Дата документу 20.02.2019 Справа № 337/5219/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 337/5219/17 Головуючий у 1 інстанції: Гнатик Г. Є.
Провадження № 22-ц/807/999/19 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Гончар М.С.

Кочеткової І.В.

при секретарі: Бєловій А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 21 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного сумісного майна, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя в інший спосіб,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2017 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про поділ майна, набутого під час шлюбу.

В обґрунтування позову зазначила, що вона з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі з 24.04.2010 року, який розірвано на підставі рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 24.11.2016 року. Від шлюбу мають неповнолітнього сина - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, який після розірвання шлюбу мешкає з нею.

Під час сумісного життя в зареєстрованому шлюбі за договором купівлі-продажу від 20.10.2012 року сторонами було придбано квартиру АДРЕСА_1 вартістю 285 602 грн., яка була зареєстрована за позивачем. Для придбання спірної квартири нею було внесено особисті кошти, отримані у позику від матері в сумі 182 400 грн., решта коштів в сумі 103 202 грн. були спільними коштами подружжя. Вважає, що частки співвласників мають бути визначені з урахуванням сум, внесених на придбання спірної квартири кожною із сторін, тому просила поділити вказане майно, визнавши за нею право власності на 41/50 частину квартири АДРЕСА_1.

14.02.2018 року від відповідача ОСОБА_4 до суду надійшла зустрічна позовна заява про поділ майна подружжя та відзив на позов ОСОБА_3, в яких він первісний позов визнав частково та зазначив, що не погоджується із визначеним позивачем ОСОБА_3 розміром часток співвласників в об'єкті спільної сумісної власності подружжя. Спірна квартира була придбана за 35 700 доларів США з офіційним курсом 799,3 грн. за 100 доларів США. На її придбання були витрачені грошові кошти, які надала мати позивача в сумі 13 000 доларів США та які надала його родина в сумі 13 000 доларів США, що складало по 104 000 грн. з кожного. Решта коштів - це були заощадження подружжя та кошти, отримані на підставі кредитного договору від 27.09.2012 року в сумі 38 806,40 грн. Отже, з урахуванням сум, внесених на придбання спірної квартири кожною зі сторін, частки співвласників є рівними.

Просив позов ОСОБА_3 задовольнити частково, його зустрічний позов задовольнити та в порядку поділу майна, що є об'єктом спільної власності подружжя, визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 21 листопада 2018 року первісний позов ОСОБА_3 задоволено частково; зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено. Поділено спільне майно колишнього подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4

В порядку поділу майна визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

В порядку поділу майна визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

В іншій частині позовні вимоги ОСОБА_3 залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність і необґрунтованість у зв»язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи, порушенням судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 задовольнити в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 зазначає, що суд правильно визнав, що спільна квартира придбавалась для потреб їх сім»ї, то не мається підстав для визначення частки ОСОБА_3 у квартирі з відступленням від рівності часток подружжя.

У відповіді на відзив ОСОБА_3 вказує на безпідставні посилань ОСОБА_4 та встановлення судом факту внесення ним у придбання квартири 13 000 дол. США, оскільки в договорі про продаж його частки у іншій квартирі визначена інша сума - 59 760 грн., яка і є реальним його вкладенням у придбання квартири, в той час як її вклад становить 23 000 дол. США, позичених у її матері для мети придбання квартири.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення сторін та їх представників, кожен з яких наполягав на своїй позиції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Отже, у сімейному законодавстві як на час придбання спірної квартири, так і на момент розгляду справи судом, діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст.ст. 77,78 ЦПК України) і це є її процесуальним обов'язком (ст.ст. 12,13,81 ЦПК України).

При цьому, судове рішення не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Належність майна до об'єктів права спільної сумісної власності визначена в ст. 61 СК України, згідно з частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої ст. 61 СК України кореспондує частині четвертій ст. 65 СК Україні, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об'єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім'ї, а не власні, не пов'язані з сім'єю інтереси одного з подружжя.

Такий правовий висновок щодо застосування вищенведених норм матеріального права викладено в постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс16.

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 24.04.2010 року, який розірвано на підставі рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 24.11.2016 року.

Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, який після розірвання шлюбу мешкає з позивачем ОСОБА_3

Під час перебування в зареєстрованому шлюбі на підставі договору купівлі-продажу від 20.10.2012р., посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Варавкою В.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 572, позивачем ОСОБА_3 за ціною 285 602 грн. придбано трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 73,79 кв. м. Право власності на вказану квартиру було зареєстровано в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 25.10.2012 року за позивачем ОСОБА_3

Сторони по різному пояснювали про джерело придбання цієї квартири.

ОСОБА_3 вказувала, що її внесок становить 23 000 дол., які були позичені її ма-

тір»ю, ОСОБА_4 вніс 59760,50 грн., отримані від продажу належної йому ј частки ква-

ртири та 36 200 грн. за рахунок отриманого в банку кредиту, а залишок - це їх спільні накопичені кошти.

ОСОБА_4 вказував, що їх внески у придбання квартири є рівними - по 13 000 дол. США, а 4500 дол. США - кредитні кошти та решта їх спільні накопичення.

Перевіряючи обставини в частині, за які кошти була придбана спірна квартира, суд встановив наступні обставини.

20.10.2012 року було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квар-

тири АДРЕСА_4, за яким мати позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_7 продала вищевказану квартиру, що належала їй на праві приватної власності, отримавши за продаж грошові кошти в сумі 182 400 грн.

Згідно з розпискою від 20.10.2012 року позивач ОСОБА_3 отримала від матері 23 000 доларів США в позику для купівлі квартири.

Крім того, 20.10.2012 року укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу частини квартири АДРЕСА_3, за яким відповідач ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_8 купила 1/4 частину квартири, що належала відпо- відачу на праві приватної власності, отримавши за продаж грошові кошти в сумі 59 760,50

грн.

Згідно з розпискою від 20.10.2012 року відповідач ОСОБА_4 отримав від батька 13000 доларів США за продану 1/4 частину квартири АДРЕСА_3.

27.09.2012 року ОСОБА_4 уклав з ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» кредитний договір № 17395874, згідно якого отримав кредит на споживчі цілі у розмірі 36 200 грн.

Також судом були допитані свідки:

- ОСОБА_7, яка підтвердила, що надала сторонам отримані нею в цей же день від продажу своєї квартири 23 000 дол. США для придбання спірної трикімнатної квартири;

- ОСОБА_10, якій пояснив, що йому відомо, що в придбання спірної квартири сторонами були вкладені кошти в сумі 23 000 дол. США, отримані від продажу квартири матір»ю ОСОБА_3; 10 000 дол. США, отримані від продажу ј частки іншої квартири ОСОБА_4; 3000 дол. США, отримані від батьків ОСОБА_4 як компенсації за ремонт у їх квартирі;

- ОСОБА_11 вказував, що за ј частку квартири, продану йому ОСОБА_12, вони сплатили 13 000 дол. США;

- ОСОБА_13, зазначив, що за 1/4 частку квартири, продану ОСОБА_4, останньому було сплачено 13 000 дол. США, яка була свідомо завищена, оскільки така сума була необхідна для покупки трикімнатної квартири, а гроші передавались через нього, тому розписку складено на його ім»я;

- ОСОБА_14 та ОСОБА_15 про обставини купівлі трикімнатної квартири все знали лише зі слів ОСОБА_3, тому їх покази не є інформативними та достовірними, а є викладом позиції останньої.

Вбачається, що ОСОБА_7 по-різному викладала свою позицію щодо коштів, які були внесені ОСОБА_4, оскільки в позові взагалі не зазначила, що ним вносились будь-які особисті кошти; в ході розгляду справи не заперечувала, що він вніс 10 000 дол. США, отриманих за продану належну йому ј частку іншої квартири, а також 3000 дол. США, отримані за ремонт цієї квартири.

Дослідивши всі наявні у матеріалах справи документи, покази свідків, суд дійшов висновку, що за зібраними у справі доказами у сукупності не можна вважати, що є підстави для відходження від презумпції спільності майна та рівності часток подружжя, визнавши за кожним з них по Ѕ частці на квартиру.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 вказує на помилковість таких висновків суду, оскільки вважає, що її розпискою, виданою на матір - ОСОБА_16 20.10.2012р., підтверджується, що саме її матір»ю надані їй в позику грошові кошти в сумі 23 000 дол. США на придбання квартири, які вона зобов»язалась повернути ( а.с. 163), що складає більшу суму вкладу у придбання спірної квартири, а тому вважає, що це є підставою для відходження від рівності часток подружжя у бік збільшення її частки.

Між тим, за матеріалами справи встановлено, що серед вкладених сторонами у придбання квартири коштів належними особисто одному з подружжя є лише кошти, отримані ОСОБА_4 від продажу своєї ј частки квартири АДРЕСА_3 в сумі 59 760,50 грн.

Також сторонами визнано, що на придбання квартири були вкладені кошти в сумі 3000 дол. США, які їм передали батьки ОСОБА_4 за ремонт у їх квартирі.

Визнавала також ОСОБА_3, що на придбання квартири пішли і отримані ОСОБА_4 кредитні кошти в сумі 36 200 грн., а ОСОБА_4 визнав, що ОСОБА_3 внесла на придбання квартири частку наданих її матір»ю коштів в розмірі 13 000 дол. США.

Таким чином, переважна частина коштів є позиченими сторонами у різних сумах на придбання майна в інтересах сім»ї - тобто житла для проживання сім»ї, що вказує на спільність цього майна для кожного з подружжя.

На підтвердження цьому також свідчить той факт, що ОСОБА_4 в п. 6 договору

купівлі-продажу спірної квартири надав дружині згоду на придбання цієї квартири ( а.с. 20).

З огляду на вказані обставини, саме у ОСОБА_4 малось право на відходження від рівності часток, у зв»язку із вкладенням особистих коштів від продажу свого майна, яке малося у нього до укладення шлюбу з ОСОБА_3, але останній визнав рівність часток у майні.

При цьому, колегія визнає, що деякі неточності щодо висновків суду про розписку ОСОБА_3 своїй матері з отримання позики, яку суд вважав правочином, що укладений не в інтересах сім»ї, не впливає на остаточні вірні висновки суду про безпідставність вимог про відходження від рівності часток при поділі спільної квартири.

Щодо стверджень ОСОБА_3 в апеляційній скарзі про невзяття судом до уваги тих обставин, що з нею проживає дитина, тому суд мав у відповідності до ч. 3 ст. 70 СК України відійти від рівності часток на цих підставах, встановлено.

Дійсно ч. 3 ст. 70 СК України містить відповідні положення, а саме: за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Але в позовній заяві ОСОБА_3 таких вимог не міститься, та письмово остання позов не уточнювала, а тому у суду були відсутності підстави для розгляду незаявлених позовних вимог, що випливає з положень статті 13 ЦПК України щодо меж розгляду справи судом.

Не мається таких повноважень і у суду апеляційної інстанції, оскільки за вимогами ч. 6 статті 367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду у суді першої інстанції.

Зважаючи на все вищенаведене, колегія визнає апеляційну скаргу необґрунтованою, тому у відповідності до вимог ст. 375 ЦПК України залишає її без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 21 листопада 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 25 лютого 2019 року.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Гончар М.С.

Кочеткова І.В.

.