ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«20» лютого 2019 року

м. Харків

справа № 643/13063/18-ц

провадження № 22ц/818/1470/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Бровченка І.О., Колтунової А.І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 19 грудня 2018 року в складі судді Поліщук Т.В.,

в с т а н о в и в:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів.

Позовна заява мотивована тим, що з 17 лютого 2007 року вони з відповідачем перебувають у зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Вказала, що нею подано позов до Московського районного суду м. Харкова про розірвання шлюбу.

Зазначила, що дитина проживає з нею та знаходиться на її утриманні. Відповідач не виконує обов'язки з утримання дитини, не цікавиться її матеріальними потребами та потребами, пов'язаними з інтелектуальним розвитком.

Вказала, що вона працює у Товаристві з обмеженою відповідальністю «ТД ИРБИС» на посаді фахівця складського обліку з 31 травня 2017 року та її дохід за період з березня 2018 року по серпень 2018 року становить 46 783, 43 грн. Проте, цього не вистачає для забезпечення гармонійного фізичного та інтелектуального розвитку сина.

Зазначила, що відповідач є працездатною особою та має можливість надавати матеріальну допомогу на утримання сина; не обтяжений турботами щодо утримання непрацездатних батьків, інших неповнолітніх дітей немає.

Просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання сина ОСОБА_3 у розмірі 3000, 00 грн. щомісяця, з урахуванням індексу інфляції, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з дня пред'явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 19 грудня 2018 року позов ОСОБА_1 - задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання сина ОСОБА_3 у розмірі 3000, 00 грн. щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 14 вересня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття; стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 704,80 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив оскаржуване рішення змінити та стягнути з нього на користь позивача аліменти на утримання дитини - ОСОБА_3 в розмірі 1100, 00 грн. щомісячно, однак не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи від дня пред'явлення позову до досягнення дитиною повноліття та стягнути на його користь з позивача судовий збір, сплачений за подачу апеляційної скарги в сумі 1152, 60 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі; не звернув увагу на те, що він приймає участь у вихованні та утриманні сина, бачиться з ним 5-7 разів на місяць, розмовляє з сином по телефону кожного дня, цікавиться його справами, допомагає порадами та гуляє з ним, допомагає у придбанні сину одягу, фруктів та солодощів; що він не заперечує проти стягнення з нього аліментів на утримання сина в розмірі 1100, 00 грн. щомісячно; що на даний момент він не працює, тимчасово йому допомагає матеріально його мати; що йому на праві власності належить тільки одна малогабаритна однокімнатна квартира, в якій він і проживає; іншого нерухомого або рухомого майна немає.

11 лютого 2019 року від ОСОБА_2 до суду апеляційної інстанції надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи документів, які характеризують його майновий стан, а саме, відповіді Регіонального сервісного центру в Харківській області від 22 січня 2019 року щодо відсутності у нього транспортних засобів; відповіді з Київського управління ГУ ДФС у Харківській області від 01 лютого 2019 року, з якої вбачається, що загальна сума його доходу з 01 січня 2018 року по 16 серпня 2018 року становить 85 000,00 грн. На теперішній час триває процедура ліквідації. З 16 серпня 2018 року стан платника припинено, але з обліку не знято. При цьому послався на те, що в суді першої інстанції він не міг надати ці документи, оскільки не був присутній в судовому засіданні.

07 лютого та 13 лютого 2019 року від ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу та клопотання про відмову у долученні до матеріалів справи, з якого вбачається, що з рішенням суду вона згодна, апеляційну скаргу вважала необгрунтованою, клопотання просила залишити без задоволення. При цьому посилалася на те, що відповідач за останні півроку бачився з дитиною приблизно 5 разів; що у нього у власності є інше нерухоме майно; що останні покупки для сина здійснені нею у жовтні - грудні 2018 року, а саме, осінній одяг та взуття на суму 3500,00 грн.; зимове взуття та одяг - 3500,00 грн.; взуття та форму на зайняття в секції «Футбол», участь у змаганнях - 2700,00 грн.; щомісячні витрати: додаткові зайняття сина англійською мовою - 560,00 грн., секція «Футбол» - 250,00 грн., проїзд та харчування в школі - 600,00 грн. З приводу клопотання вважала, що у нього була можливість надати ці документи до суду першої інстанції, оскільки позов з додатками він отримав. Справа розглядалась в суді першої інстанції у спрощеному провадженні.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно пункту 1 частини 4 статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 необхідно залишити без задоволення, рішення суду - залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що відповідач не надає регулярної матеріальної допомоги на утримання неповнолітньої дитини, тому, враховуючи принцип рівності прав та обов'язків батьків щодо дитини, з відповідача підлягають стягненню аліменти на утримання неповнолітнього сина в розмірі 3000, 00 грн. щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи від дня пред'явлення позову до досягнення дитиною повноліття.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 17 лютого 2007 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 6,7).

З довідки, виданої ОСОБА_1 від 07 вересня 2018 року № ТДБ00000079 вбачається, що вона працює у Товаристві з обмеженою відповідальністю «ТД ИРБИС» з 31 травня 2017 року, на даний момент займає посаду фахівця складського обліку та її дохід за період з 01 березня по 31 серпня 2018 року склав 58 116, 06 грн., сума до виплати становить 46 783, 43 грн. (а.с.11).

Відповідно до відомостей у паспорті місце проживання ОСОБА_1 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 9).

Як вбачається з інформаційної довідки з Реєстру територіальної громади м. Харкова, місце проживання ОСОБА_2 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2

Відповідно до відомостей з Державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_2 припинив підприємницьку діяльність з 16 серпня 2018 року (а. с. 32-33).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта, ОСОБА_2 на праві власності належить приміщення другого поверху АДРЕСА_2 (а. с. 34-35).

Як вбачається з матеріалів справи, а саме рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення з відміткою про повернення та конверту з відміткою про повернення у зв'язку з закінченням терміну зберігання (а. с. 17, 18), ОСОБА_2 не повідомлено належним чином про відкриття провадження по даній справі.

Згідно частин 1-3 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Враховуючи те, що відповідач не був належним чином повідомлений про час та місце розгляду даної справи судом першої інстанції, внаслідок чого був позбавлений можливості реалізувати свої процесуальні права, передбачені статтею 43 ЦПК України, при прийнятті рішення колегія суддів, враховуючи положення частини 3 статті 367 ЦПК України, приймає докази, які не були надані відповідачем до суду першої інстанції з причин, які об'єктивно не залежали від нього.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789XII (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Предметом їх основного піклування є найкращі інтереси дитини. Обов'язок виховувати та розвивати дитину найважливіший обов'язок матері і батька.

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Згідно із частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Статтею 51 Конституції України та статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частиною 3 статті 181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Із роз'яснень, які містяться в пункті 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» вбачається, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» встановлено у 2018 році прожитковий мінімум на дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2018 року - 1860 гривень, з 1 липня - 1944 гривні, з 1 грудня - 2027 гривень, тобто розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим з 01 січня 2018 року 930,00 грн., з 01 липня 972,00 грн., з 01 грудня 1013, 50 грн.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, виходячи з того, що відповідач не надає регулярно матеріальної допомоги на утримання неповнолітньої дитини, враховуючи стан здоров'я та матеріальне становище сторін та дитини та вимоги Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік», дійшов обгрунтованого висновку щодо стягнення з відповідача на утримання дитини 3000,00 грн. аліментів.

При цьому суд апеляційної інстанції бере до уваги надані відповідачем до суду апеляційної інстанції матеріали справи, які свідчать про те, що загальний дохід відповідача за 7 місяців становить 85 000,00 грн.

Посилання відповідача на те, що він приймає участь у вихованні та утриманні сина, бачиться з ним 5-7 разів на місяць, розмовляє з сином по телефону кожного дня, цікавиться його справами, допомагає порадами та гуляє з ним, допомагає у придбанні сину одягу, фруктів та солодощів, не є підставою для визначення аліментів в меншому розмірі, ніж визначено судом першої інстанції, оскільки, суд, з урахуванням вимог, викладених в статті 182 СК України обґрунтовано визначив розмір аліментів, який є необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Доводи відповідача щодо того, що він з вересня 2018 року не працює і не в змозі сплачувати визначену судом першої інстанції суму аліментів судовою колегією не приймаються, оскільки відповідач є працездатною особою, утриманців та інших неповнолітніх дітей на його утриманні немає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_2 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381 - 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 19 грудня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді І.О. Бровченко

А.І. Колтунова

Повний текст постанови складено 20 лютого 2019 року.