ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1789/19 Справа № 209/1582/14-ц Суддя у 1-й інстанції - Решетник Т.О. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2019 рокуколегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 05 січня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на 1/2 частину майна, що є у спільній сумісній власності подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання квартири такою, що не підлягає розподілу як майно придбане у шлюбі, виключення квартири зі списку майна, що підлягає розподілу, зобов'язання повернути правовстановлюючі документи на квартиру, -

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з уточненим позовом до ОСОБА_1 про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на 1/2 частину майна.

Вказувала, що вона і відповідач одружилися 15 вересня 2006 року, шлюб був зареєстрований у відділі РАГС Дніпровського районного управління юстиції м.Дніпродзержинська, актовий запис № 827. 14 вересня 2007 року вони сім'єю придбали двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 за 93.435 грн. Гроші на придбання квартири були зібрані сім'єю, тобто нею та відповідачем. При укладенні договору купівлі-продажу угода була оформлена на ім'я ОСОБА_1 Він запевнив її, що все їх майно і кошти спільні, і не має значення на кого оформлено угоду.

Зазначала, що вищевказана квартира придбана на спільні кошти, тому згідно ст.ст.60,70 СК України є спільною сумісною власністю подружжя і її частка та частка відповідача - рівні.

Посилаючись на вказані обставини, просила визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1; визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

ОСОБА_1 звернувся до суду з уточненим зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визнання квартири такою, що не підлягає розподілу як майно придбане у шлюбі, виключення квартири зі списку майна, що підлягає розподілу, зобов'язання повернути правовстановлюючі документи на квартиру.

Вказував, що двокімнатна квартира АДРЕСА_1, придбана за грошові кошти, які належали йому особисто, оскільки не були заробітною платою, пенсією, стипендією чи іншими доходами, появою яких сприяла б ОСОБА_2 Вказані кошти за квартиру отримані від його друга ОСОБА_3, який є громадянином Російської Федерації, і мешкає у м.Москва. ОСОБА_2 навмисно приховує від суду той факт, що кошти, за які була придбана ним квартира, надійшли йому від його друга, який частками надсилав йому кошти на придбання квартири.

Посилаючись на зазначене ОСОБА_1 просив визнати квартиру АДРЕСА_1 такою, що не підлягає розподілу як майно придбане у шлюбі і виключити її зі списку майна для розподілу. Визнати кошти 93.435 грн., сплачені за квартиру, такими, які не були накопичені їх сім'єю за період шлюбу. Зобов'язати ОСОБА_2 повернути йому правовстановлюючі документи на володіння нерухомістю у АДРЕСА_1, які вона утримує у себе протиправно.

Рішенням Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 05 січня 2018 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на 1/2 частину майна, що є у спільній сумісній власності подружжя задоволено.

Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право власності за кожним на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1

У задоволенні зустрічної позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання квартири такою, що не підлягає розподілу як майно придбане у шлюбі, виключення квартири зі списку майна, що підлягає розподілу, зобов'язання повернути правовстановлюючі документи на квартиру відмовлено повністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та постановити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 та задовольнити зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції порушив строки розгляду справи; не долучив фотокартки покращеної квартири до матеріалів справи; відхилив клопотання про призначення онлайн конференції з Російською Федерацією за участю свідка ОСОБА_3; належним чином не дослідив доказів походження грошей, за які була придбана спірна квартира, та не надала доказів того, що вона має відношення до походження грошових коштів, за які була придбана спірна квартира; вона не надавала згоди на укладення договору купівлі-продажу спірної квартири; ОСОБА_3 підтвердив підстави отриманих мною коштів, за які була придбана спірна квартира.

Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).

Зважаючи на те, що ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що сторони з 15 вересня 2006 року перебували зареєстрованому шлюбі (т. а.с.11).

Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого 23 вересня 2017 року Дніпровським районним у місті Кам'янське відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 23 вересня 2017 року розірвано (т.2 а.с.21).

За час перебування сторонами в зареєстрованому шлюбі ними було придбано нерухоме майно, а саме двокімнатна квартира АДРЕСА_1 (м.Кам'янське), загальною площею 50,7 кв.м, житловою площею 26,5 кв.м, за яку сплачено 93.425 грн., що еквівалентно 18.500 доларів США за курсом НБУ станом на 14 вересня 2007 року, що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 14 вересня 2007 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої дніпродзержинської державної нотаріальної контори Бурдік С.С. (т.1 а.с.7), та копією витягу з Державного реєстру правочинів від 14 вересня 2007 року (т.1 а.с.8), копією технічного паспорту, виданого ОКП «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» від 11 травня 2007 року (т.1 а.с.4-6).

Право власності на квартиру зареєстроване за відповідачем ОСОБА_1, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №16018759 від 21 вересня 2007 року (а.с.7, оберт).

Судом першої інстанції встановлено, що як позивач так і відповідач не знайшли взаєморозуміння, наявність в матеріалах справи звернень позивача ОСОБА_2 до правоохоронних органів з приводу сварки із ОСОБА_1, після якої ОСОБА_2 виїхала зі спірної квартири, а ОСОБА_1 замінив замки, свідчить про неприязні стосунки між подружжям, що підтверджується висновком Дніпровського РВ Дніпродзержинського ГУНП в Дніпропетровській області (а.с.66).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не довів, що спірна квартира придбана за його особисті кошти, копія розписки ОСОБА_1 від 17 вересня 2007 року про отримання позики від ОСОБА_3, а також копії заяв про грошові перекази без відкриття рахунку та прибуткових касових ордерів належним чином не завірені, оригіналів вказаної розписки для засвідчення судом вірності цієї копії суду не надано; спірна квартира була придбана в період шлюбу сторін на спільні кошти на підставі правочину, який не визначає правовий статус квартири як особистої приватної власності позивача або відповідача, між сторонами відсутня будь-яка домовленість щодо розподілу спільного майна подружжя, а тому квартира є спільною сумісною власністю і підлягає поділу між подружжям.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно з статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 СК України).

У пунктах 22-24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз'яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясувати джерело і час його придбання.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (частина четверта статті 65 СК України).

Виходячи з вищенаведених норм права, задовольняючи позов ОСОБА_2 та відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що набута сторонами за час шлюбу квартира АДРЕСА_1 є об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 не надала доказів того, що вона має відношення до походження грошових коштів, за які була придбана спірна квартира, не можуть бути прийняті до уваги, зважаючи на те, що за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов'язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов'язаний довести обставини, що її спростовують.

Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року №6-843цс17.

З матеріалів справи вбачається, що на спростування презумпції спільності майна подружжя ОСОБА_1 надано копію розписки ОСОБА_1 (т.1 а.с.153) від 17 вересня 2007 року про отримання позики від ОСОБА_3 в розмірі 30.000 доларів США, а також копії заяв про грошові перекази без відкриття рахунку та прибуткових касових ордерів, які належним чином не завірені, оригіналу вказаної розписки ОСОБА_1 не надано, як не надано й доказів того, що саме ці кошти витрачено на придбання спірної квартири.

За таких обставин, виходячи з відсутності належних доказів, які б спростовували презумпцію спільності майна подружжя, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про поділ спірної квартири між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за кожним із сторін право власності на 1/2 частку вказаного майна, змінивши режим спільної сумісної власності подружжя на цей об'єкт на режим спільної часткової власності, встановивши всі обставини справи, надав їм належну правову оцінку та ухвалив законне рішення.

Посилання апеляційної скарги на порушення судом першої інстанції строків розгляду справи та інші процесуальні порушення не можуть бути підставою для скасування правильного по суті і законного рішення, така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини.

Так, у рішенні у справі "Сутяжник проти Росії" (№8269/02) ЄСПЛ зробив висновок про те, що не може бути скасоване правильне по суті судове рішення та не може бути відступлено від принципу правової визначеності лише задля правового пуризму, судове рішення може бути скасоване лише з метою виправлення істотної судової помилки.

Інші доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 05 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст постанови складено 29 січня 2019 року.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.