Справа № 761/4817/18
Провадження № 2/761/1057/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2019 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Мальцева Д.О.,

при секретарі Фецяк Р.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

ВСТАНОВИВ:

Представник ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (далі по тексту - позивач) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 далі по тексту - відповідач 1), ОСОБА_2 (далі по тексту - відповідач 2), відповідно до якого просив стягнути на свою користь заборгованість за кредитним договором Д 07-02-123 МЛ від 05.07.2007 року (далі по тексту - Кредитний договір) у розмірі 4065,97 (Долар США), що за курсом 26,07 відповідно до розпорядження НБУ від 14.09.2017 року складає 105999,84 грн. станом на 14.09.2017 рік

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідно до умов Кредитного договору відповідачу 1 було надано кредит в розмірі 12270,00 (Долар США), шляхом видачі готівки через касу (перерахування на рахунок № НОМЕР_1 КФ КБ «Західінкомбанк») для споживчих потреб.

В порушення умов договору а також ст. 509, 526, 1054 ЦК України відповідач 1 свої зобов`язання не виконував, а саме не здійснював погашення заборгованості за кредитним договором у встановленому договором порядку та строки, у зв`язку з чим, станом на 14.09.2017 року останній має заборгованість у розмірі 17896,89 (Долар США).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 23.05.2011 року з Відповідача 1 на користь позивача стягнено суму у розмірі 4166.56 (Долар США), з яких: 3159,03 (Долар США) - заборгованість за кредитом, 506,19 (Долар США) - заборгованість по процентам за користування кредитом, 272,99 (Долар США) - заборгованість по пені, 31.44 (Долар США) - штраф (фіксована частина), 196,91(долар США) - штраф (процентна складова), залишок становить: 13730,33(Долар США). У зв`язку з чим, позивач просить стягнути заборгованість по відсоткам за користування кредитом у розмірі 4065,97(долар США), мотивуючи це тим, що кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь яку частину суми заборгованості за кредитом.

В забезпечення виконання зобов`язань за договором Д 07-02-123 МК від 05.07.2007 року, позивач вказує що, між ним та ОСОБА_2 був укладений Договір поруки.

07.11.2017 року на адресу відповповідача 2 направлялась вимога щодо погашення заборгованості за Кредитним договором Д 07-02-123 МК від 05.07.2007 року, яка залишена без задоволення.

За таких підстав, позивач просить стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість у розмірі 4065,97 (Доларів США) за Кредитним договором, що за курсом НБУ 26,07 грн. відповідного до службового розпорядження НБУ від 14.09.2017року складає 105999,84 грн. та судові витрати.

31.08.2018 року по справі відкрито провадження, прийнято рішення про розгляд справи за правилами позовного провадження в спрощеному порядку з повідомленням сторін, встановлено сторонам строки для надання заяв по суті справи.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив суд задовольнити позов.

Відповідач 1 в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову.

Відповідач 2 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача 1, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши надані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Так, як вбачається з матеріалів справи, 05.07.2007 року між позивачем та відповідачем 1 було укладено Кредитний договір № Д 07-02-123 МК.

Відповідно до п. 1.2. Кредитного договору, відповідачу 1 було надано кредит у розмірі 12270,00 доларів США .

Згідно до п. 1.4 Кредитного договору, термін повернення кредиту, відсотків і винагороди відповідно до Графіка погашення кредиту, відсотків і винагороди, але не пізніше 05 липня 2010 року.

З змісту п.п. 4.1., 4.3. Кредитного договору вбачається, що відповідач 1 зобов`язується сплачувати відсотки за користування кредитом у розмірі 26% річних та 32% річних від суми залишку непогашеної заборгованості.

Відповідно до пункту 3.1.2. Кредитного договору, виконання зобов`язань відповідача 1 за даним договором забезпечується Договором поруки №07-02-123 П від 06.07.2007 року.

Крім цього, рішенням Шевченківського районного суду встановлено, що в цей же день між позивачем та відповідачем 2 укладено договір поруки №07-02-123 ІІ, відповідно до якого останній взяв на себе зобов`язання відповідати перед Банком за виконання обов`язків за Кредитним договором.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач, як на підставу для задоволення позову, вказував, що в порушення умов Кредитного договору та положень ст. 525, 526, 530 ЦК України, відповідач 1 свої зобов`язання за Кредитним договором не виконав та не надав своєчасно позивачу грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору.

Відповідно до ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до положень ст. 627 ЦК України сторони є вільні в укладенні договору та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором Банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ч. 1 ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до ч.1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Частиною 1, 2 ст. 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно положень ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України за договором позики передбачено повернення боргу (позики) частинами (в розстрочку). В цьому випадку, якщо позичальник порушить строк повернення наступної частини позики, то це дає право позикодавцю вимагати дострокового повернення частини позики, що залишалася і належних йому відсотків.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом ст.ст. 76, 77 ЦПК України, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Положеннями ч. 3 ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Принцип диспозитивності цивільного судочинства, зокрема передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Також, згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Однак, всупереч вищенаведених положень законодавства, будь-яких належних та допустимих доказів, які б підтверджували ту обставину, що відповідач 1 має заборгованість перед позивачем саме у заявленому останнім розмірі, матеріали справи не містять.

Доказами, які підтверджують наявність чи відсутність заборгованості, а також встановлюють розмір заборгованості, можуть бути виключно первинні документи, оформлені у відповідності до вимог законодавства України про бухгалтерський облік та фінансову звітність. Така позиція повністю узгоджується з правовою позицією, висловленою в Постанові Верховного Суду Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №161/16891/15-ц від 30 січня 2018 року. Зокрема, Верховний Суд підкреслив, що доказами які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Відповідно до пункту 5.6. Положення про організацію операційної діяльністю в банках України, затвердженого постановою Національного Банку України від 18червня 2003 року №254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналогічна позиція висловлена у Постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі № 910/5226/17 та в Постанові Верховного Суду Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №760/2193/15-ц від 14 лютого 2018року.

При цьому, наданий Банком Розрахунок заборгованості за Кредитним договорм не є первинним бухгалтерським документом, оскільки має іншу правову природу (правова позиція Верховного Суду України у справі № 6-20цс12).

Отже, наданий Розрахунок заборгованості за Кредитним договором не може бути належним доказом, оскільки з його змісту не вбачається на якій підставі відкрито даний рахунок і те, що саме цей рахунок відкрито на виконання умов Кредитного договору від з приводу якого заявлено позовні вимоги. Розрахунок заборгованості, на яких посилається позивач не є доказом, який підтверджує надання кредиту та наявність кредитних правовідносин, оскільки сам по собі розрахунок заборгованості без надання доказів отримання кредитних коштів відповідачем не є підтвердженням наявності заборгованості. Будь-яких доказів перерахування кредитних коштів на рахунок відповідача 1 позивачем не надано.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, суд відмовляє в їх задоволенні.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 95, 141, 229, 258, 259, 263-266, 268, 273, 352, 354, п.п. 15.5 п.15 Розділу ХІІІ Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України, ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: