гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження», а також особливості їх виконання.

Статтею 3 цього Закону встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником яких є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Механізм виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначений постановою Кабінету Міністрів України від 03.09.2014р. № 440.

Рішення про стягнення коштів з державного та місцевого бюджетів або з боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами казначейської служби у порядку черговості надходження таких документів з попереднім інформуванням Міністерства фінансів України у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань.

Таким чином, Державна казначейська служба України не може бути відповідачем у справі, оскільки вона не є субєктом відповідальності у спірних правовідносинах, а через її органи лише реалізується механізм стягнення коштів з державного та місцевого бюджетів

Враховуючи викладене, позовні вимоги ОСОБА_1 до ГУ ПФУ не можуть бути задоволені.

Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, з урахуванням того, що ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 25.09.2018р. позивачу був зменшений судовий збір до 352грн.40коп. (а.с.№12), а також приймаючи до уваги, що в задоволенні позовних вимог позивачу відмовлено, то витрати понесені ним при подачі позову не компенсуються за рахунок відповідача, а сума судового збору на яку було зменшено його розмір (352грн.40коп.) компенсується за рахунок держави, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 23, 1167 ЦК України, п.п.3,4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», ст.ст 4, 10, 12, 13, 19, 76-81, 89, 141, 259, 263-265, ч.1 ст. 274, ч.5 ст. 279 ЦПК України, суддя,

В И Р І Ш И Л А:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду країни в Дніпропетровській області про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 273 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя Н.В. Ткаченко