Постанова

Іменем України

20 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 756/10992/15-ц

провадження № 61-12894св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Крата В. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

третя особа - ОСОБА_2,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 та касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк», яка підписана представником ОСОБА_3, на постанову Апеляційного суду м. Києва від 06 лютого 2018 року у складі колегії суддів: Пікуль А. А., Невідомої Т. О., Ратнікової В. М.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк», банк) про захист прав споживача.

Позовна заява мотивована тим, що 20 грудня 2006 року ОСОБА_1 уклала з банком договір про надання споживчого кредиту № 0, а 17 серпня 2011 року - додаткову угоду № 1 до вказаного договору. 20 грудня 2006 року для забезпечення виконання зобов'язань за договором про надання споживчого кредиту ОСОБА_1 також уклала з банком договір іпотеки № 33374, за яким передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1.

20 грудня 2006 року для забезпечення виконання зобов'язань за договором про надання споживчого кредиту між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 78609.

Позивач вказувала, що договір про надання споживчого кредиту є таким, що суперечить вимогам закону, оскільки містить неузгодженні умови, перед його підписанням їй не було надано орієнтовну сукупну вартість кредиту, у спірному кредитному договорі не зазначено детальний розпис загальної вартості кредиту, договір містить несправедливі та дискримінаційні умови по відношенні до неї, як до споживача фінансових послуг, при укладенні договору її не було попереджено про валютні ризики під час виконання цього договору, графік погашення кредиту не відповідає вимогам закону, банком не виконано умови договору щодо надання кредиту шляхом зарахування коштів на її поточний рахунок, а при виконанні нею кредитного договору банк вводив її в оману зараховуючи сплачені кошти на невідомий їй розрахунковий рахунок

Позивач просила:

визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту № 0 від 20 грудня 2006 року та додаткову угоду до нього;

визнати недійсним договір іпотеки № 39374 від 20 грудня 2006 року, та додаткові угоди до нього;

визнати недійсним договір поруки № 786 від 20 грудня 2006 року та додаткові угоди до нього;

зобов'язати ПАТ «УкрСиббанк» виключити з реєстру іпотеки та заборон відчуження запис про іпотеку та заборону відчуження нерухомого майна, яке було передано у іпотеку за іпотечним договором № 39374 від 20 грудня 2006 року, а саме двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1;

застосувати наслідки недійсності правочинів у виді двосторонньої реституції, та зобов'язати ПАТ «УкрСиббанк» зарахувати кошти повернуті в порядку реституції у відповідній валюті на її рахунки, відшкодувати їй збитки;

встановити факт стосовно виконання/невиконання ПАТ «УкрСиббанк» пункту 1.5 договору про надання споживчого кредиту № 0 від 20 грудня 2006 року та встановити факт зарахування коштів ПАТ «УкрСиббанк», які сплачені нею за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 20 грудня 2006 року на невідомі рахунки, які не зазначені в кредитному договорі.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 27 вересня 2016 року в складі судді: Жука М. В. у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що в договорі про надання споживчого кредиту визначені чіткі умови виконання сторонами взятих на себе зобов'язань, при його підписанні позивач повністю розуміла його умови, свої права та обов'язки за цим договором; отримала кредитні кошти та використала їх за цільовим призначенням; здійснювала узгоджені цим договором платежі; уклала з банком додаткову угоду, якою змінені умови договору щодо плати за кредит, вказано сукупну вартість кредиту, а тому не встановлено підстав для визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту. Не підтверджено будь-якими належними та допустимими доказами здійснення банком нечесної підприємницької практики чи укладення договору на умовах, які є дискримінаційними (несправедливими) стосовно споживача, введення позивача в оману. Інші позовні вимоги є похідними від цієї вимоги, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог. Не підлягають задоволенню вимоги ОСОБА_1 про встановлення фактів, оскільки обставини які вона просить установити підлягають доказуванню в загальному порядку під час вирішення спору між сторонами, а не відносяться до категорії юридичних фактів, що підлягають встановленню за рішенням суду.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 06 лютого 2018 року рішення Оболонського районного суду м. Києва від 27 вересня 2016 року скасовано, у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що графік погашення кредиту не містить графіку погашення процентів за користування кредитом та загального розміру процентів (у грошовому виразі) за користування кредитними коштами за період, на який надається кредит, - з 20 грудня 2006 року по 20 грудня 2016 року. Не зазначено цього і в тексті договору. Тому апеляційний суд вказав, що є підстави вважати, що у оспорюваному договорі про надання споживчого кредиту не зазначено детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача і це є порушенням вимог статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та достатнім для визнання договору недійсним. Проте апеляційний суд відмовив в задоволенні позову внаслідок пропуску позовної давності, оскільки ОСОБА_1 особисто підписала договір про надання споживчого кредиту № 0 від 20 грудня 2006 року та договір іпотеки № 39374, а тому позивач була обізнана зі змістом указаних договорів, адже вона підтвердила це своїм підписом. Позов до суду про визнання вказаних договорів недійсними поданий ОСОБА_1 у серпні 2015 року, тобто через вісім років і вісім місяців після їх вчинення. Відповідачем у жовтні 2015 року, до ухвалення рішення, подана заява про застосування позовної давності. Оскільки правові підстави для задоволення позовних вимог про визнання правочинів недійсними відсутні, позовні вимоги про застосування наслідків недійсності правочинів, включаючи вимоги про встановлення фактів щодо виконання/невиконання умов договору, також не підлягають задоволенню.

Аргументи учасників справи

У березні 2018 року ОСОБА_1 подала касаційну скаргу, у якій просила скасувати постанову Апеляційного суду м. Києва від 06 лютого 2018 року та направити справу на новий апеляційний розгляд. При цьому, посилалася на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд не дослідив зібрані у справі докази та порушив процедуру їх дослідження, не правильно встановлено початок перебігу позовної давності. Акцентується увага на необхідності застосування частини п'ятої статті 261 ЦК для визначення початку перебігу позовної давності за вимогою про визнання правочину недійсним. Крім того, рішення суду апеляційної інстанції ухвалено упередженим судом, оскільки колегії суддів було заявлено відвід, однак суди неправильно застосували статтю 36 ЦПК України.

У березні 2018 року ПАТ «УкрСиббанк» через представника ОСОБА_3 подало касаційну скаргу, в якій просило скасувати постанову Апеляційного суду м. Києва від 06 лютого 2018 року та залишити в силі рішення суду першої інстанції. При цьому, посилалося на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що згідно вимог законодавства на час укладення договору про надання споживчого кредиту не встановлено обов'язку вказувати графік погашення процентів та загального розміру процентів, а порядок нарахування та строки сплати відсотків визначено в пункті 1.3. договору; апеляційним судом не вказано норми матеріального права, якій суперечить договір про надання споживчого кредиту.

У травні 2018 року ОСОБА_1 направила відзив на касаційну скаргу ПАТ «УкрСиббанк», в якому просить в задоволенні касаційної скарги відмовити. Відзив мотивований безпідставністю доводів касаційної скарги, оскільки графік погашення кредиту не містить графіку погашення процентів за користування кредитом.

Короткий зміст ухвал суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 20 березня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1

Ухвалою Верховного Суду від 24 квітня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ПАТ «УкрСиббанк».

Ухвалою Верховного Суду від 31 січня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів частково приймає аргументи, які викладені у касаційній скарзі ОСОБА_1, та приймає аргументи, що викладені у касаційній скарзі ПАТ «УкрСиббанк», з таких мотивів.

Суд першої інстанції встановив, що 20 грудня 2006 року між банком та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого банк зобов'язався надати ОСОБА_1, а ОСОБА_1 зобов'язалася прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 137 000 доларів США та сплатити проценти, комісії в порядку і на умовах, визначених цим договором.

У договорі про надання споживчого кредиту № 0 передбачено, що ОСОБА_1 зобов'язалася у будь якому випадку повернути банку кредит у повному обсязі в терміни, встановлені графіком погашення кредиту (додаток № 1 до договору), але в будь-якому випадку не пізніше 20 грудня 2016 року (пункт 1.2.2); за використання кредитних коштів протягом 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, процентна ставка встановлюється у розмірі 11,8 % процента річних (пункт 1.3.1);

Як вбачається зі змісту п. 8.2. цього кредитного договору підписуючи його ОСОБА_1 підтверджує, що повністю розуміє всі умови цього договору, свої права та обов'язки за цим договором і погоджується з ними(т. 1 а.с. 23-27).

До договору доданий графік погашення кредиту від 20.12.2006 року № 0 (т. 1 а.с. 26-27). Інформаційним листом банк відповідно до вимог Закону України «Про захист прав споживачів» надав інформацію щодо програми кредитування та особливостей кредитування клієнтів - фізичних осіб.

Згідно довідки про рух по рахунку 20 грудня 2006 року ОСОБА_1 згідно договору № 0 видано 137 000 доларів США. Відповідно до платіжних квитанцій за період з грудня 2006 року по жовтень 2014 року ОСОБА_1 сплачувала грошові кошти на погашення кредиту за договором № 0.

Для забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_1 20 грудня 2006 року вона уклала з банком договір іпотеки № 33374, за яким передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1.

20 грудня 2006 року для забезпечення виконання боргових зобов'язань ОСОБА_1 за договором № 0 від 20 грудня 2006 року між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 78609, до якого 17 серпня 2011 року внесено зміни додатковою угодою № 1, у зв'язку із укладенням між ОСОБА_1 та банком додаткової угоди до договору № 0.

17 серпня 2011 року між банком та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 1 до договору про надання споживчого кредиту № 0 від 20 грудня 2006 року щодо зміни схеми погашення кредиту до якого додано додаток № 1 - графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту, що є невід'ємною частиною договору № 0. Також 17 серпня 2011 року сторонами укладено договір про внесення змін № 1 до договору іпотеки № 33374 у зв'язку із укладенням додаткової угоди до договору № 0.

При відмові в позові суд першої інстанції зробив висновок, що в договорі про надання споживчого кредиту визначені чіткі умови виконання сторонами взятих на себе зобов'язань, при його підписанні позивач повністю розуміла його умови, свої права та обов'язки за цим договором; отримала кредитні кошти та використала їх за цільовим призначенням; здійснювала узгоджені цим договором платежі; уклала з банком додаткову угоду, якою змінені умови договору щодо плати за кредит, вказано сукупну вартість кредиту, а тому не встановлено підстав для визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту. Не підтверджено будь-якими належними та допустимими доказами здійснення банком нечесної підприємницької практики чи укладення договору на умовах, які є дискримінаційними (несправедливими) стосовно споживача, введення позивача в оману.

При скасуванні рішення суду першої інстанції та відмові в задоволенні позову про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту № 0 від 20 грудня 2006 року апеляційний суд вказав, що договір про надання споживчого кредиту № 0 від 20 грудня 2006 року, укладений з порушенням статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Проте звертаючись до суду про захист своїх порушених прав, позивачем пропущено позовну давність.

Проте із цими висновками апеляційного суду погодитися неможливо з таких підстав.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред'явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб'єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов'язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

У постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15 зроблено висновок, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Згідно частини першої статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права (у разі його порушення, невизнання або оспорювання) та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За відсутності порушення суб'єктивного права чи інтересу або ж за відсутності самого суб'єктивного права позовна давність застосовуватись не може.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Апеляційний суд наведеного не врахував, застосувавши позовну давність, не вказав конкретно, яке право ОСОБА_1 порушене і в чому саме невідповідність оспорюваного договору про надання споживчого кредиту № 0 нормам Закону України «Про захист прав споживачів».

Встановивши, що відсутні підстави недійсності договору про надання споживчого кредиту № 0, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в задоволенні позову. Натомість апеляційний суд скасував законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів відхиляє аргумент касаційної скарги щодо неправильного застосування судом апеляційної інстанцій статті 36 ЦПК України, з таких мотивів.

Підстави відводу судді встановлені статтею 36 ЦПК України. Доводи заяви про відвід зводяться до незгоди ОСОБА_1 зі змістом та мотивами рішення суду у справі № 756/10992/15-ц.

Європейський суд з прав людини вказав, що наявність безсторонності відповідно до пункту першого статті 6 Конвенції повинна визначатися за суб'єктивним та об'єктивним критеріями. Відповідно до суб'єктивного критерію беруться до уваги особисті переконання та поведінка окремого судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у даній справі. Відповідно до об'єктивного критерію визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд як такий та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності. Стосовно суб'єктивного критерію, особиста безсторонність суду презюмується, поки не надано доказів протилежного. Стосовно об'єктивного критерію, то це означає, що при вирішенні того, чи є у цій справі обґрунтовані причини побоюватися, що певний суддя був небезсторонній, позиція заінтересованої особи є важливою, але не вирішальною. Вирішальним же є те, чи можна вважати такі побоювання об'єктивно обґрунтованими (BELUKHA v. UKRAINE, N 33949/02, § 49 - 52, ЄСПЛ, від 09 листопада 2006 року).

Оскільки ОСОБА_1 не вказала передбачені статтею 36 ЦПК України підстави для відводу судді, то суд апеляційної інстанції зробив правильний висновок, що заявлений відвід задоволенню не підлягає.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційних скарг дають підстави для висновку, що оскаржена постанова ухвалена без додержання норм матеріального права. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити частково, касаційну скаргу ПАТ «УкрСиббанк» задовольнити, оскаржену постанову апеляційного суду скасувати, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», яка підписана представником ОСОБА_3, задовольнити.

Постанову Апеляційного суду м. Києва від 06 лютого 2018 року скасувати.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 27 вересня 2016 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. М. Коротун

В. І. Крат