Головуючий у І інстанції Шум Л.М.
Провадження № 22-ц/824/9027/2019 Доповідач у 2 інстанції Матвієнко Ю.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

08 липня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: судді-доповідача Матвієнко Ю.О., суддів Іванової І.В., Мельника Я.С., розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Державного підприємства «Об`єднана компанія «Укрвуглереструктуризація» на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Об`єднана компанія «Укрвуглереструктуризація» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з затримкою термінів її виплати, витрат на правову допомогу,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ДП «Об`єднана компанія «Укрвуглереструктуризація» та просила ухвалити рішення про його задоволення, посилаючись на те, що 11 вересня 2008 року її було прийнято на роботу на посаду оператора ЕВМ шахти «Голубівська» відокремленого підрозділу Луганська виконавча дирекція з ліквідації шахт. Протягом 2008 - 2014 років підприємство змінювало назву та реорганізовувалось.

30 листопада 2014 року ОСОБА_1 було звільнено з Відокремленого підрозділу «Луганська виконавча дирекція з ліквідації шахт» у зв`язку з переведенням до Відокремленого підрозділу «Донецька виконавча дирекція з ліквідації шахт».

01 грудня 2014 року ОСОБА_1 була прийнята по переводу на посаду оператора ЕВМ л.ш. «Голубівська» у відокремленому підрозділі «Донецька виконавча дирекція з ліквідації шахт» Державного підприємства «Об`єднана компанія «Укрвуглереструктуризація» згідно наказу №114-к від 01.12.2014 року.

Наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України №358 від 15.05.2014 року встановлено, що ДП «Об`єднана компанія «Укрвуглереструктуризація» є правонаступником усіх майнових прав та обов`язків ДП «Донвуглереструктуризація», ДП «Луганськвуглереструктуризація».

Відповідно до наказу №114-к від 01.12.2014 року «Про прийом на роботу» посадовий оклад ОСОБА_1 складав 2 144,00 грн.

В період з 01 листопада 2014 року по 01 червня 2015 року роботодавцем грубо порушувалось законодавство про працю, оскільки протягом семи місяців позивачу не виплачувалась заробітна плата, в зв`язку із чим вона подала заяву про звільнення за власним бажанням з виплатою вихідної допомоги на підставі ст. 44 КЗпП України.

02 червня 2015 року ОСОБА_1 була звільнена з роботи за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України згідно наказу №127-к від 02.06.2015 року.

Однак, в порушення вимог ч. 1 ст. 116 КЗпП відповідач не сплатив позивачу всі належні їй від підприємства грошові суми в день звільнення, у зв`язку із чим ОСОБА_1 і просила суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по заробітній платі за період з 01.11.2014 по 02.06.2015 року в розмірі 15 763,45 грн.; компенсацію за невикористану частину щорічної відпустки та компенсацію за невикористану додаткову відпустку в розмірі 2 072,23 грн.; вихідну допомогу на підставі ст. 44 КЗпП України в розмірі 7 023,75 грн.; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.06.2015 по 30.01.2019 року в розмірі 114 471,38 грн. та компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку із затримкою термінів її виплати в розмірі 8 894,35 грн.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 22 квітня 2019 року позов задоволено.

Стягнуто з Державного підприємства «Об`єднана компанія «Укрвуглереструктуризація» () на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) заборгованість по заробітній платі за період з 01.11.2014 року по 02.06.2015 року в розмірі 15 763,45 грн.; компенсацію за невикористану частину щорічної та додаткової відпустки в розмірі 2 072,23 грн.; вихідну допомогу внаслідок порушення відповідачем законодавства про працю, колективного та трудового договору в розмірі 7 023,75 грн.; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.06.2015 року по 30.01.2019 року в розмірі 114 471,38 грн.; компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з затримкою термінів її виплати в розмірі 8 894,35 грн., а всього - 148 225 грн. 16 коп.

Стягнуто з Державного підприємства «Об`єднана компанія «Укрвуглереструктуризація» () на користь держави судовий збір в розмірі 2 223 грн. 37 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач подав на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити по справі нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Згідно приписів ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки ціна позову в даній справі (148 348 грн. 38 коп.) менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, її апеляційний розгляд здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідача, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що на підставі наказу № 193к від 11.09.2008 року позивач ОСОБА_1 була прийнята на посаду оператора ЕВМ шахти «Голубівська» відокремленого підрозділу Луганська виконавча дирекція з ліквідації шахт (а.с.24).

30.11.2014 року на підставі наказу № 181к від 28.11.2014 року позивача було звільнено у зв`язку з переведенням на підставі наказу № 114-к від 01.12.2014 року до Відокремленого підрозділу «Донецька виконавча дирекція з ліквідації шахт» Державного підприємства «Об`єднана компанія «Укрвуглереструктуризація» (а.с.25, 27-29).

Наказом № 127к від 02.06.2015 року ОСОБА_1 звільнено з роботи на підставі ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням (а.с.20-21, 26).

Судом встановлено, що на день звільнення позивачу не було виплачено заробітну плату за період з листопада 2014 року по червень 2015 року в розмірі 15 763,45 грн., що підтверджується довідкою ДП «Об`єднана компанія «Укрвуглереструктуризація» № 45 від 12.10.2018 року (а.с.42).

Згідно Наказу Міністерства енергетики та вугільної промисловості України №358 від 15.05.2014 рокуДП «Об`єднана компанія «Укрвуглереструктуризація» є правонаступником усіх майнових прав та обов`язків ДП «Донвуглереструктуризація», ДП «Луганськвуглереструктуризація», ДП «ЦЗК «Вуглеторфреструктуризація» (а.с.40-41).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з його обґрунтованості та доведеності, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст. 47 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Приписами ч. 3 ст. 43 Конституції України визначено, що кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

У ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу (ст. 94 КЗпП України).

Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Згідно наявної в матеріалах справи довідки № 45 від 12.10.2018 року (а.с.42) розмір заборгованості відповідача перед позивачем по заробітній платі складає 15 763,45 грн., які обґрунтовано стягнуті судом на користь позивача на підставі вищенаведених правових норм.

Правильним є і рішення суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача компенсації за невикористану частину щорічної відпустки та невикористану додаткову відпустку в розмірі 2 072,23 грн., виходячи з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А Iгрупи.

Згідно ч. 1 ст. 6 Закону України«Про відпустки» щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

Згідно ч. 5 ст. 10 Закону України«Про відпустки» право працівника на щорічні основну та додаткові відпустки повної тривалості у перший рік роботи настає після закінчення шести місяців безперервної роботи на даному підприємстві.

Також, згідно ч. 1 ст. 19 Закону України «Про відпустки» одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України).

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 оку народиласина ОСОБА_2 , батьком якого є ОСОБА_3 (а.с.44), однакшлюб позивачаз останнім 18.03.2003 року був розірваний (а.с.45).

Згідно ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідачем суду не було надано доказів того, що позивач ОСОБА_1 зверталась із заявами про надання основної та додаткової відпустки, на які мала право, за період роботи з 24.09.2014 року по 02.06.2015 року та доказів того, що вона ці відпустки використала, в зв`язку із чим суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення її вимог про стягнення компенсації за невикористану частину щорічної відпустки та невикористану додаткову відпустку в розмірі 2 072,23 грн.

Погоджується колегія суддів і з висновком суду про стягнення з відповідача на користь позивача вихідної допомоги в розмірі 7 023,75 грн.на підставі положень ч. 1 ст. 44 КЗпП України, відповідно до якої при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем порушувалося законодавство про працю та умови колективного договору в частині оплати праці Ростової Ю . В. , якій протягом семи місяців не виплачувалася заробітна плата, факт чого підтверджується наявною у справі довідкою №45 від 12.10.2018 року, що є порушенням прав позивача та являється підставою для виплати їй згідно ч. 1 ст. 44 КЗпП вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку на суму 7 023,75 грн. (2 341,25 грн. х 3).

Законним є і рішення суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.06.2015 року по 30.01.2019 року в розмірі 114 471,38 грн. та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з затримкою термінів її виплати в розмірі 8 894,35 грн., що, зокрема, вбачається з наступного.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (частина перша статті 117 КЗпП України).

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в статті 117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору.

Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє йоговід відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум, вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

Таким чином, враховуючи доведеність факту порушення відповідачем вимог ст.116 КЗпП України в частині строків виплати всіх належних позивачу від підприємства сум, обґрунтованим є висновок суду про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку. При цьому, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку - 114 471,38 грн. позивачем у позовній заяві обчислений правильно, виходячи з середньоденного розміру заробітної плати (123,22 грн.) та кількості днів затримки (929 днів) шляхом їх множення, і відповідачем спростований не був.

Обгрунтованим є і висновок суду про стягнення з відповідача на користь позивача компенсації втрати частини доходів заробітної плати у зв`язку із порушенням строку їївиплати, враховуючи наступне.

У відповідності до вимог ст.34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Згідно ст.2 цього ж Закону компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, заробітну плату.

У відповідності з Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №159 від 21.02.2001 року, компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року. Компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, зокрема, заробітна плата. Сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Згідно розрахунку позивача, неспростованого відповідачем, сума компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати складає 8 894,35 грн., що відповідає дійсним обставинам справи і обґрунтовано стягнуто судом з відповідача на користь позивача.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на фінансування підприємства з державного бюджету, яким не передбачалось коштів на фінансування ліквідації шахти «Голубівська», законності та обґрунтованості висновків суду про порушення прав позивача невиплатою їй заробітної плати не спростовують, оскільки сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його обов`язку виплачувати працівникам заробітну плату та не звільняє його від відповідальності за порушення строків її виплати.

Відхиляються колегією суддів і доводи апеляційної скарги про залишення без розгляду позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку з підстав несплати позивачкою судового збору за вказані вимоги майнового характеру, оскільки стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника випливає із трудових правовідносин, а тому на вказані вимоги поширюються положення Закону України «Про судовий збір» та Цивільно-процесуального кодексу України щодо звільнення позивача від сплати судового збору за подання позовних вимог, які випливають з трудових правовідносин.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції; такі доводи були повно, всебічно та об`єктивно оцінені судом першої інстанції та не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції повно і всебічно з`ясовані всі обставини справи, дана належна правова оцінка доказам, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 389 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Об`єднана компанія «Укрвуглереструктуризація» - залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22 квітня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач:

Судді: