Постанова

Іменем України

28 січня 2019 року

м. Київ

справа № 643/5851/17

провадження № 61-26208св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, Коробівська сільська рада Золотоніського району Черкаської області,

третя особа: ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 12 червня 2017 року у складі судді Горбунова Я. М. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 19 жовтня 2017року у складі колегії суддів: Коваленко І. П., Овсяннікової А. І., Сащенко І. С.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У травні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5, Коробівської сільської ради Золотоніського району Черкаської області, третя особа: ОСОБА_6, про визнання заповіту недійсним.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його дружина ОСОБА_7, яка за своє життя склала заповіт, яким все майно, яке належало їй на день смерті, заповіла сину - ОСОБА_5 Вважає, що відповідно до статті 1241 ЦК України він має право на половину частки, яка належала б йому у разі спадкування за законом (обов'язкова частка), так як право на обов'язкову частку виникає лише у разі спадкування за заповітом. Крім того, у нього існують сумніви щодо належності підпису на заповіті самій ОСОБА_7, бо згідно з висновками судово-почеркознавчих експертиз та судово-технічних експертиз, проведеними у кримінальному провадженні, підтверджено той факт, що підпис на спірному заповіті не належить ОСОБА_7, а журнал для реєстрації нотаріальних дій Коробівської сільської ради, в якому внесений запис про посвідчення спірного заповіту, не засвідчений печаткою та підписом посадової особи Головного управління юстиції Міністерства юстиції України, журнал Коробівської сільської ради завірений підписом секретаря Коробівської ради та печаткою ради. Також, на час складання заповіту його дружина могла і не перебувати на території України, оскільки у період його складання мешкала на території Росії, зазначає, що секретар сільради повинна була після запису документа, за яким установлено особу, записати реквізити візи, термін її дії та факт або термін реєстрації в Україні. Крім того, в спадкову масу за заповітом входить нерухоме майно (квартира), яке знаходиться на території Росії в м. Єкатеринбурзі, вважає, що посадові особи органів місцевого самоврядування не мають права на оформлення документів, призначених для використання за межами державного кордону.

Рішенням Московського районного суду м Харкова від 12 червня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що при складанні оспорюваного заповіту дотримані вимоги щодо форми та посвідчення такого, заповіт складений у письмовій формі та посвідчений уповноваженою особою. Заповідач на свій розсуд вирішила долю належного і яке буде належати їй майна. Посилання позивача на відсутність вільного волевиявлення заповідача для укладення спірного заповіту спростовуються встановленими судом фактичними обставинами справи, наявними доказами у справі, а саме: витребуваними матеріалами кримінального провадження, висновком додаткової почеркознавчої експертизи від 13 липня 2015 року за № 1 /625, а тому є безпідставними. Крім того, ОСОБА_4 не входить до кола осіб, які мають право оскаржити заповіт ОСОБА_7, оскільки на час складання заповіту не був їй офіційним чоловіком, а тому не належить до числа спадкоємців жодної черги, та не належить до переліку осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині згідно з вимогами статті 1241 ЦК України, що свідчить про непорушність прав та законних інтересів позивача соспорюваним заповітом.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 19 жовтня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції погодився із висновком суду першої інстанції про те, що заповіт ОСОБА_7 від 18 грудня 2008 року відповідає вимогам законодавства. При його складанні дотримані вимоги щодо його форми та посвідчення.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги

У листопаді 2017 року ОСОБА_6 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Московського районного суду м Харкова від 12 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 19 жовтня 2017 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Вказує на те, що рішення судів є незаконними та необґрунтованими, з підстав викладених нею у апеляційній скарзі.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 листопада 2017 року відкрито провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи та надано строк для подання заперечення на касаційну скаргу.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ указану справу передано до Верховного Суду.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей ЦПК України щодо законності та обґрунтованості.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_7, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Відділом державної реєстрації смерті Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис за № 4924.

ОСОБА_7 є матір'ю ОСОБА_5 та ОСОБА_6, а також була колишньою дружиною позивача з яким вони розірвали шлюб ще на початку 1980 року.

18 грудня 2008 року ОСОБА_7 склала заповіт, яким все майно, яке належало їй на день смерті заповіла своєму сину ОСОБА_5, посвідчений секретарем Коробівської сільської ради Золотоніського району Черкаської області ДорошенкоТ. А.

За фактом підроблення підпису на заповіті, у 2012 році порушена кримінальна справа.

Постановою старшого слідчого Золотоніського ВП ГУНП в Черкаській області від 24 січня 2017 року кримінальне провадження закрито у зв'язку з відсутністю події кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 358 КК України.

Під час кримінального провадження проведено ряд слідчих дій, а саме здійснено чотири експертизи: комплексна судово-почеркознавча експертиза та судово- технічна експертиза від 24 квітня 2012 року, 11 червня 2012 року, 25 червня 2012 року, та додаткова почеркознавча експертиза від 13 липня 2015 року, допитані свідки: ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, та ОСОБА_4, які були попереджені про кримінальну відповідальність за відмову від дачі показань та за дачу завідомо неправдивих показань, витребувані письмові документи, що стали доказами у кримінальному провадженні.

Відповідно до висновку комплексної судово-почеркознавчої та судово-технічної експертизи документів від 24 квітня 2012 року та від 11 червня 2012 року зазначено, що підпис у графі «підпис» у заповіті ОСОБА_7 від 18 грудня 2010 року виконаний не ОСОБА_9 та не ОСОБА_7, а однією іншою особою. Згідно з висновком комплексної судово-почеркознавчої та судово-технічної експертизи документів від 25 червня 2012 року зазначено, що підпис в графі «підпис» у заповіті ОСОБА_7 від 18 грудня 2010 року виконаний не ОСОБА_5, а однією іншою особою. Підпис та рукописні тексти секретаря сільради у заповіті ОСОБА_7 від 18 грудня 2008 року виконані самою ОСОБА_9

Згідно з додатковою почеркознавчою експертизою від 13 липня 2015 року за № 1/625 встановлено, що підпис від імені ОСОБА_7 у графі «підпис» у двох примірниках заповіту ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5 від 18 грудня 2008 року виконаний самою ОСОБА_7

Нормативно-правове обґрунтування

У статті 1233 ЦК України зазначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до вимог статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені статтею 1247 ЦК України, згідно якої загальними вимогами до форми заповіту є складання заповіту в письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, заповіт повинен бути особисто підписаний заповідачем.

Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині 3 статті 203 ЦК України.

Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Із змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суди, дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку в силу вимог статей 10, 60, 212 ЦПК України 2004 року, дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав вважати заповіт таким, що не відповідає вимогам закону. Позивач не надав доказів того, що ОСОБА_7 особисто не підписувала заповіт, що свідчило б про відсутність волі спадкодавця на його укладення. При цьому судами встановлено, що при посвідченні заповіту були дотримані вимоги щодо його форми - заповіт складений у письмовій формі із зазначенням місця і часу його складання та посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.

Отже, установивши, що позивач як на підставу своїх вимог щодо визнання недійсним заповіту не надав суду жодного належного та допустимого доказу про те, що підпис ОСОБА_7 здійснено не нею, а іншою особою, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Безпідставними є твердження заявника про те, що: журнал для реєстрації нотаріальних дій Коробівської сільської ради, в якому внесений запис про посвідчення оспорюваного заповіту, не засвідчений печаткою та підписом посадової особи Головного управління юстиції Міністерства юстиції України; журнал Коробівської сільської ради не завірений підписом секретаря Коробівської ради та печаткою ради; секретар не вказав реквізити візи, термін її дії та факт або термін реєстрації в Україні ОСОБА_7, оскільки ці обставини жодним чином не впливають на волевиявлення заповідача щодо розпорядження своїм майном шляхом складання заповіту.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суди першої й апеляційної інстанцій забезпечили повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржувані рішення відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, арішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м Харкова від 12 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 19 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

С.О. Погрібний

Г. І. Усик