Постанова

Іменем України

30 січня 2019 року

м. Київ

справа № 718/1829/16-ц

провадження № 61-21947св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 25 січня 2017 року у складі судді Мізюка В. М. та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 09 березня 2017 року у складі колегії суддів: Височанської Н. К., Литвинюк І. М., Яремко В. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»; банк), правонаступником якого є акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк» банк), звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Банк обґрунтовував вимоги тим, що 23 травня 2007 року між ним і ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № CVMWGA00000034, згідно з умовами якого останній отримав кредит у сумі 56 100 грн строком до 22 травня 2017 року зі сплатою 1,17 % щомісяця.

Позичальник належним чином не виконував своїх зобов'язань, у зв'язку з чим розмір заборгованості за кредитним договором станом на 25 серпня 2016 року становила 188 106 грн 12 коп., із яких: заборгованість за кредитом - 50 764 грн 65 коп., заборгованість за відсотками - 129 288 грн 88 коп., заборгованість за комісією - 8 052 грн 59 коп.

Ураховуючи наведені обставини, банк просив стягнути з відповідача кредитну заборгованість у вищезазначеному розмірі.

Короткий зміст рішення та ухвали судів попередніх інстанцій

Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 25 січня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 09 березня 2017 року, у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Суди зробили висновок про відмову у позові в зв'язку з пропуском банком позовної давності.

Короткий зміст доводів касаційної скарги

До суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк», у якій його представник, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалу судів попередніх інстанцій, справу направити на новий судовий розгляд.

Вважає, що суди безпідставно відмовили у задоволенні позову у зв'язку з пропуском позовної давності, оскільки сторони узгодили строк дії договору до 22 травня 2017 року.

Зазначає, що в разі застосування строку позовної давності, її наслідки можуть бути застосовані лише до тих зобов'язань та нарахувань, які були здійснені за межами строку позовної давності, водночас суми нарахувань, здійснені у межах строку позовної давності, підлягають стягненню з відповідача.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.

ОСОБА_3 подав заперечення на касаційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк», у яких просить рішення та ухвалу судів попередніх інстанцій залишити без змін, посилаючись на їх законність та обґрунтованість.

Справу № 718/1829/16-ц передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Верховного Суду від 09 січня 2019 року справу призначено до судового розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії із п'яти суддів.

Позиція Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суди встановили, що 23 травня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір №CVMWGA00000034, відповідно до умов якого позичальнику наданий кредит у розмірі 56 100 грн строком до 22 травня 2017 року зі сплатою 1,17 % щомісяця, а в разі порушення зобов'язань - 2,34 % щомісяця.

Сторони дійшли згоди про те, що розмір платежу дорівнює 883 грн 41 коп., який повинен бути сплачений у період із «10» до «14» числа щомісяця (пункт 7.1 кредитного договору).

За змістом пункту 2.3.3 кредитного договору банк має право зажадати від позичальника дострокового повернення кредиту, зокрема, у разі порушення останнім умов цього договору.

Відповідно до пункту 7.3 кредитного договору забезпеченням виконання позичальником за цим договором виступає іпотека - житловий будинок АДРЕСА_1 і земельна ділянка за цією ж адресою, належні ОСОБА_4

Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 09 листопада 2009 року у справі № 2-1368/2009 задоволений позов ПАТ КБ «ПриватБанк», звернуто стягнення на предмет іпотеки - вищезазначені будинок і земельну ділянку в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором від 23 травня 2007 року № CVMWGA00000034 в розмірі 47 577 грн 61 коп. (заборгованість за кредитом - 47 121 грн 65 коп., заборгованість за відсотками - 455 грн 41 коп., пені - 55 коп.) шляхом їх продажу ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені ОСОБА_4 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності та з наданням банку усіх повноважень, необхідних для продажу.

Заборгованість за вказаним рішенням суду стягнута у повному обсязі за розрахунком станом на 23 січня 2009 року.

Банк не реалізував свого права на звернення стягнення на предмет іпотеки, у зв'язку з чим змінив спосіб захисту порушеного права, звернувшись у вересні 2016 року до суду з даним позовом, відповідно до якого борг розрахований станом на 25 серпня 2016 року.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що позичальник зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконав, однак банк пропустив позовну давність, про застосування наслідків спливу якої заявив відповідач.

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Наявність невиконаного судового рішення про звернення стягнення на предмет застави не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом стягнення з боржника заборгованості за кредитним договором.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 921/107/15-г/16 (провадження № 12-117гс18).

Аналогічні висновки викладені й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), в якій зазначено, що здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Забезпечувальне зобов'язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. У разі задоволення не в повному обсязі вимог кредитора за рахунок забезпечувального обтяження основне зобов'язання сторін не припиняється, однак змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов'язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору, на погашення яких виявилася недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення.

Таким чином, вимога позивача про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі сум, у рахунок погашення яких попереднім рішенням суду звернуто стягнення на предмет іпотеки, по суті є обґрунтованою.

Разом із тим, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Відповідач просив застосувати наслідки спливу позовної давності до вимог банку.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості засвідчує такі зміни.

Таким чином, пред'явивши позов про звернення стягнення на предмет іпотеки, банк скористався наданим йому частиною другою статті 1050 ЦК України правом дострокового погашення боргу за кредитом, чим змінив строк виконання основного зобов'язання з 22 травня 2017 року на 01 липня 2009 року, пред'явивши у липні 2009 року відповідний позов до суду. З цієї дати почався перебіг позовної давності за вимогами банку про стягнення із позичальника боргу, нарахованого до 01 липня 2009 року, в інший спосіб.

З позовом до позичальника банк звернувся 26 серпня 2016, тобто поза межами строку позовної давності, який закінчився 02 липня 2012 року.

Щодо сум, нарахованих банком після 01 липня 2009 року та заявлених до стягнення у даному позові, необхідно зазначити таке.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Подаючи у липні 2009 року позов про звернення стягнення на предмет іпотеки, кредитор реалізував право на дострокове повернення кредиту та платежів за ним.

Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі.

Отже, кредитор, звернувшись у 2009 році із позовом про дострокове повернення кредиту (шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки), на власний розсуд змінив умови основного зобов'язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати відсотків за користування кредитом, а також комісії.

Рішення суду про стягнення кредитної заборгованості свідчить про закінчення строку дії кредитного договору.

Таким чином, право кредитодавця нараховувати передбачені договором відсотки за користування кредитом, комісію припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18).

З урахуванням викладеного, нарахування банком відсотків і комісії після 02 липня 2009 року є необґрунтованим, а тому в зазначеній частині позов задоволенню не підлягає з цих підстав, а не в зв'язку зі спливом строку позовної давності, заявленої стороною у справі.

Саме з вищевказаних мотивів суди попередніх інстанцій повинні були відмовити АТ КБ «ПриватБанк» у задоволенні позову.

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про необхідність часткового задоволення касаційної скарги та зміни оскаржених судових рішень у мотивувальній частині з викладенням їх у редакції цієї постанови.

Керуючись статтями 400, 412, 416, 417 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 25 січня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 09 березня 2017 року змінити у мотивувальній частині, виклавши їх у редакції цієї постанови.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:Н. О. Антоненко В. І. Журавель
В. М. Коротун В. І. Крат