Провадження № 22-ц/801/1738/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Федчишен С.А.
Доповідач:Міхасішин І. В.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2019 рокуСправа № 127/16344/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого: Міхасішина І.В.,

суддів: Войтка Ю.Б., Стадника І.М.,

за участю секретаря судового засідання: Безрученко Н.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу № 127/16344/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Служби у справах дітей Вінницької міської ради про визначення місця проживання дітей з батьком

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Корнієнко Л.В. на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 20 червня 2019 року про забезпечення позову, постановлену у складі судді Федчишена С.А.,

встановив:

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з батьком - ОСОБА_1 .

Вимоги позову обґрунтовував тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 24 жовтня 2018 року було розірвано. У шлюбі у сторін народилося двоє дітей, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідач перешкоджає позивачеві у спілкуванні з дітьми, зокрема, подала заяву до дошкільного навчального закладу, який відвідує син ОСОБА_3 , щодо обмеження спілкування дитини з батьком. Водночас сама відповідач вихованням дітей не займається.

27 листопада 2018 року, зустрівши свого молодшого сина ОСОБА_4 в дворі будинку № АДРЕСА_1 разом з братом колишньої дружини ОСОБА_5 , та після безрезультатних спроб з`ясувати місце знаходження матері дитини, в присутності працівників патрульної поліції, сина було передано батькові. В подальшому 29 листопада 2018 року він письмовою заявою повідомив Службу у справах дітей Вінницької міської ради про те, що син ОСОБА_4 , 2017 року народження, проживає разом з ним, а місцезнаходження матері і сина ОСОБА_3 йому невідомі.

Як ним було з`ясовано, ОСОБА_2 з ІНФОРМАЦІЯ_3 проживала у Макарівському районі Київської області, а малолітні діти залишилися проживати у м. Вінниці разом з братом відповідача - ОСОБА_5 .

За зверненням ОСОБА_2 Макарівська районна державна адміністрація винесла Розпорядження № 1070 від 26 грудня 2018 року «Про визначення місця проживання малолітніх дітей», яким визначила місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з матір`ю ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 .

На даний час він забезпечений житлом - квартирою АДРЕСА_3 , у якій зареєстровані сини ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , є всі необхідні умови для їхнього там проживання та розвитку. Молодший син ОСОБА_4 з 27 листопада 2018 року фактично проживає з ним у вказаній квартирі. З 20 серпня 2018 року він перебуває на обліку платника податків у Вінницькій об`єднаній ДПІ ДПС у Вінницькій області з вільним робочим графіком, а тому має можливість і достатньо часу, щоб піклуватися про дітей.

Водночас відповідач не має власного житла, місце її проживання невідоме, остання вихованням дітей не займається, постійно створює конфліктні ситуації, що негативно відображається на їх емоційному стані.

З цих підстав просив його позовні вимоги задовольнити.

Разом із позовною заявою, позивач ОСОБА_1 подав заяву про забезпечення позову шляхом зобов`язання ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у спілкуванні з дитиною - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у підтримуванні регулярних особистих відносин батька і дитини.

Доводи заяви обґрунтовував тим, що протягом тривалого часу внаслідок неправомірних дій відповідача він позбавлений можливості бачитися зі своїм сином - ОСОБА_3 , який в свою чергу також позбавлений можливості спілкуватися зі своїм молодшим братом - ОСОБА_4. Контакт дітей між собою, так і контакт сина з батьком втрачається, що негативно впливає на психологічний стан дітей.

Тривалість судового процесу може не лише утруднити, а й повністю унеможливити виконання судового рішення щодо визначення місця проживання дітей.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 20 червня 2019 року заяву про забезпечення позову задоволено.

Забезпечено позов у цивільній справі шляхом зобов`язання ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у спілкуванні з дитиною - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у підтриманні регулярних особистих відносин батька і дитини.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для забезпечення позову відповідно до ст.ст. 149,150, 151,153 ЦПК України, та виходив з наявності спору між сторонами, співмірності заходів забезпечення позову, які просить вжити позивач, заявленим позовним вимогам, та наявності реальної загрози утруднення чи неможливості виконання судового рішення через невжиття таких заходів забезпечення позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нову про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

В апеляційній скарзі зазначала, що суд першої інстанції не з`ясував обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів та наявності доказів перешкоджання у реалізації позивачу своїх прав, не мотивував висновки щодо неможливості виконання судового рішення у разі невжиття таких заходів забезпечення, не з`ясував співрозмірність заходів забезпечення заявленим вимогам, та фактично вирішив питання по суті позовних вимог. Порядок усунення перешкод у спілкуванні з дитиною тому з батьків, який проживає окремо від дитини, передбачений ст. 159 СК України, а не в порядку забезпечення позову.

У строк, встановлений апеляційним судом, учасники справи правом відзиву не скористалися.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Волков А.В. вимоги апеляційної скарги підтримав в межах доводів, зазначених в ній, просив скаргу задовольнити.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_6 проти апеляційної скарги заперечили, просили скаргу залишити без задоволення, ухвалу суду прешої інстанції - без змін.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору -органу опіки і піклування Вінницької міської ради в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Представник органу опіки і піклування Вінницької міської ради Остапець Н.М. подала заяву за вх. № 8826 від 09 вересня 2019 року про розгляд справи у її відсутність, при ухваленні рішення просила врахувати законні права та інтереси дітей.

Колегія суддів, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визначення місця проживання малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком, обґрунтовуючи його тим, що відповідач вихованням дітей не займається, у останньої відсутнє власне житло, місце її проживання невідоме, а також відповідач чинить перешкоди позивачу у спілкуванні з дітьми, постійно створює конфліктні ситуації, що негативно відображається на емоційному стані дітей.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

За змістом пунктів 2, 3 частини 1 статті 150 ЦПК України позов забезпечується , зокрема, забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії. Частина третя цієї статті передбачає, що заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують реальне виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Відповідно до роз`яснень, наданих у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Окрім того, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, всі дії стосовно дітей органів соціального забезпечення, судів, адміністративних чи законодавчих органів повинні бути спрямовані на якнайкраще забезпечення інтересів дитини. Держави-учасниці повинні забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права і обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Одним із основних прав батьків та дітей, гарантованих СК України є право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

На обґрунтування заяви про забезпечення позову шляхом зобов`язання відповідача не чинити перешкоди позивачу у спілкуванні з сином ОСОБА_3 , у підтримуванні регулярних відносин батька і дитини, ОСОБА_1 посилався на те, що позбавлений можливості бачити свого сина ОСОБА_3 протягом тривалого часу через дії відповідача, внаслідок чого втрачається контакт батька і сина, а також контакт братів між собою, а тривалість судового розгляду може призвести до незворотних процесів , що в подальшому може утруднити чи унеможливити можливе рішення суду про задоволення позову.

Позивач на обґрунтування своїх вимог щодо забезпечення позову надав докази на підтвердження обставин, щодо того, що між сторонами дійсно виник спір щодо місця проживання дітей, а також, що ОСОБА_1 обмежений у спілкуванні з сином ОСОБА_3 внаслідок дій ОСОБА_2 (зокрема, відповідь КЗ «ДНЗ №59 ВМР» від 14 вересня 2018 року №71 про наявність заяви ОСОБА_2 щодо обмеження спілкування ОСОБА_3 з батьком - ОСОБА_1 ).

Забезпечуючи позов шляхом зобов`язання відповідача не чинити перешкоди позивачу у спілкуванні з малолітнім сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у підтримуванні регулярних особистих відносин батька і сина, суд першої інстанції врахував обставини, які мають значення для вирішення цього питання, зокрема, зміст позовних вимог, наявність обґрунтованих припущень заявника, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, причини, у зв`язку з якими потрібно забезпечити позов.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки такі заходи забезпечення позову будуть сприяти підтримуванню емоційних стосунків ОСОБА_1 та малолітнього ОСОБА_3 , і ця обставина відповідатиме законним інтересам як батька, так і дитини.

Такі заходи забезпечення позову є співмірними із заявленими позовними вимогами і за своїм змістом не є вирішенням спору по суті, оскільки не тотожні із заявленими позовними вимогами, предметом яких є визначення місця проживання дітей з батьком, а метою забезпечення позову і вжитих судом першої інстанції заходів є недопущення втрати емоційних зв`язків батька і дитини, забезпечення нормального спілкування, а не зміна місця проживання дитини.

Також обрані заходи забезпечення позову відповідають вимогам ст. 150 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги про недоведеність необхідності застосування заходів забезпечення позову є необґрунтованими.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29).

За таких обставин, суд першої інстанції, дійшов правильного висновку, що невжиття заходів забезпечення позову може унеможливити або утруднити виконання можливого рішення суду про визначення місця проживання дітей, та постановив ухвалу про забезпечення позову з додержанням вимог норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 374, 375, 381,382, 383, 384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Корнієнко Л.В. залишити без задоволення.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 20 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 10 вересня 2019 року.

Головуючий І.В. Міхасішин

Судді: Ю.Б. Войтко

І.М. Стадник