КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Справа № 370/1102/18
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/1917/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Копійці В.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Макарівського районного суду Київської області від 12 жовтня 2018 року (суддя Тандир О.В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням,

встановила:

у квітні 2018р. позивач звернувся до суду з позовом про визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що є власником вищезазначеної квартири на підставі договору купівлі-продажу від 16 грудня 2016р., пунктом 4.3. якого передбачено, що продавець разом з усіма членами сім'ї зобов'язані до 17 червня 2017р. знятися з реєстрації в квартирі, однак станом на момент звернення до суду з позовом відповідачі зареєстровані в квартирі, хоча і не проживають в ній з 16 грудня 2016р.

Позивач стверджував, що змушений самостійно нести витрати на оплату житлово-комунальних послуг за кількістю зареєстрованих осіб, тому на підставі ст. 72 ЖК УРСР, просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування вказаною квартирою.

Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 12 жовтня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Позивач посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, оскільки через розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження суд не розглянув клопотання про допит свідків.

Також позивач зазначає, що до позовної заяви додана копія договору купівлі-продажу, п. 4.3. якого передбачає обов'язок відповідачів до 17 червня 2017р. знятись з реєстрації в квартирі, та довідка про склад сім'ї, яка підтверджує, що відповідачі станом на момент подачі позову цей обов'язок не виконали, тому суд прийшов до неправильного висновку, що в матеріалах справи відсутні докази, які підтверджують ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Учасники справи, будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду апеляційної скарги (с.с.70, 78-80, 84-87), двічі у судове засідання не з'явилися, причини своєї неявки не повідомили, тому відповідно до ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у їх відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Підхомою О.Д. 16 грудня 2016 року, ОСОБА_2 придбав квартиру АДРЕСА_1.

Продавцем квартири була ОСОБА_3, яка зобов'язалася звільнити квартиру з членами сім'ї, провести всі розрахунки по оплаті комунальних послуг, зняти з реєстрації всіх осіб, які зареєстровані за цією квартирою та передати квартиру покупцю в строк до 17 червня 2017 року (пункт 4.3 договору).

Згідно довідки Макарівської селищної ради № 918 від 27 квітня 2018 року у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів у підтвердження позовних вимог. При цьому, розгляд справи судом проведено у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників.

Проте, погодитися з таким висновком суду першої інстанції не можна з таких підстав.

Частиною 4 статті 19 ЦПК України встановлено, що спрощене позовне провадження призначене для розгляду: 1) малозначних справ; 2) справ, що виникають з трудових відносин; 3) справ про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд; 4) справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Згідно ч. 6 ст. 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Постановляючи ухвалу про розгляд даної справи у порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, суддя свого рішення не обґрунтував, та не звернув увагу, що у підтвердження своїх позовних вимог позивач просив викликати та допитати свідка.

За таких обставин, суд першої інстанції, розглянувши справу у порядку спрощеного провадження, порушив норми процесуального права та позбавив можливості позивача довести свої позовні вимоги, і неправомірно відмовив у задоволенні позову у зв'язку із ненаданням позивачем доказів у підтвердження позовних вимог.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на ст. 71, 72 ЖК УРСР.

Згідно частини 1 статті 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Вказані норми розташовані у главі 2 ЖК УРСР, яка регулює правовідносини користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового

фонду.

З наданих позивачем суду документів вбачається, що він є власником спірної квартири, а квартира є його приватною власністю, тому вказані норми права не застосовуються до правовідносин, які виникли між сторонами.

Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

З тексту позовної заяви вбачається, що відповідачі не є і не були членами сім'ї позивача, тому суд не має правових підстав для застосування вказаної норми матеріального права для вирішення даного спору.

Крім того, підчас апеляційного розгляду встановлено, що відповідачі проживають у спірній квартирі, так як отримують судові повідомлення.

Усуваючи допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального права, апеляційний суд призначив судовий розгляд даної справи з повідомленням учасників справи та двічі призначав день розгляду справи, однак, позивач такою можливістю не скористався, у судове засідання двічі не з'явився, не надав будь-яких доказів у підтвердження своїх вимог, що позбавило апеляційний суд можливості встановити фактичні обставини справи та оцінити наявні у позивача докази у підтвердження заявлених позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про необхідність врахування при вирішенні даного спору пункт 4.3. договору купівлі-продажу квартири, не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог на підставі норм права, які зазначені позивачем, оскільки ні стаття 71 ЖК УРСР, ні стаття 405 ЦК України не містять положення про виконання зобов'язань.

Крім того, зобов'язання ОСОБА_3, викладені у пункті 4.3. договору купівлі-продажу квартири від 16 грудня 2016 року, не свідчать про їх виконання вказаною особою та беззаперечно не підтверджують не проживання відповідачів у квартирі, а ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не були сторонами договору і не брали на себе будь-яких зобов'язань.

Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

У порушення вказаних норм процесуального права, суд, провівши розгляд справи у порядку спрощеного провадження, не уточнив підстави заявлених позовних вимог, фактичних обставин справи, не роз'яснив позивачу наслідки не вчинення процесуальних дій, що призвело до неправильного вирішення спору.

Разом з цим, апеляційний суд позбавлений можливості усунути допущені недоліки суду першої інстанції та не може вийти за межі заявлених позовних вимог, так як це суперечить нормам процесуального права, які регулюють розгляд справи апеляційним судом, крім того, позивач двічі до апеляційного суду не з'явився та не скористався можливістю надати будь-які докази у підтвердження своїх позовних вимог, тому позовні вимоги, заявлені на підставі ст. 71 та 72 ЖК УРСР, задоволенню не підлягають.

Посилання апеляційної скарги на необхідність застосування ч. 1 ст. 405 ЦК України при вирішенні даного спору, є безпідставними, так як такі позовні вимоги у суді першої інстанції заявлені не були, а згідно ч. 6 ст. 367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом

розгляду в суді першої інстанції.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною 2 статті 376 ЦПК України визначено, що порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції неповно з'ясовані обставини справи, неправильно застосовані норми матеріального права, при розгляді справи допущені порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Макарівського районного суду Київської області від 12 жовтня 2018 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким у позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з часу складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 20 лютого 2019 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк