Ухвала

27 червня 2019 року

м. Київ

справа № 202/582/16-ц

провадження № 61-8122ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Штелик С. П. вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката В`язового Вячеслава Вікторовича, на рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 11 жовтня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 19 березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики.

Позов мотивовано тим, що 10 травня 2013 року вона під впливом психологічного тиску з боку відповідача, погроз кримінального переслідування за фактом нібито крадіжки грошей з квартири останньої написала розписку про отримання в борг грошових коштів в сумі 14 250,00 доларів США. Вказувала, що гроші не одержувала, психологічна обстановка при укладенні правочину була дуже напружена та пов`язана з сильним і тривалим психологічним тиском на неї з боку відповідача. Так, сторони проживали в одному будинку за адресою: АДРЕСА_1 , позивач у квартирі АДРЕСА_4 на четвертому поверсі, а відповідач у квартирі АДРЕСА_3 на першому поверсі будинку. Між ними були дружні стосунки, також дружили їхні діти. Крім того, відповідач є адвокатом за фахом та допомагала ОСОБА_1 у справі про розлучення з чоловіком.

10 травня 2013 року ОСОБА_1 , спускаючись з дітьми по сходах надвір помітила, що двері в квартирі відповідача відчинені після чого зателефонувала ОСОБА_2 , яка у свою чергу звинуватила позивача в тому, що нібито вона шляхом підбору ключа проникла до її квартири та викрала 15 000,00 доларів США, викликала міліцію та вимагала від позивача повернути зазначену суму грошових коштів, інакше погрожувала кримінальною відповідальністю за скоєння злочину. Враховуючи що відповідач професійно займалася адвокатською діяльністю, була фахівцем у галузі права, побоюючись тісних на той час стосунків відповідача із працівниками правоохоронних органів та допускаючи її реальну здатність вплинути через це на об`єктивність слідства з метою позбавлення позивача волі, перебуваючи в дуже заляканому та розгубленому стані, опинившись у стані стресу та нервового зриву вимушено, в присутності свідків: батька - ОСОБА_3 та сусідки - ОСОБА_4 написала боргову розписку на суму 14 250,00 доларів США, за якою грошей насправді не отримувала. Відповідачка у свою чергу зазначила в розписці про те, що заяву за фактом крадіжки подавати не буде. В той же день, ОСОБА_1 передала ОСОБА_2 3 260 доларів США, які позичила у ОСОБА_4

10 травня 2013 року відомості про факт крадіжки в квартирі відповідача за її заявою було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002684, при цьому відповідач вказала на позивача, як на особу, яка могла скоїти цей злочин, після чого до квартири останньої почалися численні візити працівників правоохоронних органів. Після цих подій позивач, не маючи можливості витримати психологічний тиск 17 травня 2013 року вчинила спробу самогубства та потрапила до Дніпропетровської міської багатопрофільної клінічної лікарні № 4 з отруєнням. З огляду на щоденні погрози відповідача, а також з огляду на важкий психологічний стан після отруєння, батько позивача ОСОБА_3 зібрав ще 10 990,00 доларів США, які 27 травня 2013 року віддав ОСОБА_2

Отримавши від позивача грошові кошти, відповідач того ж дня, склала письмову заяву з проханням припинити кримінальне провадження відносно позивача, оскільки тепер вважає її непричетною до скоєння злочину, а гроші нібито знайшла в своїй квартирі в іншому місці, про яке відразу не згадала. 06 червня 2013 року постановою заступника начальника слідчого відділу Індустріального районного відділу ДМУ ГУ МВС України в Дніпропетровській області Лимарева І. В. кримінальне провадження № 0002684 за фактом крадіжки в квартирі відповідача було закрито.

Посилаючись на те, що написання розписки відбувалося ОСОБА_1 у стані стресу та нервового зриву після звинувачення у крадіжці, під впливом насильства, просила визнати письмовий правочин - боргову розписку від 10 травня 2013 року недійсним.

Рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 11 жовтня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що факт вчинення насильства відповідачем на позивача 10 травня 2013 року, що мав наслідком написання спірної розписки, належними та допустимими доказами не підтверджено.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 19 березня 2019 року рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 11 жовтня 2018 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позивачем не було доведено належними та допустимими доказами факт вчинення насильства на неї з боку відповідача 10 травня 2013 року, що мав наслідком написання спірної розписки.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат В`язовий В. В., просить скасувати рішення суду першої інстанції, постанову апеляційного суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом спору в даній справі є визнання недійсним договору позики від 10 травня 2013 року, за умовами якого ОСОБА_2 передала у борг ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 14 250,00 доларів США.

Зазначена справа є незначної складності та не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Також ця справа не є справою з ціною позову, яка перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що станом на 01 січня 2019 року становить 960 500,00 грн.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Згідно зі статтею 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

При цьому Верховним Судом також перевірено, чи мають місце обставини, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, та зазначених обставин не встановлено.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

З урахуванням наведеного, оскільки представником ОСОБА_1 - адвокатом В`язовим В. В., подано касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків не встановлено, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката В`язового Вячеслава Вікторовича, на рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 11 жовтня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 19 березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Суддя С. П. Штелик