Дата документу 15.01.2019
Справа № 320/2297/18
Провадження № 2/320/42/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

«15» січня 2019 року м. Мелітополь

Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Бахаєва І.М.,

за участю:

секретаря судового засідання Фурсової Л.І.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_1 адвоката ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4,

відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Мелітополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_6, третя особа приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу ОСОБА_7 про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання нерухомого майна спільною власністю та визнання права власності на 1/2 частину майна,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області з зазначеним позовом, у якому просить встановити факт її проживання з ОСОБА_8 однією сімєю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу безперервно в період з середини 1995 року по 22 липня 2014 року та просить визнати майно, що було зареєстровано на праві приватної власності за ОСОБА_8, під час проживання з нею однією сімєю, їх спільною власністю.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що в період з середини 1995 року вони проживали разом з ОСОБА_8 однією сімєю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу внаслідок чого 24.11.1996 р. ОСОБА_1 народила доньку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. ОСОБА_1 та ОСОБА_8 зареєстрували шлюб. 26.08.2015 року ОСОБА_8 помер.

Ставлячи питання про встановлення факту проживання з ОСОБА_8 у цивільному шлюбі, позивачка вказує, що вони спільно придбали та у подальшому продали наступне майно: квартиру у АДРЕСА_1., яка була придбана ОСОБА_1 24.03.1998 року та продана 27.05.2000 року, та квартира у АДРЕСА_2 яка була придбана ОСОБА_1 15.04.2000 року та продана 23.04.2005 року.

При цьому позивачка вказує, що гроші що були отримані ними з ОСОБА_8 були вкладені в будівництво майбутнього будинку за адресою: м. Мелітополі, по вул. Піонерській, буд. № 1/7.

Також, позивачка стверджує, що вони з ОСОБА_8, як подружжя, мали спільні права та обовязки, вели спільне господарство, мали спільний бюджет. В звязку з тим, що у ОСОБА_8 працювали станція технічного обслуговування за адресою: м. Мелітополь, пр.-т 50 річчя Перемоги, буд. № 7 та станція технічного обслуговування за адресою: м. Мелітополь, вул. Воїнів Інтернаціоналістів, буд. № 17, вони отримували дохід який вкладали в різні ідеї комерційного призначення в тому числі і нерухомість.

Зазначає, що спільно проживаючи з ОСОБА_8 на сумісні кошти вони також придбали:

1. 1/2 частину житлового будинку, розташованого у м. Мелітополі, пров. Селянський, буд. № 44 (Договір купівлі-продажу частини житлового будинку від 26.06.1998 року);

2. 1/2 частину житлового будинку, з вбудованим господарським приміщенням СТО, розташованого у м. Мелітополі, пр.-т 50-річчя Перемоги, буд. № 7 (Свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 28.10.2004 року);

3. 1/2 частину земельної для обслуговування вбудованих приміщень житлового будинку за адресою: м. Мелітополь, пр.-т 50-річчя Перемоги, буд. № 7 (Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЗП № 078992 від 02.03.2005 року);

4. 1/3 частину житлової будівлі, що знаходиться за адресою: м. Мелітополь, вул.. Воїнів Інтернаціоналістів, буд. № 17 (договір купівлі-продажу частини нежитлової будівлі від 07.02.2009 року);

5. Житловий будинок, що знаходиться за адресою: м. Мелітополь, вул. Піонерська, буд. № 1/7 (Свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 10.03.2010 року);

6. 1/2 частину земельної ділянки, площею 151,47 кв.м. із 493,83 кв.м., яка розташована за адресою: м. Мелітополь, пр.-т 50-річчя Перемоги, буд. № 7 (Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЗП № 078994 від 02.03.2005 року) Цільове призначення земельної ділянки: вбудоване приміщення СТО;

7. 1/2 частину земельної ділянки, площею 342 кв.м. із 493,83 кв.м., яка розташована за адресою: м. Мелітополь, пр.-т 50-річчя Перемоги, буд. № 7 (Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЗП № 078992 від 02.03.2005 року) Цільове призначення земельної ділянки: обслуговування вбудованих приміщень житлового будинку.

З наведених обставин, посилаючись на положення ст.ст. 57, 60, 74 Сімейного кодексу України, позивачка просить визнати факт її проживання з ОСОБА_8 однією сімєю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу безперервно в період з 1995 року по 22 липня 2014 року та визнати вище перелічене майно спільною власністю з ОСОБА_8 та визнати за нею право власності на 1/2 частину.

У судовому засіданні позивачка та її представник, адвокат ОСОБА_2 позов підтримали та на його задоволенні наполягали.

Відповідачка ОСОБА_6 у судовому засіданні позов визнала у повному обсязі, та в подальшому надала заяву про слухання справи за її відсутності.

Відповідач ОСОБА_5 до судового засідання не зявився, надавши заяву про слухання справи без його участі, заперечував у задоволенні позову у повному обсязі, виклавши пояснення в заяві.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову вказуючи, що позивачка помилково тлумачить положення ст.ст. 57, 60, 74 Сімейного кодексу України, оскільки для визнання майна спільною сумісною власністю осіб, що проживають однією сімєю, недостатньо встановлення факту існування між ними фактичних подружніх відносин. З огляду на правову позицію Верховного суду України вважають, що майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сімї або їх спільних коштів, що вбачається з відповідних письмових доказів (довідок про отримання доходів обома особами, договорами, що свідчать спільне використання цими особами особистих грошей та праці для набуття майна, документальними підтвердженнями спільного набуття майна тощо). Вказуючи на те, що позивачка ніколи не працювала та не може надати жодних підтверджень отримання нею будь-якого доходу, представник відповідача ОСОБА_3, вважає що покази свідків, допитаних за клопотанням позички не є належним доказом спільного набуття спірного майна та просить у задоволенні позову відмовити повністю.

Третя особа приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу ОСОБА_7 до судового засідання не зявилася, надала суду заяву про слухання справи за її відсутності.

Суд, вивчивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, дав оцінку зібраним по справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, обєктивному та всебічному зясування обставин справи, прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому у цим Кодексом, звернутися до суду за захистом свої порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 76 цього Кодексу доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі письмових, речових та електронних доказів, висновків експертів та показаннями свідків.

Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як встановлено у судовому засіданні позивачка ОСОБА_9 з середини 1995 року почала спільно проживати з ОСОБА_8. Під час спільного проживання у них 24.11.1995 року народилась донька ОСОБА_6.

Факт спільного проживання ОСОБА_9 та ОСОБА_8 у судовому засіданні підтвердили допитані за клопотанням представника позивачки свідки, а саме:

-показами свідка ОСОБА_10, який пояснив, що ОСОБА_9 та ОСОБА_8 були повноцінною родиною без реєстрації шлюбу, мали спільний бюджет та виховували спільну доньку. До народження дитини вони проживали у батьків свідка, а після народження вони купили квартиру за позичені гроші у свідка та у його батьків. Також свідок зазаначив, що від допомагав їм переїжджати до квартири, та допомагав перевезенням будматеріалів. Зазначив, що відносини у низ завязались в 1992 році, а спільно проживати почали з 1995 року;

-показами свідка ОСОБА_11, який пояснив, що ОСОБА_1 та ОСОБА_8 появились в будинку по вул. Гризобубової, 62 в 2001 році. ОСОБА_8 був його хорошим знайомим. Зазначив, що вони проживали однією сімєю, були завжди разом, та мали спільну доньку. Дружина свідка була репетитором у доньки ОСОБА_6. Він не знав чи були вони в зареєстрованому шлюбі. Але знав, що у ОСОБА_8 разом з братом був автосервіс;

-показами свідка ОСОБА_12, яка пояснила, вона є медсестрою та ОСОБА_8 її довіряв. Зазначила, що ОСОБА_1 просто виховувала дитину та переїжджала з квартири на квартиру, потім як почав будуватися шиномонтаж вони переїхали туди.

Враховуючи пояснення свідків, та письмові докази досліджені у судовому засіданні щодо спільного проживання позивачки з ОСОБА_8 в період з середини 1995 року по 22 липня 2014 року, спільного ведення побутових справ та народження 24.11.1996 року дитини ОСОБА_6, батьком якої є ОСОБА_8, суд вважає, що факт спільного проживання з ОСОБА_8 з ОСОБА_1 однією сімєю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу безперервно в період з середини 1995 року по 22 липня 2014 року знайшов своє підтвердження у судовому засіданні.

Щодо вимог позивачки про визнання майна спільною сумісною власністю і визнання права на 1/2 його частину слід зазначити наступне.

Позивачкою, на підставі ст.ст. 57, 60, 74 Сімейного кодексу України, заявлені вимоги щодо визнання спільною сумісною власністю ряду обєктів нерухомого майна, права власності на які виникло у період з 26.06.1998 року по 10.03.2010 року

Між тим, правовідносини, щодо підстав та порядку набуття спільної сумісною власності особами, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, станом на 26.06.1998 року (придбання ОСОБА_8 1/2 частину житлового будинку, розташованого у м. Мелітополі, пров. Селянський, буд. № 44) були врегульовані положеннями ЦК Української РСР 1963 року, а також Законом України «Про власність», Кодексом про шлюб та сім'ю України, що діяв на момент 26.06.1998 року, питання щодо виникнення у осіб які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, права спільної сумісної власності врегульовано не було взагалі.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України «Про власність», відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Правила статей 22, 28, 29 КпШС України застосуванню не підлягали.

У свою чергу, згідно із частиною першою статті 17 Закону України «Про власність», який був чинним на момент 26.06.1998 року, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Частиною другою статті 112 ЦК Української РСР 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, повязані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону «Про власність», статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сімї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що обєдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України «Про власність»), тощо.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сімї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Враховуючи надані сторонами документальне підтвердження здійснення ОСОБА_8 господарської діяльності, отримання прибутку та джерел походження його доходу, за відсутності доказів отримання такого доходу позивачкою та за відсутності доказів її спільних з ОСОБА_8 або індивідуальних зусиль, направлених на здобуття майна, придбаного ОСОБА_8 за договором купівлі-продажу частини житлового будинку від 26.06.1998 р. (1/2 частину житлового будинку, розташованого у м. Мелітополі, пров. Селянський, буд. № 44) суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання даного майна спільною сумісною власністю позивачки та ОСОБА_8 та визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину зазначеного майна.

Суд ставиться критично по показань свідків, що допитані за клопотанням позивачки, стосовно набуття майнових прав на майно, формування бюджету тощо, у звязку з тим, що покази свідків наданих у судовому засіданні не узгоджуються з доданими до справи письмовими доказами, та встановленими у судовому засіданні фактичними обставинами.

Покази свідків зі сторони позивача спростовуються показами свідків зі сторони відповідача, а саме.

-показами свідка ОСОБА_13, яка суду пояснила, що ОСОБА_8 знає з 90-х років, він заробляв гроші на купівлю бізнесу, а згодом купив СТО. З 2006 року вона стала співвласником СТО. Всього три співвласника: вона, ОСОБА_8 та його брат. Згодом на зароблені гроші купили ще одне СТО. Потів на зароблені гроші від двох СТО стали будувати будинок на купленій ОСОБА_8 ділянці. Йому не вистачало грошей та він продав свою квартиру та продовжив будівництво.

-показами свідка ОСОБА_14, який суду пояснив, що його запросили на роботу та у нього завязались дружні стосунки з ОСОБА_8 Зазначив, що всі питання вирішував ОСОБА_8

Щодо спірного майна, набутного ОСОБА_8 після набрання законної сили Цивільним кодексом України та Сімейним кодексом України слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Сімейного кодексу України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Згідно до ч. 4 ст. 369 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

З огляду на наведені правові норми, належність майна до спільної сумісної власності осіб, що проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, визначається не тільки фактом придбання його під час спільного проживання однією сімєю, але й спільною участю цих осіб коштами або працею в набутті майна.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період спільного проживання однією сім'єю, але за особисті кошти одного з членів сімї, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності, а є особистою приватною власністю тієї особи, за особисті кошти якої воно придбане.

Тому, ані сам по собі факт придбання спірного майна у період спільного проживання однією сім'єю, не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Слід зазначити, що як Верховним судом України (постановою від 02.10.2013 р. по справі № 6-79цс13, постановою від 16.12.2015 р. по справі № 6-4621цс15, постановою від 01.07.2015 р. по справі № 6-612цс15) сформована аналогічна правозастосовна практика, яку підтримав і Верховний суд у постанові від 24.10.2018 року по справі № 214/1520/15-ц.

У зазначених постановах Верховний суд України, а потім і Верховний суд прийшли до подібних висновків, щодо застосування положень ст.ст. 57, 60 Сімейного кодексу України у частині визначення критеріїв віднесення майна до спільної сумісної власності, а тому відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, суд керується висновками щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду.

Враховуючи надані сторонами документальні докази щодо здійснення ОСОБА_8 господарської діяльності, отримання прибутку та джерел походження його доходу, за відсутності доказів отримання такого доходу позивачкою та за відсутності доказів її спільних з ОСОБА_8 або індивідуальних зусиль, направлених на здобуття майна, набутого ОСОБА_8, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання даного майна спільною сумісною власністю позивачки та ОСОБА_8 та визнання за позивачкою права власності на 1/2 наступного майна:

1/2 частину житлового будинку, з вбудованим господарським приміщенням СТО, розташованого у м. Мелітополі, пр.-т 50-річчя Перемоги, буд. № 7 (Свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 28.10.2004 року);

1/2 частину земельної для обслуговування вбудованих приміщень житлового будинку за адресою: м. Мелітополь, пр.-т 50-річчя Перемоги, буд. № 7 (Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЗП № 078992 від 02.03.2005 року);

1/3 частину житлової будівлі, що знаходиться за адресою: м. Мелітополь, вул.. Воїнів Інтернаціоналістів, буд. № 17 (договір купівлі-продажу частини нежитлової будівлі від 07.02.2009 року);

1/2 частину земельної ділянки, площею 151,47 кв.м. із 493,83 кв.м., яка розташована за адресою: м. Мелітополь, пр.-т 50-річчя Перемоги, буд. № 7 (Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЗП № 078994 від 02.03.2005 року) Цільове призначення земельної ділянки: вбудоване приміщення СТО;

1/2 частину земельної ділянки, площею 342 кв.м. із 493,83 кв.м., яка розташована за адресою: м. Мелітополь, пр.-т 50-річчя Перемоги, буд. № 7 (Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЗП № 078992 від 02.03.2005 року) Цільове призначення земельної ділянки: обслуговування вбудованих приміщень житлового будинку.

Разом з цим, враховуючи пояснення позивачки про продаж 23.04.2005 року квартири у АДРЕСА_2, що була зареєстрована за нею та використання грошей на будівництво та облаштування житлового будинку, що знаходиться за адресою: м. Мелітополь, вул. Піонерська, буд. № 1/7, надані нею документи, пояснення свідків і сторін, оцінюючи усі докази у сукупності, суд приходить до висновку щодо відсутності підтвердження у судовому засіданні факту набуття зазначеного майна за спільні кошти і спільною працею позивачки і ОСОБА_8.

Виходячи з викладеного і ст. 74 Сімейного кодексу України, ч. 4 ст. 369 ЦК України, ст. 392, ЦК України позовні вимоги ОСОБА_1 щодо визнання житлового будинку, що знаходиться за адресою: м. Мелітополь, вул. Піонерська, буд. № 1/7 та зареєстрований за ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 10.03.2010 року спільної сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_8 та визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину даного будинку не підлягають задоволенню.

Оскільки суд вимоги задовольняє частково, тому слід стягнути вартість сплаченого збору за вимоги в частині, що задоволена, тобто в сумі 551,20 гривень.

На підставі вищевикладеного, керуючись, ст. 112 ЦК Української РСР, ст. 17 Закону України «Про власність», ст.ст. 4, 12, 13, 76, 81, 369, 392 ЦК України, ст. 74 Сімейного кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_6, третя особа приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу ОСОБА_7 про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання нерухомого майна спільною власністю та визнання права власності на 1/2 частину майна задовольнити частково.

Встановити факт проживання ОСОБА_8 з ОСОБА_1 однією сімєю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу безперервно в період з середини 1995 року по 22 липня 2014 року.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_1, який проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, РНОКПП НОМЕР_2, який проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_6, яка проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_7, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_8, РНОКПП НОМЕР_3, яка проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_7, в рівних частках судовий збір у сумі 551 (пятсот пятдесят одна) гривня 20 копійок, тобто по 183 (сто вісімдесят три) гривні 73 копійки

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивні частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення (ухвала), якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 24 січня 2019 року.

СУДДЯ І.М. БАХАЄВ