Постанова

Іменем України

16 січня 2019 року

місто Київ

справа № 646/14831/15-ц

провадження № 61-4577св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Луспеника Д. Д., Погрібного С. О. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: Публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк», ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 17 серпня 2016 року у складі судді Шуліка Ю. В. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 01 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Бровченко І. О., Карімової Л. В., Бурлака Л. В.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

ОСОБА_1 у грудні 2015 року звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» (далі - ПАТ «ВТБ Банк», банк), ОСОБА_2 про визнання недійсним договору іпотеки № 3803, укладеного 04 грудня 2007 року між ОСОБА_2 та Відкритим акціонерним товариством «ВТБ Банк» (далі - ВАТ «ВТБ Банк»), правонаступником якого є ПАТ «ВТБ Банк», про передачу в іпотеку нерухомого майна, АДРЕСА_1.

Позивач обґрунтовувала заявлені вимоги тим, що вона є співвласником двокімнатної квартири АДРЕСА_1. Підставою виникнення права власності є судові рішення, відповідно до яких за нею зареєстровано право власності на 3/4 частини зазначеного майна. Іншим співвласником квартири є ОСОБА_2, йому належить 1/4 частина зазначеної квартири.

18 вересня 2015 року позивач отримала інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідно до змісту якої на зазначену квартиру накладено обтяження у вигляді заборони, яке було зареєстровано 04 грудня 2007 року на підставі іпотечного договору від 04 грудня 2007 року № 3803.

Таке обтяження перешкоджає позивачу здійснювати право володіння, користування та розпорядження належним їй майном.

За законом право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою, застава об'єкта права власності на чужу річ здійснюється за згодою власника цієї речі, ОСОБА_1 не надавала такої згоди. Укладаючи договір іпотеки, ОСОБА_2 не повідомив банк про те, що квартира, яка є предметом іпотеки, є предметом спору, що на неї претендує інша особа, а також не повідомив їй про укладання договору іпотеки, тому вона просить визнати договір іпотеки недійсним та скасувати обтяження, накладені на квартиру АДРЕСА_1.

Стислий виклад заперечень відповідача

ПАТ «ВТБ Банк» заперечувало проти задоволення позову, просило застосувати позовну давність.

ОСОБА_2 правової позиції щодо заявлених позовних вимог не висловлював.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 17 серпня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено. Судом визнано недійсним іпотечний договір № 132Ф-ІК/z1, зареєстрований в реєстрі за № 3803, укладений 04 грудня 2007 року між ОСОБА_2 та ВАТ «ВТБ Банк» про передачу в іпотеку нерухомого майна, квартири АДРЕСА_1. Скасовано обтяження квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, накладене на підставі зазначеного іпотечного договору.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що іпотечний договір, укладений 04 грудня 2007 року, суперечить іншим актам цивільного законодавства, Закону України «Про іпотеку», а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, тому повинен бути визнаний недійсним, обтяження на квартиру підлягає скасуванню. Суд не встановив підстав для задоволення заяви ПАТ «ВТБ Банк» про застосування позовної давності. Укладаючи договір іпотеки, ОСОБА_2 не повідомив банк, що квартира, яка є предметом іпотеки, має спірний характер, на неї претендує інша особа. ОСОБА_1 не повідомлено про передачу в іпотеку майна, на яке вона претендує. Під час розгляду цивільної справи № 2-347/11 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 3/4 частки квартири та витребування цього майна з чужого незаконного володіння, на яку посилається відповідач, ОСОБА_1 в судових засіданнях присутня не була, з матеріалами справи не знайомилась, її інтереси представляв представник за довіреністю, у рішенні суду відсутні відомості про існування іпотечного договору та обтяження.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 01 листопада 2016 року апеляційну скаргу ПАТ «ВТБ Банк» відхилено. Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 17 серпня 2016 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, додатково зазначив, що майно, що перебуває у спільній власності осіб, не може передаватися в іпотеку без згоди іншого співвласника. Враховуючи, що позивач своєчасно прийняла спадщину, яка відкрилась після смерті ОСОБА_3, майно відповідно до правил частини п'ятої статті 1268 ЦК України належало ОСОБА_1 з часу відкриття спадщини та вибуло з її володіння не з її волі, згоду на передачу спірного майна в іпотеку позивач не надавала, суд першої інстанції правомірно задовольнив позовні вимоги. Посилання ПАТ «ВТБ Банк» на те, що позовні вимоги про визнання недійсним іпотечного договору заявлені ОСОБА_1 зі спливом позовної давності, повною мірою повторюють заперечення, надані під час розгляду справи судом першої інстанції, та яким надана оцінка відповідно до вимог статті 212 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року) та з якою погодився апеляційний суд.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «ВТБ Банк» просило скасувати рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 17 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 01 листопада 2016 року, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що судами першої та апеляційної інстанцій неправильно застосовано правила статті 215 ЦК України. Всупереч положенням статті 203 ЦК України судами першої та апеляційної інстанцій визнано недійсним правочин без наявності правових підстав, оскільки його зміст відповідає вимогам законодавства. На момент укладення оспорюваного договору власником предмета іпотеки був лише ОСОБА_2, натомість право власності у ОСОБА_1 виникло лише 24 липня 2012 року, після державної реєстрації, а отже, її згода на укладення договору іпотеки чинним законодавством не передбачена, судами неправильно застосовано правила статей 358, 361 ЦК України, статті 6 Закону України «Про іпотеку». Також заявник зазначає, що судами першої та апеляційної інстанцій неправильно застосовано правила статей 257, 261, 267 ЦК України, банк заявляв у суді першої інстанції про застосування позовної давності до спірних правовідносин.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Відзиви на касаційну скаргу не надходили.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі, а ухвалою від 09 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з підпунктом 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Цивільну справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у січні 2018 року.

Під час визначення меж розгляду справи судом касаційної інстанції застосовані положення статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України 2004 року, згідно з якими рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 04 грудня 2007 року між ВАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 132 Ф-ІК, згідно з умовами якого банк надав ОСОБА_2 кредитні кошти в сумі 97 760, 00 дол. США, зі сплатою відсотків у розмірі 12 % річних, строком до 04 грудня 2022 року.

Кредитні кошти отримані ОСОБА_2 для купівлі квартири АДРЕСА_1. Після укладання угоди купівлі-продажу квартири, з метою забезпечення зобов'язань за кредитним договором, 04 грудня 2007 року між банком та позичальником укладено іпотечний договір

№ 132Ф-ІК/z1, згідно з умовами якого іпотекодавець передав банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_1. Предмет іпотеки належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі продажу від 04 грудня 2007 року. Під час укладання іпотечного договору накладена заборона на відчуження майна в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна.

На виконання вимог Закону України «Про акціонерні товариства» ВАТ «ВТБ Банк» змінило своє найменування на ПАТ «ВТБ Банк».

Під час судового розгляду справи встановлено, що після смерті батька позивача ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, відкрилась спадщина, у тому числі на 3/4 частки квартири АДРЕСА_1

ОСОБА_1 спадщину після смерті свого батька ОСОБА_3 прийняла, звернувшись із письмовою заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори.

Другий спадкоємець, син померлої дружини ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом про усунення ОСОБА_1 від спадщини.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 червня 2007 року позов ОСОБА_5 задоволено, визнано за ОСОБА_5 право власності в порядку спадкування за законом на 3/4 частки квартири АДРЕСА_1. Зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_5 залишено без задоволення.

Додатковим рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 лютого 2008 року доповнено рішення суду від 15 червня 2007 року. Визнано за ОСОБА_3 право власності в порядку спадкування за законом після смерті дружини ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року на 1/4 частки квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 04 червня 2008 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 червня 2007 року змінено, скасовано в частині усунення ОСОБА_1 від прав на спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_3, який помер 16 лютого 2005 року, та визнання за ОСОБА_5 права власності в порядку спадкування за законом як спадкоємця четвертої черги після смерті ОСОБА_3 на 3/4 частки квартири № АДРЕСА_1. Відмовлено у задоволені позову ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про усунення ОСОБА_1 від права на спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_3, про визнання за ним права на спадкування за законом як спадкоємця четвертої черги після смерті ОСОБА_3 Задоволено зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про визнання права власності на спадкове майно. Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом як спадкоємця першої черги після смерті ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, на 3/4 частки квартири № АДРЕСА_1. В інший частині рішення суду першої інстанції від 15 червня 2007 року та додаткове рішення від 19 лютого 2008 року залишені без змін.

Рішенням суду апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 спадщину після смерті свого батька ОСОБА_3 прийняла, звернувшись із письмовою заявою про прийняття спадщини до нотаріуса.

Заочним рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 22 листопада 2011 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Комунальне підприємство «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», про захист права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння задоволено. Судом визнано за ОСОБА_1 право власності на 3/4 частки квартири № АДРЕСА_1 Витребувано у розпорядження ОСОБА_1 3/4 частки квартири № АДРЕСА_1 з незаконного володіння ОСОБА_2 Зобов'язано Комунальне підприємство «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» скасувати реєстрацію права власності ОСОБА_2 на 3/4 частки квартири № АДРЕСА_1. Зобов'язано Комунальне підприємство «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» зареєструвати право власності ОСОБА_1 на 3/4 частини квартири № АДРЕСА_1. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Заочним рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 22 листопада 2011 року встановлено, що спірна квартира вибула з володіння ОСОБА_1 не з її волі.

Оцінка аргументів касаційної скарги щодо порушення прав ОСОБА_1

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

Визнаючи недійсним іпотечний договір, суди першої та апеляційної інстанцій зробили висновок, що під час укладення оспорюваного договору не отримано згоди співвласника предмета іпотеки.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.

Розпорядження об'єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

За частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно з частиною першою статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Відповідно до статті 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Відповідно до частин першої та другої статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Державна реєстрація прав - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, а також права власності на об'єкти незавершеного будівництва шляхом внесення відповідного запису до Реєстру прав власності на нерухоме майно (частина перша статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції Закону України від 11 лютого 2010 року № 1878-VI, чинній на момент виникнення у ОСОБА_1 права власності на предмет іпотеки).

Відповідно до статті 578 ЦК України та статті 6 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час укладання договору іпотеки) майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою усіх співвласників. Співвласник нерухомого майна має право передати в іпотеку свою частку в спільному майні без згоди інших співвласників за умови виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості.

Верховний Суд врахував, що на момент укладення оспорюваного договору право власності на частку у квартирі, що є предметом іпотеки, у ОСОБА_1 не виникло, за нею у відповідному державному реєстрі не зареєстровано, суди встановили лише звернення позивача як спадкоємця до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

В оцінці доводів касаційної скарги Верховний Суд застосовує правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № 6-2962цс16.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п'ята статті 1268 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Проте, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Таким чином, спадкові права є майновим об'єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку.

Зважаючи на наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що укладений договір іпотеки порушує права та інтереси ОСОБА_1, яка отримала у власність у порядку спадкування 3/4 частини квартири, що є предметом іпотеки.

Оцінка аргументів касаційної скарги щодо застосування позовної давності

Висновки судів першої та апеляційної інстанцій про те, що ОСОБА_1 не пропустила строк звернення до суду з позовом, Верховний Суд визнає необґрунтованими з огляду на таке.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції»

(далі - Конвенція), яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав-учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (§ 570 рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; § 51 рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб'єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» передбачає форму захисту - шляхом пред'явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред'явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об'єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб'єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов'язане з порушенням суб'єктивного матеріального цивільного права. Суб'єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.

Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримання захисту за допомогою звернення до суду, слід дійти висновку, що об'єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб'єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб'єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного). Відлік позовної давності обчислюється з моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Відмовляючи у застосуванні позовної давності, суди першої та апеляційної інстанцій зазначили, що позивачу вперше стало відомо про іпотечний договір та обтяження спірної квартири з інформаційної довідки, виданої 19 вересня 2015 року.

Закон передбачає два випадки перебігу позовної давності, зокрема, з моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушене право.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, не достатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України 2004 року, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше (правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 22 лютого 2017 року у справі № 6-17цс17).

Верховний Суд врахував, що позивач не навела суду обґрунтованих доводів та не підтвердила їх відповідними доказами, що їй не могло бути відомо про порушення її прав укладеним іпотечним договором. Отримання інформаційної довідки у вересні 2015 року не свідчить про те, що ОСОБА_1 не могла отримати відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно раніше.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» (в редакції Закону України від 11 лютого 2010 року № 1878-VI, чинній на момент державної реєстрації права власності на квартиру за позивачем) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав), яким є єдина державна інформаційна система, що містить відомості про права на нерухоме майно, їх обтяження, а також про об'єкти та суб'єктів цих прав.

Згідно з частинами першою, другою, четвертою та п'ятою статті 28 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» інформація з Державного реєстру прав про державну реєстрацію прав та їх обтяжень надається у формі витягу, інформаційної довідки та виписки. Витяг з Державного реєстру прав на підставі заяви мають право отримувати: власник (власники) нерухомого майна або їх уповноважені особи; спадкоємці (правонаступники - для юридичних осіб) або їх уповноважені особи; особа (особи), в інтересах якої (яких) встановлено обтяження, або їх уповноважені особи. Орган державної реєстрації прав відмовляє в наданні витягу та інформаційної довідки, якщо заявник відповідно до закону не має права на отримання такої інформації. Орган державної реєстрації прав зобов'язаний за заявою власника або правоволодільця надавати йому інформацію у формі виписки про осіб, які отримали відомості про права та обтяження прав на нерухоме майно, що йому належить.

Одночасно Верховний Суд врахував, що спори щодо квартири, яка передана в іпотеку за оскаржуваним договором, виникли ще з 05 червня 2006 року та тривали до 22 листопада 2011 року. На підставі заочного рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 22 листопада 2011 року у справі № 2-347/11 ОСОБА_1 24 липня 2012 року зареєструвала за собою право власності на 3/4 частини квартири, переданої в іпотеку.

Враховуючи, що 3/4 частини квартири не перебувало у володінні позивача з моменту відкриття спадщини та до моменту державної реєстрації, ОСОБА_1, дізнавшись про відчуження спадкового майна, зокрема квартири № АДРЕСА_1, мала передбачати, що новий власник квартири міг розпорядитися майном на власний розсуд, у тому числі передати квартиру в іпотеку.

Під час вирішення питання про застосування позовної давності суд має враховувати загальний період часу, який минув з моменту передачі квартири в іпотеку за оскаржуваним договором, що становить майже 8 років (оскаржуваний договір укладено 04 грудня 2007 року, а з позовом ОСОБА_1 звернулася 02 грудня 2015 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Верховний Суд встановив, що вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими, оскільки укладений договір іпотеки порушує її права як співвласника нерухомого майна, згоду на передачу якого в іпотеку позивач відповідно до правил частини першої статті 358 ЦК України та статті 6 Закону України «Про іпотеку» не надавала, проте з урахуванням заяви банку про застосування позовної давності та недоведенням позивачем, що строк подання позову пропущено з поважних причин, у задоволенні позову ОСОБА_1 необхідно відмовити у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Згідно з частинами першою та третьою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов'язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

Розподіл судових витрат

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України резолютивна частина постанови суду касаційної інстанції складається, в тому числі, із нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що Верховний Суд зробив висновок про задоволення вимог касаційної скарги ПАТ «ВТБ Банк», ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1, судові витрати, понесені у зв'язку із розглядом справи у суді першої інстанції покладаються на позивача; судові витрати, понесені банком у з зв'язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 535, 92 грн підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ВТБ Банк».

Витрати, понесені банком у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, також підлягають відшкодуванню позивачем на користь заявника у розмірі 584, 64 грн.

Верховний Суд врахував, що позов містить одну вимогу немайнового характеру, а тому судовий збір, який підлягав сплаті позивачем за подання позову становив 0, 4 розміру мінімальної заробітної плати (підпункт 2 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» в редакції, чинній на момент подання позову), тобто487, 20 грн, а за подання апеляційних та касаційних скарги відповідно 535, 92 грн та 584, 64 грн, що становить 110% та 120% відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви (підпункти 6, 7 Закону України «Про судовий збір» в редакції, чинній на момент подання позову).

Вирішення питання про поновлення виконання (дії) оскаржуваних судових рішень

За правилами статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за заявою учасника справи або за своєю ініціативою може зупинити виконання оскарженого рішення суду або зупинити його дію (якщо рішення не передбачає примусового виконання) до закінчення його перегляду в касаційному порядку. Про зупинення виконання або зупинення дії судового рішення постановляється ухвала. Суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 грудня 2016 року зупинено виконання рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 17 серпня 2016 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 01 листопада 2016 року, до закінчення касаційного провадження.

Відповідно до частини другої статті 419 ЦПК України з моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасовані або визнані нечинними рішення, постанови та ухвали суду першої або апеляційної інстанції втрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.

Керуючись статтями 389, 400, 409, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» задовольнити.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 17 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 01 листопада 2016 року скасувати, ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк», ОСОБА_2 про визнання недійсним договору іпотеки відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» судові витрати, понесені банком у з зв'язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, у розмірі 535, 92 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» судові витрати, понесені банком у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, у розмірі 584, 64 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

Д. Д. Луспеник

С. О. Погрібний