печерський районний суд міста києва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" лютого 2019 р. Печерський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Литвинової І. В.,

при секретарі судових засідань - Винник С. М.,

за участі:

представників позивача Павленко В. В. та Асланяна В. А.,

представника третьої особи Ковалевського Є. В.,

розглянувши у судовому засіданні клопотання представника третьої особи Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» Савіська Володимира Васильовича про закриття провадження у справі,

ВСТАНОВИВ:

25 жовтня 2018 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення та ст. 33 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями.

Ухвалою судді від 26 жовтня 2018 року позовну заяву залишено без руху, на виконання якої позивачем 05 листопада 2018 року подано позовну заяву у новій редакції та надано суду квитанцію про сплату судового збору.

Ухвалою судді від 07 листопада 2018 року у справі відкрито провадження та призначено розгляд у порядку спрощеного позовного провадження /а. с. 31-33/.

27 грудня 2018 року до суду надійшло клопотання представника третьої особи у справі про закриття провадження у справі, посилаючись на те, що спір належить розглядати у порядку адміністративного судочинства /а. с. 43-80/.

У судовому засіданні представники позивача заперечували проти задоволення клопотання про закриття провадження, надали письмові заперечення, у яких посилалися на постанову Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 757/10947/17 (провадження № 14-435цс18).

Представник третьої особи свої клопотання підтримав та просив закрити провадження у справі.

Попова О. В. у судове засідання не з'явилася, про час, дату і місце проведення якого повідомлялася належним чином, проте у суду відсутні відомості про її належне повідомлення, заяви по суті позову та з приводу процесуальних питань до суду від неї не надходили.

Суд, заслухавши думки учасників розгляду, вивчивши клопотання про закриття провадження у справі та заперечення сторони позивача, дійшов до висновку про відсутність підстав для закриття провадження у справі з огляду на наступне.

Предметом позову є визнання недійсним рішення державного реєстратора № 25982146 від 02 травня 2018 року, вчинене на підставі наданого ПАТ «Укрсоцбанк» договору іпотеки від 30 жовтня 2006 року, зареєстрованого за № 4226 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернокур О. М., укладеного для забезпечення виконання зобов'язань позичальника щодо повернення кредитних коштів наданих банком за кредитним договором на суму у розмірі 163 415 доларів США. Предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1. За рішенням державного реєстратора КП «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району» Попової О. В. було внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про право власності, згідно з яким власником квартири, що була предметом іпотеки, став ПАТ «Укрсоцбанк».

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних і суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб'єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Згідно із частиною першою статті 3 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанцій) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом прав, свобод чи інтересів.

Правила визначення компетенції судів щодо розгляду цивільних справ передбачено в статті 15 ЦПК України: суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Аналогічну норму закріплено й у частині першій статті 19 ЦПК України в редакції від 03 жовтня 2017 року.

Частиною другою статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС України).

Згідно із частиною другою статті 2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Основною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Отже, до адміністративного суду можуть бути оскаржені виключно рішення, дії та бездіяльність суб'єкта владних повноважень, що виникають у зв'язку зі здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності встановлено інший порядок судового провадження.

Наведене узгоджується і з положеннями статей 2, 4, 19 КАС України в редакції від 03 жовтня 2017 року, які закріплюють завдання адміністративного судочинства, визначення понять публічно-правового спору та суб'єкта владних повноважень, а також межі юрисдикції адміністративних судів.

Публічно-правовий спір має особливий суб'єктний склад. Участь суб'єкта владних повноважень є обов'язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб'єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з'ясовувати, у зв'язку з чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб'єктів владних повноважень.

Аналіз змісту статті 15 ЦПК України та статті 17 КАС України (у редакціях, чинних на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій) у сукупності дає підстави для висновку, що під час вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ у кожній конкретній справі не достатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб'єктного складу спірних правовідносин (участь у них суб'єкта владних повноважень). Визначальною ознакою для правильного вирішення такого питання є характер спірних правовідносин.

Звертаючись до суду із цим позовом, позивач вказувала про відсутність підстав для переходу права власності до банку, з огляду на незаконність дій державного реєстратора, а також про визнання протиправним та скасування його рішення через недотримання останнім вимог постанови Кабінету міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а також невідповідність порядку набуття іпотекодержателем права власності на спірне житлове приміщення умовам укладеного договору іпотеки.

Спір виник з приводу порушення права власності позивача на квартиру внаслідок дій ПАТ «Укрсоцбанк» і державного реєстратора щодо реєстрації такого права за банком та направлений на перевірку законності дій іпотекодержателя з дотримання порядку звернення стягнення на предмет іпотеки. Вимоги до державного реєстратора мають розглядатися у порядку цивільного судочинства, оскільки вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав є похідними від спору щодо такого майна, як передбачено у частині першій статті 19 ЦПК України.

Відповідно суд приймає до уваги правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду України від 14 червня 2016 року у справі № 21-41а16 та Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 11-96апп18, на які й посилається заявник, а також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 14-275цс18 і від 07 листопада 2018 року у справі № 11-961апп18.

Щодо посилань представника третьої особи на правові позиції, викладені в постановах від 04 квітня 2018 року у справі № 826/9928/15, а також від 16 травня 2018 року у справі № 826/4460/17, то ці посилання є безпідставними, оскільки у своїй постанові від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 Велика Палата Верховного Суду відступила, зокрема й від висновків, викладених у зазначених постановах, щодо належності до юрисдикції адміністративних судів спорів за позовами осіб, які не були заявниками на вчинення реєстраційних дій про скасування рішень чи записів державного реєстратора у державному реєстрі стосовно державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року, Суд відступив від правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 25 квітня 2017 року у справі № 21-3197а16 та Великої Палати Верховного Суду від 14 березня 2018 року в справі № 619/2019/17 про те, що у справах про оскарження рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, якими проведено державну реєстрацію права приватної власності на майно на підставі договорів іпотеки спір про право відсутній, а дослідженню підлягають виключно владні, управлінські рішення та дії державного реєстратора, який у межах спірних правовідносин діє як суб'єкт владних повноважень, тому спір є публічно-правовим та не належить до юрисдикції адміністративних судів, оскільки зазначена категорія справ відноситься до спорів щодо права на предмет іпотеки, тобто права цивільного, отже має розглядатися судами господарської або цивільної юрисдикції залежно від суб'єктного складу сторін спору.

Велика Палата Верховного Суду зазначила, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

Відтак підстав для закриття провадження у справі не встановлено, спір підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства як спір, що пов'язаний з реалізацією іпотекодержателем своїх прав на предмет іпотеки, процедура якої передбачає їх здійснення лише за участі нотаріуса (державного чи приватного) або державного реєстратора, дії якого оскаржуються опосередковано через неправомірність дій іпотекодержателя.

Керуючись ст. 1-22, 43, 49, 352, 353 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні клопотання представника третьої особи Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» Савіська Володимира Васильовича про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_9 до державного реєстратора Комунального підприємства «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району» Попової Олександри Валеріївни, третя особа Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» про визнання недійсною, скасування реєстрації майнових прав, зобов'язання вчинити дії.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом п'ятнадцяти діб з дня проголошення до Київського апеляційного суду.

Суддя І. В. Литвинова