Постанова

Іменем України

06 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 357/18153/15-ц

провадження № 61-11808 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: міський відділ державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області, головне територіальне управління юстиції у Київській області, головне управління Державної казначейської служби України у Київській області, Державна казначейська служба України,

третя особа - Печерське відділення публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» № 3715,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, подану його представником ОСОБА_5, на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області у складі судді Бондаренко О. В. від 09 червня 2016 року та рішення Апеляційного суду Київської області у складі колегії суддів: Матвієнко Ю. О., Мельника Я. С., Приходька К. П., від 12 січня 2017 року,

ВСТАНОВИВ :

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до

міського відділу державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області (далі - міський ВДВС Білоцерківського МУЮ у Київській області, виконавча служба), Державна казначейська служба України (далі - Казначейство), головного територіального управління юстиції у Київській області (далі - ГТУЮ у Київській області), головного управління Державної казначейської служби України у Київській області (далі - головне управління Казначейства у Київській області), третя особа - Печерське відділення № 3715 публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі -

ПАТ «Державний ощадний банк України»), про застосування наслідків недійсності правочину та відшкодування шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що 12 травня 2014 року відбулися прилюдні торги з реалізації арештованої міським ВДВС Білоцерківського МУЮ у Київській області квартири АДРЕСА_1 у

м. Біла Церква Київської області, переможцем яких став ОСОБА_4 Вказує, що торги проводилися приватним підприємством «Нива-В. Ш.» (далі - ПП «Нива - В. Ш.») за дорученням ВДВС Білоцерківського МУЮ Київської області на підставі укладеного між ними 21 лютого 2014 року договору про надання послуг по організації і проведенню прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна (предмета іпотеки). Зазначає, що за вказане нерухоме майно ним було сплачено 290 000 грн, проте рішенням суду результати вказаних прилюдних торгів визнано недійсними. Посилався на те, що складання за результатами прилюдних торгів акта проведення прилюдних торгів є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на прилюдних торгах, тобто є правочином. Позивач, уточнивши позовні вимоги, просив застосувати наслідки недійсності правочину, шляхом стягнення з головного територіального управління юстиції у Київській області сплачених ним коштів на придбання квартири у розмірі 223 985, 93 грн та 405,48 грн - витрат за проведення виконавчих дій, стягнути з Державного бюджету України через головне управління Казначейства у Київській області сплачений ним виконавчий збір у розмірі 22 398, 59 грн. Крім того, просив стягнути з Казначейства завдану майнову шкоду у розмірі 383 930 грн, яка полягає у тому, що внаслідок протиправних дій державного виконавця, які стали підставою для визнання прилюдних торгів недійсними він змушений буде вчинити дії для відновлення свого порушеного права, які полягають у придбанні квартири за ціною значно вищою, ніж була встановлена на прилюдних торгах

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області

від 09 червня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у цій справі можливе застосування наслідків недійсності правочину у вигляді реституції до сторін правочину, якими у цьому випадку є позивач та відповідач міський ВДВС Білоцерківського МУЮ у Київській області, однак ОСОБА_4 вимогу про повернення коштів у порядку частини першої статті 216 ЦК України заявив до Головного територіального управління юстиції у Київській області, яке не було стороною правочину, визнаного в судовому порядку недійсним, а тому й відсутні підстави для задоволення позову в цій частині. Відмовляючи у задоволенні позову про відшкодування збитків у розмірі 383 930 грн суд першої інстанції виходив із недоведеності позивачем факту заподіяння йому шкоди.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 12 січня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково, рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09 червня

2016 року в частині відмови у задоволенні позову про застосування наслідків недійсності правочину скасовано і ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову з інших правових підстав. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що стороною (продавцем) недійсного правочину є спеціалізована організація

(ПП «Нива- В. Ш.»), яку до участі у розгляді справи залучено не було, а тому суд в цій частині дійшов помилкового висновку щодо сторін правочину, що є підставою для скасування рішення суду в цій частині. В іншій частині рішення суду є законним та обґрунтованим.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у січні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати оскаржувані судові рішення із ухваленням нового рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що сторонами правочину є саме позивач та виконавча служба і вимога про застосування наслідків недійсного договору пред'явлена саме до виконавчої служби, а тому є всі передбачені законом підстави для стягнення сплачених ним коштів на придбання вказаного нерухомого майна. Висновок суду першої інстанції про те, що Головне територіальне управління юстиції у Київській області не є стороною правочину і з нього не можуть бути стягнуті грошові кошти, сплачені за недійсним договором, зроблений з порушенням норм процесуального права, суд не роз'яснив позивачу право звернення із вимогами до виконавчої служби. Крім того, позовні вимоги про відшкодування майнової шкоди є повністю доведеними, суди безпідставно відмовили у їх задоволенні.

Відзив на касаційну скаргу від учасників справи не надходив.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 березня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами попередніх інстанцій установлено, 12 травня 2014 року відбулися прилюдні торги з реалізації арештованого міським ВДВС Білоцерківського МУЮ у Київській області нерухомого майна, належного на праві власності ОСОБА_6, а саме: квартири АДРЕСА_1 у

м. Біла Церква Київської області, переможцем яких став позивач ОСОБА_4, про що було складено відповідний протокол.

Вказані торги проводилися ПП «Нива - В. Ш.» за дорученням

ВДВС Білоцерківського МУЮ Київської області на підставі укладеного між ними 21 лютого 2014 року договору про надання послуг по організації і проведенню прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна (предмета іпотеки).

За вказане нерухоме майно позивачем були сплачені кошти у розмірі 290 000 грн, із яких: 246 790 грн - оплата за квартиру на рахунок виконавчої служби; 43 210 грн - сума винагороди організатора торгів, сплачена на рахунок ПП «Нива - В.Ш.» (а. с. 11, 12 т. 1).

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 31 березня 2015 року визнано недійсними результати прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна (предмета іпотеки) - квартири АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_6, що відбулися 12 травня 2014 року.

Підставою для визнання недійсними результатів прилюдних торгів стало їх проведення поза межами шестимісячного строку дії звіту про оцінку майна, встановленого частиною п'ятою статті 58 Закону України «Про виконавче провадження (в редакції, чинній на час вирішення спору).

Звертаючись до суду із позовом про стягнення коштів, сплачених на виконання умов договору купівлі-продажу, оформленого у вигляді акта державного виконавця про проведення прилюдних торгів,

ОСОБА_4 посилався на те, що такі кошти повинно повернути Головне територіальне управління юстиції у Київській області відповідно до статті 216 ЦК України.

Відмовляючи у задоволенні позову у вказаній частині, суд першої інстанції виходив із того, що продавцем за вказаним правочином є міський

ВДВС Білоцерківського МУЮ у Київській області, а тому саме з нього підлягають стягненню кошти як із сторони недійсного правочину, однак позивач вимоги до виконавчої служби не пред'являв, а просив стягнути ці кошти із Головного територіального управління юстиції у Київській області, а тому суд не вправі виходити за межі позовних вимог.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції у вказаній частині, суд апеляційної інстанції виходив із того, що сторонами вказаного договору купівлі-продажу є організатор і переможець прилюдних торгів, однак позивачем до організатора торгів ПП «Нива - В. Ш.» вимоги про повернення сторін недійсного правочину пред'явлені не були, а тому слід йому відмовити у задоволенні позову з інших правових підстав.

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відчуження майна з прилюдних торгів відноситься до угод купівлі-продажу, тому така угода може визнаватись недійсною в судовому порядку з підстав недодержання в момент її вчинення вимог, що встановлені частинами першою, третьою та шостою статті 203 ЦК України (частина перша

статті 215 цього Кодексу). Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові

від 24 жовтня 2012 року № 6-116цс12.

Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Сторонами договору купівлі-продажу є покупець та продавець (стаття

655 ЦК України).

Умови та порядок вчинення виконавчих дій визначають Закон України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), Інструкція про проведення виконавчих дій, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 15 грудня 1999 року № 74/5

(далі - Інструкція), а також Тимчасове положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 27 жовтня 1999 року № 68/5

(далі - Тимчасове положення).

Відповідно до частиною першою статті 62 Закону України «Про виконавче провадження» реалізація арештованого майна, крім майна, вилученого з обігу згідно із законом, та майна, зазначеного в частині восьмій статті 57 цього Закону, здійснюється шляхом його продажу на прилюдних торгах, аукціонах або на комісійних умовах.

Згідно з пунктом 3.1 Тимчасового положення орган державної виконавчої служби укладає із спеціалізованою організацією договір, яким доручає реалізацію майна спеціалізованій організації за визначену винагороду за надані послуги з реалізації арештованого майна, яка встановлюється у відсотковому відношенні до продажної ціни лота.

У разі визнання прилюдних торгів недійсними у первісний стан шляхом реституції повертаються сторони договору.

Покупцем за договором купівлі-продажу майна з прилюдних торгів є переможець торгів, який підписав протокол про їх результати та отримав затверджений державним виконавцем акт.

Продавцем за договором купівлі-продажу майна з прилюдних торгів може бути як спеціалізована організація, що проводила торги, так і виконавча служба, від імені якої могла виступати спеціалізована організація як організатор торгів.

Враховуючи те, що реституція, тобто повернення у стан, який існував до укладення недійсного правочину, можлива лише між його сторонами, судам необхідно встановити, хто саме є продавцем та покупцем за договором, який було укладено за результатами проведення прилюдних торгів та який у подальшому визнано недійсним.

При цьому варто враховувати, що якщо на підставі укладеного спеціалізованою організацією з ВДВС договору ця організація під час укладення на торгах договору виступає представником ВДВС, то стороною такого договору є ВДВС. Якщо ж спеціалізована організація виступає на торгах від власного імені на підставі укладеного з ВДВС договору, то стороною договору на прилюдних торгах є спеціалізована організація.

Відповідно до пункту 1.2. договору про надання послуг з організації і проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, укладеного 21 лютого 2014 рокуміж міським ВДВС Білоцерківського МУЮ Київської області та ПП «Нива-В. Ш.» за цим договором відділ передає організатору прилюдних торгів нерухоме майно, арештоване державним виконавцем, а організатор прилюдних торгів надає послуги з організації і проведення прилюдних торгів з реалізації нерухомого майна у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», Законом України «Про іпотеку», іншими законами України, Тимчасовим положенням.

Із наведеного вбачається, що спеціалізована організація лише надає послуги з організації і проведення прилюдних торгів з реалізації нерухомого майна, а міський ВДВС Білоцерківського МУЮ Київської області самостійно виступає від свого імені на прилюдних торгах як продавець. Крім того, саме виконавча служба отримала грошові кошти в якості оплати за квартиру

(а. с. 11 т. 1).

Вказане узгоджується із правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 18 листопада 2015 року у справі

№ 6-1884цс15.

Вирішуючи спір у вказаній частині, суд апеляційної інстанції на зазначене уваги не звернув, у порушення статей 212-215, 316 ЦПК України 2004 року не встановив правовідносини між сторонами; не перевірив умови укладеного між ВДВС та спеціалізованою організацією договору; не врахував наявні в матеріалах справи докази на підтвердження того, що кошти після проведення прилюдних торгів за реалізоване нерухоме майно було перераховано на рахунок ВДВС, а не на рахунок ПП «Нива-В. Ш.», у зв'язку із чим дійшов помилкового висновку про те, що ВДВС не є продавцем за вказаним вище договором.

Суд першої інстанції, встановивши вказані вище обставини, дійшов правильного висновку про те, що за вказаним договором купівлі-продажу продавцем є саме міський ВДВС Білоцерківського МУЮ Київської області, однак оскільки до виконавчої служби ОСОБА_4 вимоги про повернення коштів в порядку реституції за недійсним договором не пред'являлися, обґрунтовано відмовив у задоволенні позову в цій частині.

При встановленні зазначених фактів судом першої інстанції не було порушено норм процесуального права, рішення суду відповідає вимогам матеріального права та встановленим обставинам справи.

Безпідставно скасувавши законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції, апеляційний суд допустив помилку в застосуванні процесуального та матеріального закону.

Ураховуючи викладене, оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції в частині вирішення позовних вимог про застосування наслідків недійсності договору купівлі-продажу та стягнення коштів у розмірі 246 790 грн не може вважатись законним й підлягає скасуванню із залишенням в силі в цій частині рішення суду першої інстанції.

Разом з тим, колегія суддів погоджується із висновками судів попередніх інстанції в частині вирішення позовних вимог про відшкодування шкоди у розмірі 383 930 грн.

Обґрунтовуючи свої вимоги у вказаній частині, ОСОБА_4 посилався на те, що внаслідок протиправних дій державного виконавця, які стали підставою для визнання прилюдних торгів такими, що не відбулися, він змушений буде вчинити дії для відновлення свого порушеного права, які полягають у придбанні квартири за ціною значно вищою, ніж була встановлена на прилюдних торгах, у зв'язку із чим йому завдано збитків у зазначеному вище розмірі.

Відповідно до статті 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Таким чином, необхідною умовою стягнення збитків є наявність протиправного діяння (дії чи бездіяльність), наявність збитків (документально доведеного їх розміру) та наявність причинного зв'язку між збитками і їх розміром.

Отже, відшкодування збитків - це відновлення майнового стану учасника правовідносин за рахунок іншого суб'єкта - правопорушника, для стягнення яких потерпіла особа має довести їх наявність і розмір.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову про відшкодування шкоди, суди попередніх інстанцій правильно виходили із того, що позивачем не було надано достатніх доказів на підтвердження неправомірності дій державного виконавця в частині порушення порядку оцінки майна, що підлягає реалізації на прилюдних торгах, які стали підставою для визнання прилюдних торгів недійсними.

Судом апеляційної інстанції правильно зазначено, що державний виконавець передав майно, придбане в подальшому з прилюдних торгів позивачем, на реалізацію спеціалізованій організації 21 лютого 2014 року на підставі укладеного між ними договору в межах визначеного статтею

58 Закону України «Про виконавче провадження» шестимісячного строку дії звіту про оцінку майна, підписаного суб'єктом оціночної діяльності

17 вересня 2013 року.

Ці обставини встановлені судовим рішенням Апеляційного суду Київської області від 31 березня 2015 року, а тому вказані обставини відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України 2004 року не підлягають доказуванню.

Верховний Суд вважає, що висновки судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для покладення на державу відповідальності з відшкодування збитків, у розмірі заявленому позивачем, відповідає матеріалам справи, встановленим судом обставинам та вимогам закону. Позивачем не було доведено належними та допустимими доказами, що завдані збитки настали внаслідок протиправних дій виконавчої служби, не доведено безпосередній причинний зв'язок між діями останньої та заподіянням шкоди.

Крім того, матеріали справи не містять доказів понесення позивачем таких збитків (документально доведеного їх розміру), що також виключає можливість встановити їх наявність.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення в частині вирішення позовних вимог про відшкодування майнової шкоди ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 410, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану його представником ОСОБА_5, задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Київської області від 12 січня 2017 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_4 про застосування наслідків недійсного правочину скасувати і залишити в цій частині в силі рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09 червня 2016 року.

В іншій частині рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09 червня 2016 року та рішення Апеляційного суду Київської області від 12 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк