Номер провадження: 22-ц/813/393/19
Номер справи місцевого суду: 498/46/18
Головуючий у першій інстанції Ткачук О.Л
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.02.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.

суддів колегії: Дрішлюка А.І.,

Черевка П.М.,

при секретарі: Півнєві Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Великомихайлівського районного суду Одеської області від 30 травня 2018 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» про визнання недійсним кредитного договору, -

В С Т А Н О В И В:

29 січня 2018 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 21 січня 2011 року між сторонами був укладений кредитний договір №б/н, відповідно до умов якого ОСОБА_4 отримав кредит у розмірі 2 000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Оскільки відповідач ОСОБА_4 порушив умови договору в частині повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами, станом на 30 вересня 2017 року у нього виникла заборгованість в розмірі 20 219,08 гривень, яку позивач разом із судовим збором просив стягнути на свою користь.

Відповідач ОСОБА_4 просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог банку в повному обсязі з підстав зазначених ним у своєму відзиві.

19 березня 2018 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсним кредитного договору.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що він народився 08 серпня 1993 року, а тому на день підписання договору йому не виповнилось 18 років і він був неповнолітнім, а його матері до цього часу невідомо про підписання ним вказаного договору і відповідно вона його не схвалювала.

У судове засіданні сторони не з'явилися та надали заяви, у яких просили розглянути справу за їх відсутності.

Рішенням Великомихайлівського районного суду Одеської області від 30 травня 2018 року у задоволенні первісного позову відмовлено, зустрічний позов задоволено в повному обсязі.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити первісний позов в повному обсязі, у задоволенні зустрічної позовної заяви відмовити, посилаючись на порушення норм права.

У судове засідання до суду апеляційної інстанції сторони по справі не з'явились, але про розгляд справи вони сповіщались належним чином та завчасно, причини неявки до суду не повідомили. Тому у відповідності до ч. 2 ст. 372 ЦПК України їх неявка у судове засідання не перешкоджає розглядові справи та у доступі до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлене 21.02.2019 року.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, та заперечення на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково за таких підстав.

Так, відповідно до статей 11 та 509 ЦК зобов'язання виникають, зокрема, з договорів та інших правочинів та мають ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно частини другої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі та правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до статті 207 ЦК правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, якими обмінялися сторони, та якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Статтею 627 ЦК проголошено свободу договору, а саме: сторони є вільними в укладенні договору та визначенні його умов.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина 1 статті 628 ЦК).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Як передбачено статтею 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

З матеріалів справи вбачається, ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду про стягнення з відповідача ОСОБА_4 заборгованості за кредитним договором №б/н від 21.01.2011р. з посиланням на те, що відповідач отримав кредит в розмірі 2 000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Згідно копії паспорту громадянина України серії НМ631276, виданого Великомихайлівським РВ ГУМВС України в Одеській області 11 грудня 2009 року, ОСОБА_4 народився 08 серпня 1993 року, тому на момент підписання анкети-заяви (21 січня 2011 року) йому було лише 17 років (а. с. 31).

Суд задовольняючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4 та відмовляючи у задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» виходив з того, що позичальник уклав кредитний договір із ПАТ КБ «Приватбанк» у віці 17 років без згоди батьків та органу опіки та піклування, маючи при цьому неповну цивільну дієздатність і не маючи права на укладення такого договору самостійно, а тому кредитний договір не відповідає вимогам частини 2 ст. 203 ЦК України.

Проте колегія суддів не може погодитись із таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до анкети - заяви від 21 січня 2011 року ОСОБА_4 надав згоду з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку і виразив свою згоду на те, що вказана заява разом з Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами складає між ним та банком договір про надання банківських послуг (а. с. 5).

Пунктом 4 ч. 1 ст. 32 ЦК України передбачено, що крім правочинів, передбачених статтею 31 цього Кодексу, фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (неповнолітня особа) має право самостійно укладати договір банківського вкладу (рахунку) та розпоряджатися вкладом, внесеним нею на своє ім'я (грошовими коштами на рахунку).

Неповнолітня особа вчиняє інші правочини за згодою батьків (усиновлювачів) або піклувальників. На вчинення неповнолітньою особою правочину щодо транспортних засобів або нерухомого майна повинна бути письмова нотаріально посвідчена згода батьків (усиновлювачів) або піклувальника і дозвіл органу опіки та піклування. (ч. 2 ст. 32 ЦК України).

Як вбачається з укладеного договору від 21 січня 2011 року він за своєю суттю є договором про надання банком пакету послуг, в тому числі щодо відкриття власного рахунку ОСОБА_4 та розміщення коштів на цьому рахунку.

Відповідно до виписки по картрахунку вбачається, що використання кредитних коштів за допомогою кредитної карти відповідачем розпочато 28.01.2013р., тобто після досягнення повноліття та набуття повної цивільної дієздатності.

Тобто укладений договір почав діяти лише після досягнення позивачем за зустрічним позовом повноліття, останній будучи ознайомленим з правилами та умовами, тарифами надання кревних послуг, які між тим містяться у вільному доступі, за власним бажанням користувався кредитними коштами та частково погашав заборгованість.

За правилами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Тоді як, відповідно до ч. 1 ст. 222 ЦК України правочин, який неповнолітня особа вчинила за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальника, може бути згодом схвалений ними у порядку, встановленому статтею 221 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 221 ЦК України правочин вважається схваленим, якщо ці особи, дізнавшись про його вчинення, протягом одного місяця не заявили претензії другій стороні.

Проте в супереч зазначеній нормі, позивачем також не доведено, що даний правочин вчинявся без згоди батьків чи вони в подальшому не схвалили його, тоді як відповідно до норм ЦК України в даному випадку письмова згода батьків не передбачена.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про недоведеність підстав щодо визнання договору на надання банківських послуг недійсним, а тому у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 вважає за необхідне відмовити.

Так, на підтвердження факту укладення кредитного договору банком було надано Заяву, Умови та правила надання банківських послуг, також банком було надано розрахунок заборгованості відповідно до якого станом на 30 вересня 2017 року у ОСОБА_4 виникла заборгованість в розмірі 20 219,08 гривень.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання (ст. 611 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

За договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки, а не закінчення строку дії договору.

Такий висновок узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду України, викладеними у постанові від 19 березня 2014 року по справі №6-14 цс 14 та постанові від 18 червня 2014 року по справі №6-61 цс 14, які є обов'язковими для всіх судів України.

Відповідно до розрахунку заборгованості ОСОБА_4 за кредитним договором станом на 30 вересня 2017 року вбачається, що останній платіж був ним зроблений 20 серпня 2014 року.

Позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із позовом 29 січня 2018 року, тобто з пропуском строку позовної давності встановленого законом.

В силу ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, за відсутності поважних причин пропущення позовної давності, є підставою для відмови у позові.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів вважає, що строк позовної давності позивачем пропущено.

За таких обставин, за наявності письмової заяви відповідача ОСОБА_4 про застосування наслідків пропуску позивачем строку позовної давності (а. с. 57-58), у задоволенні позову необхідно відмовити на підставі ч. 4 ст. 267 ЦК України - у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Згідно п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні первісного позову з інших правових підстав, а також про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог за їх недоведеністю.

Крім того, відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» підлягає задоволенню частково, то з ОСОБА_4 на користь банку слід стягнути судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 1 321,50 гривень.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 2, 376, 382 - 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково, рішення Великомихайлівського районного суду Одеської області від 30 травня 2018 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» про визнання недійсним кредитного договору відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» () судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 1 321,50 гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено: 21.02.2019 року.

Судді апеляційного суду Одеської області: М.М.Драгомерецький

А.І.Дрішлюк

П.М. Черевко