КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/2215/2019 Доповідач - Рубан С.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Желепа О.В., Іванченко М.М.

при секретарі Клець О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 06 червня 2018 року, ухвалене у складі судді Цокол Л.І. у справі за позовом ОСОБА_1 до Громадської спілки «Фундація «Відкритий діалог», ОСОБА_3, ОСОБА_4, Фундації «Відкритий діалог» про визнання інформації недостовірною, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Громадської спілки «Фундація «Відкритий діалог», ОСОБА_3, ОСОБА_4, Фундації «Відкритий діалог», в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просить визнати недостовірною інформацію, поширену на веб-сайті ua.odfoundation.eu ІНФОРМАЦІЯ_3 року під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_1», а саме «Туреччина допомогла ОСОБА_12 викрасти політичного біженця ОСОБА_1», «ІНФОРМАЦІЯ_4 казахстанські спецслужби за співпраці з турецькими спецслужбами вивезли з Туреччини у невідомому напрямку ОСОБА_1»; ІНФОРМАЦІЯ_6 року під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_2», а саме: «Спецслужбы Казахстана похитили ОСОБА_5 и держали в заключении 10 дней, после чего он начал давать признательные показания».

Посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_5 року на веб-сайті ua.odfoundation.eu було розміщено матеріал під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_1», в якому поширено недостовірну інформацію стосовно позивача. Зокрема, зазначено: «ІНФОРМАЦІЯ_1», «ІНФОРМАЦІЯ_4 казахстанські спецслужби за співпраці з турецькими спецслужбами вивезли з Туреччини у невідомому напрямку ОСОБА_1». ІНФОРМАЦІЯ_6 року на тому самому сайті було розміщено матеріал під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_2», в якому поширено недостовірну інформацію стосовно позивача. Вказані інформаційні твердження на думку позивача недостовірні та такі, що принижують його честь і гідність та ділову репутацію. Позивач зазначає, що 17 січня 2017 року у зв'язку з використанням підробленого паспорту громадянина Ізраїлю ОСОБА_1 був затриманий правоохоронними органами Турецької ОСОБА_7 в аеропорту м. Стамбул. ОСОБА_1 повідомив представників турецької влади про те, що він є громадянином ОСОБА_7 Казахстан і повністю визнав свої біографічні дані. На прохання ОСОБА_1 був запрошений представник дипломатичної місії ОСОБА_7 Казахстан в Турецькій ОСОБА_7. Позивач добровільно прийняв рішення про повернення до Казахстану, про що попросив казахстанського дипломата. Знаходячись під арештом, ОСОБА_1 не зміг вчасно повідомити свою дружину ОСОБА_8 про всі обставини та підстави затримання в аеропорту м. Стамбул та про прийняте ним добровільне рішення щодо повернення до Казахстану. Скориставшись непоінформованістю та розгубленістю дружини позивача відповідачі отримали від неї лист, в якому висловлювалися перестороги стосовно можливого викрадення позивача. Однак, будь-яких підстав поширювати інформацію про викрадення позивача у відповідачів не було. Поширена недостовірна інформація порочить честь і гідність позивача, оскільки ставить під сумнів його добросовісність, бажання співпрацювати з правоохоронними органами ОСОБА_7 Казахстан, негативно вплинула на взаємовідносини в сім'ї.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 06 червня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Громадської спілки «Фундація «Відкритий діалог», ОСОБА_3, ОСОБА_4, Фундації «Відкритий діалог» про визнання інформації недостовірною - залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Посилається на те, що відповідачі поширили ІНФОРМАЦІЯ_3 року інформацію щодо позивача всупереч бажанню його дружини ОСОБА_8, а ІНФОРМАЦІЯ_6 року всупереч заяв самого позивача і без належної перевірки. Таким чином, відповідачами порушено основні принципи інформаційних відносин, визначені ст.2 Закону України «Про інформацію», а саме: достовірність і повнота інформації; правомірність одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації; захищеність особи від втручання в її особисте та сімейне життя. Поширюючи інформацію про позивача, відповідачі використали неперевірені фактичні дані, подали недостовірну та неточну інформацію, допустили втручання в особисте життя позивача, що виходячи з конкретних обставин, а саме: небажання ОСОБА_8 публікувати її звернення та заяви самого позивача, не було нагальною суспільною потребою. Тому висновок суду стосовно того, що вказана публікація викладена у формі необхідності запобігання порушенню права позивача, встановленню його місцезнаходження та з метою захисту його інтересів, суперечить дійсним обставинам справи та нормам права. Крім того, інформація поширена відповідачами у формі фактичних тверджень та не може кваліфікуватись як оціночні судження. Тобто, відповідність дійсності даної інформації може бути перевірена та спростована за допомогою конкретних фактів, а отже вона може бути предметом судового захисту відповідно до ст.277 ЦК України. Відповідачі поширили відомості нехтуючи питанням про їх правдивість чи неправдивість, що в цілому вказує на наявність підстав для захисту права позивача на честь та гідність. В порушення вимог ч.2 ст.21 Закону України «Про інформацію» відповідачами не було отримано дозволу на збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про позивача, що свідчить про незаконність розповсюдження такої інформації та порушення прав ОСОБА_1 на приватність.

Представник ОСОБА_4, ОСОБА_3 та Фундації «Відкритий діалог» подала до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечує проти задоволення апеляційної скарги.

Посилається на те, що стаття від ІНФОРМАЦІЯ_3 року була опублікована з дотриманням вимог законодавства України та ґрунтується на офіційному зверненні дружини позивача ОСОБА_8, має посилання на це джерело. Вказана стаття є оперативною працею співробітників Фундації «Відкритий діалог», які переслідували певну мету, а саме-привернення уваги міжнародної спільноти, Європейського парламенту, ПАРЄ, ООН, а також уряду Великої Британії і з закликом відреагувати на описані у статті події щодо порушення принципу неповернення біженця у країну походження. Твердження позивача з приводу розповсюдження інформації ІНФОРМАЦІЯ_6 року всупереч заяві самого позивача необґрунтовані та безпідставні. ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у статті від ІНФОРМАЦІЯ_6 року широко зацитували позицію позивача, яку він висловив на прес - конференції. Викладення позиції ОСОБА_1 у статті займає майже половину всього розділу та у статті є всі посилання на прес - конференцію позивача та висловлені ключові його тези. Подана інформація у статтях, яку просить спростувати позивач викладена не у формі фактичних тверджень, а є оціночним судженням, тому суд дійшов вірного висновку, що інформація викладена у формі загальної інформації про подію, яка відбулася та продовжує існувати, в тому числі щодо позивача, як колишнього працівника БТА Банк в Казахстані та містить суб'єктивні судження авторів. Крім того, позивач не довів, що розповсюджена інформація не відповідає дійсності та призвела до негативних наслідків, що дискредитує його, не доведено в чому саме полягало порушення права, не наведені докази того, що поширена інформація або завдає шкоди немайновим благам позивача, або перешкоджає йому повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

В судовому засіданні представник позивача підтримав апеляційну скаргу з підстав викладених в апеляційній скарзі.

Представник ОСОБА_4, ОСОБА_3 та Фундації «Відкритий діалог» заперечила проти апеляційної скарги посилаючись на обставини викладені у відзиві на апеляційну скаргу.

Інші учасники процесу в судове засідання не з'явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, тому в порядку ч. 2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

ОСОБА_8 Жаксилик Дайрабаєвич звернувся з позовом до Громадської спілки «Фундація «Відкритий діалог», ОСОБА_3, ОСОБА_4, Фундації «Відкритий діалог», в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просить визнати недостовірною інформацію, поширену на веб-сайті ua.odfoundation.eu ІНФОРМАЦІЯ_3 року під назвою «Туреччина допомогла ОСОБА_12 викрасти політичного біженця ОСОБА_1», а саме: «Туреччина допомогла ОСОБА_12 викрасти політичного біженця ОСОБА_1», «ІНФОРМАЦІЯ_4 казахстанські спецслужби за співпраці з турецькими спецслужбами вивезли з Туреччини у невідомому напрямку ОСОБА_1»; ІНФОРМАЦІЯ_6 року під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_2», а саме: «Спецслужбы Казахстана похитили ОСОБА_5 и держали в заключении 10 дней, после чего он начал давать признательные показания».

Посилається на те, що будь-яких підстав поширювати інформацію про викрадення позивача у відповідачів не було. Поширена недостовірна інформація порочить честь і гідність позивача, оскільки ставить під сумнів його добросовісність, бажання співпрацювати з правоохоронними органами ОСОБА_7 Казахстан, негативно вплинула на взаємовідносини в сім'ї.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що інформацію від ІНФОРМАЦІЯ_3 року про позивача було поширено на прохання та на основі відомостей членів сім'ї позивача, що підтверджується дослідженими під час судового розгляду листами від дружини позивача та племінника, в яких вони просили про її поширення. Крім того, вказана публікація викладена у формі необхідності запобігання порушенню прав позивача, встановленню його місцезнаходження та з метою захисту його інтересів.

Інформація поширена ІНФОРМАЦІЯ_6 року не містить прямих недостовірних відомостей, викладена у формі загальної інформації про подію, яка відбувалась та продовжує існувати, в тому числі щодо позивача, як колишнього працівника БТА Банка в Казахстані, та містить суб'єктивні судження авторів.

Твердження позивача про порушення його особистих немайнових прав не підтверджено жодним належним та допустимим доказом.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Виходячи з положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (стаття 264 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_5 року на веб-сайті ua.odfoundation.euбуло розміщено матеріал під назвою «Туреччина допомогла ОСОБА_12 викрасти політичного біженця ОСОБА_1», в якій поширено інформацію стосовно позивача. Зокрема зазначено: «Туреччина допомогла ОСОБА_12 викрасти політичного біженця ОСОБА_1», «ІНФОРМАЦІЯ_4 казахстанські спецслужби за співпраці з турецькими спецслужбами вивезли з Туреччини у невідомому напрямку ОСОБА_1».

10.02.2017року на тому ж сайті було розміщено матеріал під назвою «Отчет: Казахстан преследует бывших топ - менеджеров БТА Банк, чтобы получить показания против Мухтара Аблязова».

Згідно ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Відповідно до ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 ЦК України інформацією є будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Відповідно до роз'яснень, наданих судам у п.4 постанови Пленуму ВСУ від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної особи та юридичної особи», зазначено, що чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

Пунктом 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 від «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз'яснено, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Відповідно до п.19 Постанови Пленуму «вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням».

В п.43 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Кастеллс проти Іспанії» від 23 квітня 1992 року суд зазначив, що преса відіграє непересічну роль у правовій державі. Хоча вона не може переступати певні межі, встановлені зокрема й заради захисту репутації інших осіб, та зобов'язана, втім, передавати - у спосіб, що не суперечить її обов'язкам - інформацію й ідеї щодо політичних проблем та інших тем, що становлять суспільний інтерес.

У рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «X. Жизельс проти Бельгії» в березні 1997 року Суд нагадав, що: «... свобода журналістів обіймає звернення до деякої дози перебільшення і навіть провокації». У цій же справі в доповіді Європейської Комісії з прав людини підкреслено: «... загальний інтерес у публічному обговоренні, якщо його предмет достатньо серйозний, навіть якщо при цьому використовуються образливі або шокуючі висловлення, переважають над законним інтересом захисту репутації інших людей».

У рішенні ЄСПЛ у справі «Лінгенс проти Австрії» суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного ст. 10 Конвенції. У даній справі ЄСПЛ вказав, що: «Суд повинен нагадати, що свобода вираження поглядів гарантована п. 1 ст. 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання п. 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» або тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості і широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе».

Також у рішенні у справі «Де Хеєс і Гільзес проти Бельгії» стаття 10 Конвенції захищає не лише висловлені відомості і судження, але й форму, в якій це робиться. В той же час свобода журналістів включає право на можливу долю перебільшення і навіть провокації.

Крім цього, у справі «Укрпресгрупа проти України» Європейський Суд з прав людини зазначив наступне. «... на пресу не лише покладено обов'язок поширювати таку інформацію та ідеї: суспільство також має право отримувати їх. Якби було інакше, преса була б неспроможна відігравати свою важливу роль «вартового суспільства...», «журналістська свобода передбачає також використання висловлювань, деякою мірою перебільшених або, навіть провокаційних...», «....у своїй практиці Суд розрізняє факти та оціночні судження. Якщо існування фактів може бути підтверджене, правдивість оціночних суджень не піддається доведенню. Вимога довести правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлення думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яка охороняється статтею 10 Конвенції...»

Відповідачами під час судового розгляду в суді першої інстанції доведено те, що інформацію від ІНФОРМАЦІЯ_3 рокупро позивача було поширено на прохання та на основі відомостей членів сім'ї позивача, що підтверджується дослідженими під час судового розгляду листами від дружини та племінника, в яких вони просили про її поширення. Крім того, вказана публікація викладена у формі необхідності запобігання порушенню прав позивача, встановленню його місцезнаходження та з метою захисту його інтересів.

Інформація поширена ІНФОРМАЦІЯ_6 рокуне містить прямих недостовірних відомостей, викладена у формі загальної інформації про подію, яка відбувалась та продовжує існувати, в тому числі щодо позивача, як колишнього працівника БТА Банка в Казахстані, та містить суб'єктивні судження авторів.

Твердження позивача про порушення його особистих немайнових прав не підтверджено доказами відповідно до приписів статей 77-78 ЦПК України.

Встановивши обставини справи, враховуючи, що поширена інформація містить оціночні судження, має суспільний інтерес до позивача та спрямована на запобігання порушення принципу повернення біженця до країни походження, то в даному випадку не мало місце поширення неправдивих відомостей, доказів того, що оспорена інформація принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача судом не встановлено та позивачем не надано, суд дійшов правильного висновкупро відмову в задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги, що відповідачі поширили ІНФОРМАЦІЯ_3 року інформацію про позивача всупереч бажанню його дружини ОСОБА_5, яка заперечувала проти висвітлення інформації, колегія суддів не приймає до уваги.

Як вбачається з історії переписки, яка була надана представником відповідачів ІНФОРМАЦІЯ_4 року та ІНФОРМАЦІЯ_7 року ОСОБА_8 запитувала у Президента Фундації «Відкритий діалог» ОСОБА_10 про допомогу, надавала номери своїх контактних осіб, а також просила адвокатів надати ОСОБА_10 документи необхідні для публічної кампанії по захисту її чоловіка - позивача ОСОБА_1. Переписка підтверджує, що ІНФОРМАЦІЯ_4 року - ІНФОРМАЦІЯ_7 року ОСОБА_8 нічого не говорила Президенту Фундації «Відкритий діалог» ні про зупинку публічної кампанії по захисту, ні про те, що позивач вже знаходиться в Казахстані. За інформацією Президента Фундації «Відкритий діалог» на той момент нікому не було відомо місцезнаходження позивача.

На момент публікації статті від ІНФОРМАЦІЯ_3 року позиція позивача ще не була відома. Фундація «Відкритий діалог», ОСОБА_3 та ОСОБА_4 користувалися єдиним доступним джерелом - інформацією від ОСОБА_8 - дружини позивача, ОСОБА_8 Газіза - племінника позивача та адвоката ОСОБА_8. Тому у даній публікації наведена вся повнота відомої на той момент інформації.

Лише 24.01.2017 року - наступного дня після публікації заяви ОСОБА_8 попросила Фундацію «Відкритий діалог» призупинити кампанію по захисту порушених прав позивача.

Представник відповідачів пояснила, що стаття від ІНФОРМАЦІЯ_3 року є оперативною працею співробітників Фундації «Відкритий діалог», які мали на меті привернути увагу міжнародної спільноти, Європейського парламенту, ПАРЄ, ООН, а також уряду Великої Британії із закликом відреагувати на описані у статті події і на порушення принципу неповернення біженця у країну походження. Як зазначено у статті, позивач отримав статус біженця у Великій Британії, що підтверджується відповідними документами.

Таким чином, стаття від ІНФОРМАЦІЯ_3 року опублікована з дотриманням вимог законодавства, ґрунтується на офіційному зверненні дружини позивача, має посилання на це джерело та опублікована з метою захисту прав позивача.

Доводи апеляційної скарги, що ІНФОРМАЦІЯ_6 року відповідачі поширили інформацію всупереч заяв самого позивача і без належної перевірки, колегія суддів не приймає до уваги.

Позивач зазначає про те, що Фундація «Відкритий діалог» начеб - то проігнорувала його позицію, яка полягала в тому, що «позивач добровільно прийняв рішення про повернення до Казахстану, попросивши казахстанського дипломата забезпечити його повернення до Казахстану». Однак автори статті - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 широко зацитували позицію позивача, яку він висловив на прес - конференції. У вказаній статті є всі посилання на прес - конференцію ОСОБА_5 Жаксилика, викладено детальне аналітичне осмислення подій, що відбулись з позивачем, Фундація «Відкритий діалог» зробила обґрунтовані висновки щодо вказаного інциденту як викрадення, оскільки було порушено основоположний принцип не повернення біженця у країну щодо якої отриманий статус біженця, враховуючи, що невідомі рішення суду та офіційні розпорядження на основі яких відбулось вивезення позивача з Туреччини.

Доводи апеляційної скарги, що поширена відповідачем інформація є фактичним твердженням та не може кваліфікуватися як оціночні судження, колегія суддів не приймає до уваги.

Відповідно до правової позиції висловленої Верховним Судом у постанові від 01 лютого 2018 року у справі №757/33799/15-ц «Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила.

Відповідно до вимог частин першої, другої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» зазначено, що необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

У свою чергу фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об'єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об'єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом.

Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов'язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз'яснено, що відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки дійсності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні статті 10 Конвенції.

Згідно зі статтею 277 ЦК України і статтею 10 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи) обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.»

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 29 листопада 2017 року у справі № 6-639 цс 17.

Здійснюючи свою діяльність в рамках проекту по захисту прав людини та публікуючи статті, Фундація «Відкритий діалог» мала на меті звернути увагу суспільства до вказаного випадку порушення прав людини та прав біженця не лише позивача, а й інших осіб з подібною ситуацією із сторони держави та унеможливити в подальшому подібні випадки.

Таким чином, інформація, поширена відповідачем, яку позивач просить визнати недостовірною є оціночним судженням, інформація викладена у формі загальної інформації про подію, яка відбувалась та продовжує існувати, в тому числі щодо позивача, як колишнього працівника БТА Банк в Казахстані та містить суб'єктивні оціночні судження авторів.

Доводи апеляційної скарги про те, що безпідставне поширення негативної недостовірної інформації про позивача дискредитує позивача в очах оточуючих, суспільства, ставить під сумнів його добросовісність, бажання співпрацювати з правоохоронними органами ОСОБА_7 Казахстан, негативно вплинула на взаємовідносини в сім'ї, колегія суддів також не приймає до уваги, оскільки вони не відповідають дійсності, є необґрунтованими та не підтверджуються жодними доказами, а є лише припущенням позивача.

Враховуючи, що поширена відповідачем інформація не виходить за рамки суспільної моралі, висловлена у формі, що не принижує гідність, честь чи ділову репутацію, не носить характеру завідомо неправдивих відомостей, не є розповсюдженням завідомо неправдивої інформації, відповідно до приписів статей 77-78 ЦПК України не надано доказів на підтвердження того, що поширена інформація завдає шкоди немайновим благам позивача, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Оскільки рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 06 червня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови буде складено протягом п'яти днів з дня проголошення.

Повний текст постанови складено 22 лютого 2019 року.

Головуючий Рубан С.М.

Судді Желепа О.В.

Іванченко М.М.