КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2019 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 756/4741/17-ц

номер провадження: 22-ц/824/776/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

за участю секретаря - Воронової Л.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційної скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 03 жовтня 2018 року у складі судді Луценка О.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, Київська міська рада, про визнання права власності за набувальною давністю,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, Київська міська рада, про визнання права власності за набувальною давністю.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер дід позивача - ОСОБА_5, який з 27 лютого 1970 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 Його дід та ОСОБА_6 проживали у житловому будинку АДРЕСА_1, який належав ОСОБА_6 на праві власності. З 1978 року разом з дідом та ОСОБА_6 проживав батько позивача - ОСОБА_7, який допомагав їм по господарству. Вказував, що ОСОБА_8 дозволила його батьку побудувати гараж на належній їй земельній ділянці. ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_6 померла, після смерті якої батько позивача - ОСОБА_7 фактично прийняв спадщину та продовжував користуватися житловим будинком і гаражем, що розташовані по АДРЕСА_1. У травні 2011 року внаслідок пожежі вказаний житловий будинок був пошкоджений. Зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер його батько ОСОБА_7, після смерті якого він, ОСОБА_1, фактично прийняв спадщину та до цього часу користується земельною ділянкою і гаражем, який збудував його батько.

Посилаючись на те, що 1978 року його батько ОСОБА_7 фактично добросовісно, відкрито, безперервно володів та користувався чужим майно, а саме: житловим будинком з належними до нього будівлями і спорудами, що розташовані по АДРЕСА_1 та належали ОСОБА_6, утримував вказаний будинок та земельну ділянку, позивач вважав, що він як спадкоємець має право про визнання за ним права власності за набувальною давністю згідно з ч.2 ст.344 ЦК України, якою передбачено, що особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем вона є.

Вказував, що він з ІНФОРМАЦІЯ_3 добросовісно, відкрито та безперервно володіє житловим будинком з належними до нього будівлями і спорудами, що розташовані по АДРЕСА_1, утримував їх, підтримував в належності стані та мешкав.

З урахуванням наведеного, позивач ОСОБА_1 просив визнати за ним право власності за набувальною давністю на житловий будинок з належними до нього будівлями і спорудами, зазначений на плані літерою «А», житловою площею 40,80 кв.м., сараєм літ. «В», сараєм літ. «Г», сараєм літ. «Д», сараєм літ. «Ж», сараєм літ. «З», погребом літ. «Ж», гаражем літ. «К», сараєм літ. «Л», розташованими по АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 1 691 кв.м, та лишки 1 303 кв.м., а всього 2 994 кв.м. у відповідності до технічного паспорта на житловий будинок Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна від 22 серпня 2005року.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 03 жовтня 2018 року у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням судупершої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим що, висновки суду першої інстанції про те, що з травня 2011 року спірний житловий будинок був зруйнований та не придатний для проживання, а тому не є об'єктом права власності, не відповідають обставинам справи. Вказує, що суд першої інстанції не витребував матеріали цивільної справи №2/2605/3926/12 за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_3, ОСОБА_2, треті особи: приватний нотаріус КМНО Іванова С.М., ГУЮ у місті Києві про визнання договору купівлі-продажу частково недійсним, визнання права власності, а також матеріали цивільної справи №2/756/2897/16 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_2, треті особи: приватний нотаріус КМНО Іванова С.М., ГУЮ у місті Києві про визнання недійсним заповіту, свідоцтва про право на спадщину за заповітом та договору купівлі-продажу житлового будинку та розглянув дану справу без можливості позивачем підтвердити свої вимоги тими доказами, які знаходяться у вказаних справах. Зазначає, що суд першої інстанції не оголосив письмові пояснення свідків, якими підтверджуються позовні вимоги про давність користування спірним житловим будинком.

Вказує, що до цього часу невідомо хто є власником спірного домоволодіння і цих обставин судом першої інстанції не встановлено, а тому ні позивачу, ні його батьку, не було відомо про власника спірного майна. Також зазначає, що суд безпідставно взяв до уваги надані відповідачем ОСОБА_2 документи про підключення до електромережі, оскільки ПАТ «Київенерго» у своїй відповіді на запит представника позивача заперечувало про факт існування з ОСОБА_2 договірних відносин що спірного будинковолодіння.

Зазначає, що суд першої інстанції не дав належної оцінки показам свідка ОСОБА_10 про те, що за останні 15 років він ніколи не бачив біля спірного будинку та гаражу ні ОСОБА_3, ні ОСОБА_2, ні ОСОБА_11, а бачив ОСОБА_7 та його сім'ю. Також суд першої інстанції не дав оцінку тим обставинам, що весь час сім'я ОСОБА_7 користувалась домоволодінням та побудованим ним особисто гаражем, і ніхто з учасників даної справи не звертався до суду щодо усунення перешкод в користуванні власністю.

Представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Усенко А.І. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що ОСОБА_2 на даний час є єдиним власником спірного житлового будинку з належними до нього спорудами, а також спірної земельної ділянки, яке було придбано ним у ОСОБА_3 у 2003 році, що підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку від 26 вересня 2003 року та державним актом на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_1 від 23 червня 2004 року. Вказує, що придбане відповідачем спірне нерухоме майно було в непридатному для проживання стані, а тому він здійснив його реконструкцію відповідно до розпорядження Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації №444 від 04 травня 2006 року. У 2007 році Головним управлінням містобудування, архітектури та дизайну міського середовища Київської міської державної адміністрації було затверджено архітектурно-планувальне завдання №07-0722. 06 грудня 2016 року відповідач отримав будівельний паспорт на будівництво індивідуального (садибного) житлового будинку по АДРЕСА_1. 16 грудня 2016 року між ПАТ «Київенерго» та ОСОБА_2 було укладено договір про приєднання до електричних мереж, а в березні 2017 року - договір про користування електричною енергією. На даний час на спірній земельній ділянці триває будівництво. Вказує, що відповідач ОСОБА_2 сплачував земельний податок за земельну ділянку, що підтверджується квитанцією №1382 від 26 лютого 2009 року. Вказує, що відповідач з моменту придбання спірного майна у 2003 році володіє та користується ним на власний розсуд, а позивач не надав доказів користування спірним житловим будинком та спірною земельною ділянкою. За таких обставини вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав, передбачених ст. 344 ЦК України для визнання за позивачем права власності на спірне майно за набувальною давністю. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4 та Київська міська рада не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із недоведеності позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, з 27 лютого 1970 року дід позивача - ОСОБА_5 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6, які проживали у житловому будинку по АДРЕСА_1. Вказаний будинок належав ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності від 01 липня 1936 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер, а ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла ОСОБА_6

За життя ОСОБА_6 склала заповіт на все своє майно на ім'я ОСОБА_3

20 квітня 1999 року у Першій Київській державній нотаріальній конторі ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1, який належав ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності від 01 липня 1936 року (а.с.48, т.2).

По справі встановлено, що 26 вересня 2003 року ОСОБА_3 відповідно до договору купівлі - продажу житлового будинку продала ОСОБА_2 житловий будинок з належними до нього будівлями і спорудами, зазначений на плані літерою «А», житловою площею 40,80 кв.м, сараєм літ. «В», сараєм літ. «Г», сараєм літ. «Д», сараєм літ. «Ж», сараєм літ. «З», погребом літ. «Ж», гаражем літ. «К», сараєм літ. «Л», по АДРЕСА_1, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою С.М. та зареєстрований в реєстрі за №5603 (а.с.102-103, т.1).

Також встановлено, що 23 червня 2004 року ОСОБА_2 видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 на земельну ділянку площею 0,1000 га з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку та господарських будівель, яка розташована по АДРЕСА_1, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 26 вересня 2003 року (а.с. 101, т.1).

Судом першої інстанції встановлено, що спірне майно, яке придбав відповідач у 2003 році було в непридатному для проживання стані.

Згідно розпорядження Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації №444 від 04 травня 2006 року ОСОБА_2 була дозволена реконструкція будинку по АДРЕСА_1 (а.с.119-120, т.1).

У 2007 році на замовлення ОСОБА_2 Головним управлінням містобудування, архітектури та дизайну міського середовища Київської міської державної адміністрації було затверджено архітектурно - планувальне завдання № 07-0722 щодо реконструкції будинку по АДРЕСА_1 (а.с.121-126, т.1).

06 грудня 2006 року ОСОБА_2 отримав будівельний паспорт на будівництво індивідуального (садибного) житлового будинку по АДРЕСА_1 (а.с. 127,1).

З матеріалів справи вбачається, що у березні 2016 року ОСОБА_1 звертався до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_2, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Іванова С.М., Головне територіальне управління юстиції у місті Києві, Київська міська рада, в якому просив: визнати нікчемним та недійсним заповіт ОСОБА_6 на ім'я ОСОБА_3, посвідчений Одинадцятою Київською державною нотаріальною конторою від 23 травня 1981 року та зареєстрований в реєстрі за номером №1-9599; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане Першою київською державною нотаріальною конторою 20 квітня 1990 року ОСОБА_3, зареєстроване в реєстрі за номером №6н-947; визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку від 26 вересня 2003 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, зареєстрований в реєстрі за номером №5603.

Рішенням апеляційного суду міста Києва від 24 травня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено (а.с.113-118, т.1).

Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти чужим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду.

Таким чином, зміст статті 344 ЦК України встановлює, що позивач, як володілець майна, протягом всього часу володіння ним має бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. У такому випадку при вирішенні питання щодо визнання права власності на майно в порядку набувальної давності необхідно виходити з того, що задоволення таких позовних вимог можливе лише за умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння.

Крім того, за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25 червня 2018 року (справа №293/312/15-ц).

Отже, враховуючи, що право власності на спірний житловий будинок та спірну земельну ділянку належить відповідачу ОСОБА_2, та приймаючи до уваги, що сам по собі факт користування позивачем даним майном не є підставою для виникнення у нього права власності за набувальною давністю, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що у позивача відсутні підстави для набуття права власності на вказане майно з підстав, передбачених ст. 344 ЦК України, та відповідно, правильно відмовив у позові.

Тому доводи апеляційної скарги про те, що до цього часу невідомо хто є власником спірного домоволодіння і цих обставин судом першої інстанції не встановлено, а тому батьку позивача та позивачу не були відомо про власника майна, є безпідставними з наведених вище підстав.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Інші докази та обставини, на які посилається позивач в апеляційній скарзі, спростовуються матеріалами справи та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст.374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 03 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: