Справа № 204/5573/18
Провадження № 2/204/146/19
КРАСНОГВАРДІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2019 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючої судді Дубіжанської Т.О.

за участю секретаря Сорокіної А.С.

за участю представника позивача ОСОБА_1

за участю представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 товариства комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживача, -

В С ТА Н О В И В:

У липні 2018 року позивачка ОСОБА_3 звернулась до суду з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», в якій просила: визнати п. 7.1. кредитного договору № DNHDGB від 25.12.2007 року недійсним в частині сплати ОСОБА_3 на користь ПАТ «КБ «Приватбанк» винагороди в розмірі 2,00 % від суми кредиту за надання фінансового інструменту, в розмірі 0,20 % від суми кредиту за надання фінансового інструменту щомісячно річних; визнати кредитний договір № DNHDGB від 25.12.2007 року недійсним. В обґрунтування позову зазначає, що 25.12.2007 року між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено Кредитний договір № DNHDGB за умовами якого Банк зобовязався надати позивачу суму грошових коштів у розмірі 37 100,00 доларів США. Вважає, що п. 7.1 кредитного договору та кредитний договір в цілому має бути визнаний судом недійсним з огляду на наступне. Ціллю кредиту є споживчі цілі. З огляду на те, що позивач є споживачем, а кредит є споживчим, то до правовідносин, що виникли на підставі кредитного договору застосовуються положення Закону України «Про захист прав споживачів». В порушення вимог законодавства, перед укладенням кредитного договору відповідач не надав позивачу інформацію, визначену ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яка має надаватись перед укладенням кредитного договору. Відповідно до п. 7.1 Кредитного договору відповідач зобовязався надати позивачу кредитні кошти на строк з 25.12.2007 року по 25.12.2022 року включно, у вигляді непоновлюваної лінії у розмірі 31 700,00 доларів США, а також у розмірі 5 962,50,00 доларів США на сплату страхових платежів, у випадках та в порядку передбачених п.п. 2.1.3. 2.2.7. даного Договору, зі сплатою за користування Кредитом відсотків у розмір 0,92 % на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання у розмірі 2,00 % від суми виданого кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту щомісяця в Період сплати, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно п. 10 даного Договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно п. 6.2. даного Договору. Позивач вважає зміст даного пункту договору таким, що викладений в нечіткій формі та у двозначний спосіб, що ввело позивача в оману та позбавило свідомого вибору. Надання кредитних коштів за укладеним кредитним договором відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України є обов'язком банку, відповідно, виконання такого обов'язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов'язок банку за кредитним договором, то така дія не є самостійною послугою, що підлягає оплаті позичальником. Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Встановлення винагороди, передбаченої п. 7.1. суперечить п. 3.6. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, а отже не відповідає вимогам законодавства. З огляду на зазначене вважає, що п. 7.1 Кредитного договору має бути визнано недійсним. Також зазначає, що якщо зазначені вище умови є недійсними, то весь Кредитний договір має бути визнано недійсним відповідно до ч. 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». У звязку з цим, позивачка вимушена звернутися до суду з даним позовом.

26 грудня 2018 року представник відповідача ОСОБА_4 товариства комерційний банк «Приватбанк» - ОСОБА_2 надав до суду відзив на позовну заяву ОСОБА_3, в якому зазначено, що дійсно 25 грудня 2007 року між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір № DNHDGB. Ні ст. 203, ні ст. 215 ЦК України не передбачено серед підстав недійсності договору надання/ненадання інформації перед укладенням договору. Також, позивач не використала свого права на розірвання договору протягом 14 днів з моменту його укладення, жодної заяви протягом даного строку до Банку не надходило. Застосування Закону України «Про захист прав споживачів» до спорів, які виникають з кредитних правовідносин, можливе в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання цього договору цей Закон не може застосовуватись, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство в системі кредитування. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі ненадання інформації, яка зазначена у ч. 2 даної статті, банк несе відповідальність, яка встановлена ст.ст. 15 та 23 нього Закону, тобто споживач має право на відшкодування завданих такими діями збитків, однак закон не передбачає можливості визнання недійсним у такому випадку кредитного договору. Відповідно до п. 6.5. договору кредиту детальний опис загальної вартості кредиту вказаний у Додатку №1, згідно якого до складу сукупної вартості кредиту для позичальника (його витрат) у звязку з отриманням кредиту на умовах цього договору включаються суми, необхідні для погашення кредиту, суми передбачених цим договором процентів, комісій, а також витрат, повязаних з укладанням іпотечного договору, та вартість страхування предмету іпотеки за іпотечним договором. У звязку з цим позивач був ознайомлений з усією необхідною інформацією. Крім того, позивач звернувся до суду лише у 2018 році, тобто з пропуском позовної давності, який сплинув 25 грудня 2010 року. У звязку з викладеним просив застосувати ст. 126 ЦПК України стосовно пропуску строку позовної давності та відмовити позивачу у задоволенні позову в повному обсязі.

Крім того, відповідно до Наказу Міністерства фінансів України № 519 від 21 травня 2018 року було змінено тип Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» з публічного акціонерного товариства на приватне акціонерне товариство та у звязку зі зміною типу банку затверджено нове найменування Банку Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк».

У судовому засіданні представник позивача - ОСОБА_1 підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити в повному обсязі. Зазначив також, що про нарахування відсотків згідно оспорюваного п. 7.1 Кредитного договору позивачу стало відомо лише 14 вересня 2017 року з рішення суду про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Також уточнив, що підставою визнання правочину недійсним є ст. 215 ЦК України.

Представник відповідача - ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Крім того, просив суд застосувати у справі позовну давність та у звязку з чим, у задоволенні позовної заяви відмовити.

Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи та дослідивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

В судовому засіданні встановлено, що 25 грудня 2007 року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» як кредитором та ОСОБА_3 як позичальником було укладено Кредитний договір № DNHDGB (а.с. 8-12).

Відповідно до п. 7.1 вказаного Кредитного договору Банк зобовязався надати позичальнику кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 25 грудня 2007 року по 25 грудня 2022 року включно, у вигляді не поновлюваної лінії у розмірі 37 100,00 доларів США, а також у розмірі 5 962,50 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п.2.1.3, 2.2.7 даного Договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,92% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 2,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця в період оплати, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно п. 3.10 даного Договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно п. 6.2 даного Договору. Періодом сплати вважати період з 20 по 25 число кожного місяця.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Банк виконав свої зобов'язання щодо надання позивачу ОСОБА_3 кредитних коштів за Кредитним договором № DNHDGB від 25 грудня 2007 року, що підтверджується заявою на видачу готівки № 1 від 25 грудня 2007 року на суму 37 100,00 доларів США, а також не оспорюється сторонами справи.

Судом також встановлено, та це не оспорюється сторонами, що позивачка виконувала умови договору та сплачувала платежі, відповідно до умов вищезазначеного Кредитного договору.

Однак, у липні 2018 року позивачка вирішила звернутись до суду з даним позовом про визнання недійсним п. 7.1. Кредитного договору № DNHDGB від 25.12.2007 року в частині сплати ОСОБА_3 на користь ПАТ «КБ «Приватбанк» винагороди в розмірі 2,00 % від суми кредиту за надання фінансового інструменту, в розмірі 0,20 % від суми кредиту за надання фінансового інструменту щомісячно річних, а також про визнання даного Кредитного договору недійсним в цілому, посилаючись на те, що перед укладенням кредитного договору відповідач не надав позивачу інформацію, визначену ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а положення п. 7.1 оспорюваного Кредитного договору викладені в нечіткій, двозначній формі та є несправедливими, так як містять умови щодо зміни у витратах та плату за обслуговування кредиту.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ч. 2 ст. 627 ЦК України у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Отже, особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені також і положеннями Закону України «Про захист прав споживачів».

Метою отримання позивачем кредиту за Кредитним договором № DNHDGB від 25 грудня 2007 року була купівля житла, тобто вказаний кредит є споживчим кредитом.

Відповідно до положень ч. 5 ст. 11, ч. ч. 1, 2, 5, 7 ст. 18 Закону «Про захист прав споживачів», у редакції, що діяла на час укладення оспорюваного кредитного договору № DNHDGB від 25.12.2007 року, до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього закону про несправедливі умови в договорах.

Аналіз норм законодавства дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

У правовій позиції, викладеній Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року по справі № 6-1341цс15, розяснено, що за змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обовязкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Згідно ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Суд вважає, що умови п. 7.1 Кредитного договору № DNHDGB від 25.12.2007 року, в частині сплати винагороди в розмірі 2,00 % від суми кредиту у момент надання кредиту за надання фінансового інструменту, винагороди в розмірі 0,20 % від суми кредиту щомісяця в період сплати за надання фінансового інструменту, а також винагороди за проведення додаткового моніторингу є такими, що підлягають сплаті на користь Банку за дії, які він вчиняє на свою користь, а саме ведення справи, укладення договору та інше, а тому такі умови договору є несправедливими.

Крім того, такі положення договору є несправедливими також і тому, що винагорода за надання фінансового інструменту визначена у процентах від суми кредиту щомісяця в період сплати, тобто є змінною величиною, що суперечить вимогам ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, що діяла на момент укладення спірного кредитного договору.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що умови Кредитного договору № DNHDGB від 25.12.2007 року, викладені в п. 7.1 щодо сплати винагороди в розмірі 2,00 % від суми кредиту у момент надання кредиту за надання фінансового інструменту, винагороди в розмірі 0,20 % від суми кредиту щомісяця в період сплати за надання фінансового інструменту, є несправедливими.

Частиною 5 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, що діяла на час укладення спірного кредитного договору, визначено, що якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Таким чином, дослідивши наявні у справі докази суд приходить до висновку, що відповідачем було порушено право позивача, що може бути підставою для визнання недійсним п. 7.1. Кредитного договору № DNHDGB від 25.12.2007 року в частині сплати позивачем на користь відповідача винагороди в розмірі 2,00 % від суми кредиту у момент надання кредиту за надання фінансового інструменту, винагороди в розмірі 0,20 % від суми кредиту щомісяця в період сплати за надання фінансового інструменту.

Однак, під час розгляду справи представник відповідача просив суд застосувати у справі позовну давність, у звязку з чим у задоволенні позовної заяви відмовити.

З цього приводу суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Позовна давність згідно ст. 256 ЦК України - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Згідно ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, що визначено частиною 1 статті 261 ЦК України.

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252 - 255 ЦК України.

Відповідно до положень ст. 254 ЦК України строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку, а строк, що визначений місяцями, - у відповідне число останнього місяця строку.

З матеріалів справи вбачається, що оспорюваний кредитний договір був укладений між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_3 25 грудня 2007 року, а до суду з даною позовною заявою позивачка звернулась дише у липні 2018 року, тобто більш ніж через 10 років з моменту укладення між сторонами оспорюваного договору, тобто після спливу встановленого законом трирічного строку позовної давності.

При цьому, поважних причин пропуску позивачкою строку позовної давності стороною позивача не наведено, у звязку з чим суд вважає, що строк позовної давності пропущений позивачем без зазначення поважних причин.

Посилання представника позивача на те, що про нарахування відсотків згідно оспорюваного п. 7.1 Кредитного договору позивачу стало відомо лише 14 вересня 2017 року з рішення суду про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд до уваги не приймає та відхиляє як безпідставні, оскільки позивачка 25 грудня 2007 року підписуючи оспорюваний кредитний договір ознайомлювалась з його змістом, вона особисто отримала примірник даного кредитного договору, про що свідчить її підпис у договорі, а також вона виконувала умови договору та сплачувала платежі відповідно до його умов.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Таким чином, заява представника відповідача про застосування позовної давності є підставою для відмови позивачу у задоволенні позовних вимог щодо визнання недійсним п. 7.1. Кредитного договору № DNHDGB від 25.12.2007 року в частині сплати позивачем на користь відповідача винагороди в розмірі 2,00 % від суми кредиту у момент надання кредиту за надання фінансового інструменту, винагороди в розмірі 0,20 % від суми кредиту щомісяця в період сплати за надання фінансового інструменту, у звязку з чим позовні вимоги ОСОБА_3 в цій частині задоволенню не підлягають.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_3 в частині визнання недійсним кредитний договір № DNHDGB від 25.12.2007 року, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно положень ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Так, згідно ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, що діяла на час укладення спірного кредитного договору № DNHDGB від 25.12.2007 року, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема:

а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений;

б) форми його забезпечення;

в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача;

г) тип відсоткової ставки;

ґ) суму, на яку кредит може бути виданий;

д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо);

е) строк, на який кредит може бути одержаний;

є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги;

ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови;

з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється;

и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію;

і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Посилання позивачки на те, що перед укладенням оспорюваного кредитного договору їй не було надано інформацію, передбачену ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав спожвачів» судом до уваги не приймаються та відхиляються, оскільки спростовуються наявними у справі матеріалами, а саме така інформація міститься в оспорюваному кредитному договорі, а також у Додатку № 1 «Загальна вартість кредиту» до Кредитного договору № DNHDGB від 25.12.2007 року, підписаному власноручно позивачем, де зазначено інформацію про мету кредиту, форму забезпечення кредиту, тип відсоткової ставки, термін кредиту, реальну процентну ставку, розмір щомісячних платежів та інше.

Більш того, суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що частиною 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, що діяла на час укладення спірного кредитного договору, визначено, що у разі ненадання зазначеної у частині 2 вказаної статті інформації, субєкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. При цьому, статті 15 і 23 цього Закону, в редакції що діяла на час укладення спірного кредитного договору, не передбачають, що порушення кредитодавцем вимог закону про надання споживачам інформації мають наслідком визнання укладеного кредитного договору недійсним.

Підписуючи Кредитних договір № DNHDGB від 25.12.2007 року та додатки до нього позивачка тим самим погодилась з усіма узгодженими сторонами договору умовами, тобто сторони досягли згоди з усіх його істотних умов та прийняли умови договору. Позивачка отримала оригінал вказаного договору, виконувала свої зобовязання за договором щодо повернення кредиту, та починаючи з 25 грудня 2007 року з позовом про розірвання договору або визнання його недійсним не зверталась.

Посилання позивачки на те, що відповідач при укладенні оспорюваного кредитного договору позбавив її свідомого вибору та ввів в оману, суд вважає недоведеними належними та допустимими доказами у розумінні ст.ст. 76-78 ЦПК України, у звязку з чим такі твердження позивача суд до уваги не приймає та відхиляє.

Частиною 1 статті 627 ЦК України закріплено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 р. роз'яснено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

При цьому, суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що можливість визнання несправедливих положень договору недійсними не звільняє позичальника від обовязку виконання інших зобовязань за умовами кредитного договору.

Згідно з частиною першою статті 638 та частиною першою статті 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору.

Враховуючи зазначене, суд вважає, що всі передбачені чинним законодавством вимоги для укладення кредитного договору були дотримані, договір містить всі передбачені чинним законодавством відомості, дотримано всіх вимог щодо змісту та форми його укладення, а тому не вбачається підстав стверджувати про невідповідність його умов вимогам законодавства, на що позивачка посилаються у позовній заяві.

Згідно зі ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

За таких обставин, приймаючи до уваги факт досягнення сторонами згоди щодо всіх істотних умов Кредитного договору № DNHDGB від 25.12.2007 року, який було укладено між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_3, враховуючи, що можливість визнання несправедливих положень договору недійсними не звільняє позичальника від обовязку виконання інших зобовязань за умовами кредитного договору, а також з урахуванням ненадання позивачем належних та допустимих письмових доказів на підтвердження своїх вимог щодо визнання кредитного договору недійсним, суд приходить до висновку, що підстав для визнання вищевказаного Кредитного договору недійсним не має, а тому у задоволенні позовних вимог в цій частині також слід відмовити за безпідставністю та недоведеністю.

Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до переконливого висновку, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 слід відмовити в повному обсязі.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У звязку з тим, що позивачка звільнена від сплати судового збору, судові витрати по справі підлягають віднесенню на рахунок держави.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 15, 203, 215, 253, 254, 256, 267, 526, 627, 629, 1054 ЦК України, Законом України «Про захист прав споживачів», ст. ст. 2, 4, 76-82, 128, 141, 142, 259, 263-265, 268, 272, 273 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_3 (місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1) до ОСОБА_4 товариства комерційний банк «Приватбанк» (місцезнаходження: м. Київ, вул. Грушевського, 1-д, ) про захист прав споживача відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Т. О. Дубіжанська