Дата документу 13.02.2019 Справа № 317/2477/17
Запорізький апеляційний суд
ЄУН 317/2477/17Головуючий у 1-й інстанції Яркіна С.В.
Пр. № 22-ц/807/304/19Суддя-доповідач Воробйова І.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі::

головуючого Воробйової І.А.

суддів Бєлки В.Ю., Онищенка Е.А.

за участі секретаря Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 04 червня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Масловець Людмила Сергіївна про визнання договорів недійсними

ВСТАНОВИВ:

У січні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду із вищезазначеним позовом, який в подальшому уточнила (т.с. 1 а.с. 212-215) та в якому просила:

- визнати недійсними договори дарування земельної ділянки, площею 0,0427 га, та садового будинку НОМЕР_1, загальною площею 34,7 кв.м., з господарськими будівлями і спорудами, які розташовані в садівницькому товаристві «ІНФОРМАЦІЯ_1», що знаходиться на території АДРЕСА_1, які були укладені 12.11.2013 року між позивачем та відповідачем;

- поновити її право власності на вказану нерухомість.

В обґрунтування позову ОСОБА_2 зазначала, що позивачем та відповідачем укладено два договори дарування, за якими позивач подарувала, а відповідач прийняв в дар земельну ділянку, площею 0,0427 га, та садовий будинок НОМЕР_1, загальною площею 34,7 кв.м., з господарськими будівлями і спорудами, які розташовані в садівницькому товаристві «ІНФОРМАЦІЯ_1», що знаходиться на території АДРЕСА_1.

Нерухомість передана в дар відповідачу, як онуку та єдиній дитині доньки позивачки - ОСОБА_6, яка є самотньою, тяжко хворою людиною, потребує постійного стороннього догляду у зв'язку з тим, що є інвалідом 2 групи з 2006 року. Позивач разом зі своїм чоловіком - ОСОБА_4 є людьми похилого віку, пенсіонерами, які отримують невеликі пенсії, проте вимушені опікуватись своєю донькою, оскільки її пенсії не вистачає на лікування і харчування, а відповідач, маючи роботу та власну сім'ю, не надає їй ніякої допомоги.

Подарований садовий будинок є додатковим джерелом матеріального забезпечення та місцем проживання позивачки з ранньої весни до глибокої осені. Після вчинення вказаних правочинів, фактична передача за відповідачем не відбулась, оскільки позивачка продовжує бути членом садівничого кооперативу «ІНФОРМАЦІЯ_1» (і членом його правління), сплачує членські внески та інші витрати, обробляє земельну ділянку та підтримує ділянку і будинок в належному стані.

У зв'язку з вищевикладеним, позивач вважала, що договори дарування були вчинені на вкрай невигідних умовах під впливом тяжких обставин, в обмін на матеріальну допомогу їй та її донці.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 04 червня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_2 у цій справі відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі просила рішення суду першої скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_7 подав апеляційному суду відзив на вищезазначену апеляційну скаргу позивача у цій справі (т.с. 2 а.с. 90-99).

Позивач ОСОБА_2 подала апеляційному суду заперечення на відзив позивача у цій справі (т.с. 2 а.с.100-102).

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що позивачу належала земельна ділянка на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_2, виданого Малокатеринівською селищною радою, Запорізького району Запорізької області 14 серпня 1998 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1351 (а.с. 104).

12.11.2013 року між позивачем та ОСОБА_3 укладено договір дарування земельної ділянки площею 0,0427 га, розташовану на території Малокатеринівської селищної ради Запорізької області , садівниче товариство «ІНФОРМАЦІЯ_1».

12.11.2013 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 укладено договір дарування садового будинку, що знаходиться на території: АДРЕСА_1, садівниче товариство «ІНФОРМАЦІЯ_1», НОМЕР_1, загальною площею 66,2 кв.м. Договір посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Масловець Л.С., зареєстровано в реєстрі за № 3586 (а.с. 44-45).

Згідно п. 1 договорів дарування дарувальник передала безоплатно у власність обдаровуваного садовий будинок та земельну ділянку, що розташовані на території: АДРЕСА_1, садівниче товариство «ІНФОРМАЦІЯ_1».

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_8 вказувала на те, що оспорювані нею договори дарування були укладені на вкрай невигідних для неї умов.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, ч.ч.3, 5 ст.203 ЦК України, згідно з якими волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі, а правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Положеннями статей 229-233 ЦК України передбачено, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише у разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі №6-372цс16.

Згідно з ч.1 ст.76, ч.1 ст.81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Частиною 4 ст.81 ЦПК України визначено, що рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до п. 10 Договору дарування садового будинку сторони засвідчили, що право власності на садовий будинок, що дарується, переходить до обдарованого з моменту прийняття дарунка.

Як вбачається з матеріалів справи, на момент укладення оспорюваного правочину, тяжких захворювань, які б свідчили про неусвідомлення дарувальником своїх дій, позивач не мала.

Позивач діяла без примусу, вільно, розуміла, що укладає саме договір дарування безоплатно передає садовий будинок своєму онуку.

Отже суд вірно зазначив, що позивачем не доведено існування тяжких обставин саме на момент укладення правочину.

З огляду наведеного судова колегія вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог.

Висновки суду відповідають вимогам закону та обставинам справи.

Рішення суду постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав до його скасування при апеляційному розгляді справи не встановлено.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Апеляційна скарга не містить доказів та обставини на спростування висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст..367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 04 червня 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови складено 19 лютого 2019 року.

Головуючий

Судді: