Постанова

Іменем України

20 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 369/2744/15-ц

провадження № 61-16608св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Крата В. І. (суддя-доповідач), Курило В. П.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2,

відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_3,

відповідачі за первісним позовом: Боярська міська рада Києво-Святошинського району Київської області, ОСОБА_4,

треті особи: міськрайонне управління Держгеокадастру у Києво-Святошинському районі та м. Ірпені Головного управління Держгеокадастру в Київській області, Реєстраційна служба Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційні скарги ОСОБА_3, яка підписана ОСОБА_5, та ОСОБА_4 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 листопада 2017 року у складі судді Пінкевич Н. С. та постанову апеляційного суду Київської області від 07 березня 2018 року у складі суддів: Таргоній Д. О., Голуб С. А., Приходька К. П.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2015 року ОСОБА_2 звернулась з позовом до Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області, ОСОБА_4, ОСОБА_3, треті особи: МРУ Держгеокадастру у Києво-Святошинському районі та м. Ірпені ГУ Держгеокадастру в Київській області, РС Києво-Святошинського РУЮ Київської області, про визнання недійсним та скасування рішення сесії Боярської міської ради, державного акту на право власності на земельну ділянку, договору купівлі-продажу земельної ділянки та скасування їх реєстрації.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_2 з 1998 року є власником земельної ділянки площею 0.0998 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3. Через відсутність коштів вона не могла побудувати житловий будинок та використовувала дану земельну ділянку під город. У 2013 році виявила, що на її земельній ділянці ОСОБА_6 проводяться будівельні роботи. Вказала, що у цей час їй необхідно присвоїти кадастровий номер, але зробити це не може, оскільки існує накладання частини земельної ділянки, яка була надана ОСОБА_4, а в подальшому відчужена ОСОБА_3, на її земельну ділянку. Оскільки право власності є непорушним, вона не надавала згоди на передачу частини своєї земельної ділянки іншому громадянину, тому рішення ради та видача державного акта на право власності на земельну ділянку є порушення земельного законодавства та її прав як законного власника землі.

ОСОБА_2, з урахуванням уточнення позовних вимог, просила

визнати незаконним та скасувати рішення Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області від 29 вересня 2005 року № 40/2128 про передачу у власність ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,0600 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2;

визнати недійсним та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_5 на ім'я ОСОБА_4, виданий 11 березня 2006 року, кадастровий номер НОМЕР_1,

скасувати державну реєстрацію державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_5, виданого 11 березня 2006 року, зареєстрованим в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № НОМЕР_4 та скасувати кадастровий номер НОМЕР_1;

визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0600 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, кадастровий номер НОМЕР_1, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, укладений 29 грудня 2006 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області Федотовою О. В., зареєстрований за номером 12057 та скасувати реєстрацію договору купівлі-продажу в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно;

визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0600 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, серії НОМЕР_8, виданий 06 вересня 2007 року, кадастровий номер НОМЕР_1 на ім'я ОСОБА_3 та скасувати його реєстрацію у Книзі реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку за № НОМЕР_7 та скасувати кадастровий номер НОМЕР_1.

У травні 2015 року ОСОБА_3 подав зустрічний позов (з урахуванням заяви про зміну підстав позову) до Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області, ОСОБА_2, третя особа - МРУ Держгеокадастру у Києво-Святошинському районі та м. Ірпені ГУ Держгеокадастру в Київській області, про визнання недійсним та скасування рішення сесії Боярської міської ради, державного акту на право власності на земельну ділянку.

Зустрічні позовні вимоги мотивовані тим, що він є власником земельної ділянки площею 0,0600 га по АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 29 грудня 2006 року з ОСОБА_4 Спірна земельна ділянка була передана ОСОБА_4 рішенням ради від 24 листопада 2004 року та від 29 вересня 2005 року та отримано державний акт, який підтвердив право власності на земельну ділянку. Після укладення договору купівлі-продажу, він замовив виготовлення технічної документації та отримав державний акт на право власності на земельну ділянку. Вказав, що рішення ради та отримання державного акту ОСОБА_2 відбулось з порушенням. Так, будь-які будівлі на даній земельній ділянці до моменту купівлі-продажу були відсутні, земельна ділянка не передавалась їй раніше у постійне користування для будівництва та обслуговування житлового будинку, а це були землі запасу, тому Боярська міська рада не мала права безоплатно надавати дану земельну ділянку ОСОБА_2 та порушила положення Декрету Кабінету Міністрів України «Про приватизацію земельних ділянок» №15-92 від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок» та Земельного кодексу станом на 1996-1998 року. Саме ці порушення закону є підставою для визнання правочину (передачу земельної ділянки у власність та набуття права власності на неї) на підставі частини третьої статті 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), а саме рішення ради від 16 грудня 1996 року недійсним та його скасування. Крім того зазначив, що поданий ОСОБА_2 акт про перенесення в натуру меж земельної ділянки АДРЕСА_3 від 02 липня 1996 року складений незаконно.

ОСОБА_3 просив:

визнати недійсним та скасувати рішення виконавчого комітету Боярської міської ради Києво-Святошинськог району Київської області № 428/2 від 16 грудня 1996 року в частині передачі у власність земельної ділянки ОСОБА_2, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3, площею 0,0998 га;

визнати недійсним та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3, площею 0,0998 га, серії НОМЕР_6 від 03 березня 1998 року, виданий на ім'я ОСОБА_2

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 листопада 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано рішення Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області від 29 вересня 2005 року №40/2128 про передачу у власність ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,0600 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2. Визнано недійсним та скасовано державний акт на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_5 на ім'я ОСОБА_4, виданого 11 березня 2006 року, кадастровий номер НОМЕР_1, та скасовано державну реєстрацію державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_5, виданого 11 березня 2006 року, зареєстрованим в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № НОМЕР_4 та скасовано кадастровий номер НОМЕР_1. У інших позовних вимог відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що на підставі рішення Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області від 29 вересня 2005 року № 40/2128 ОСОБА_4 передано у власність земельну ділянку, яка належить ОСОБА_2 з 1998 року, що є незаконним та порушує права ОСОБА_2 29 грудня 2006 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 незаконно укладено договір купівлі-продажу вказаної земельної, яка належить позивачу, право власності на яку на час укладення правочину не припинено, та не вилучено.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу та державного акта, виданого на ім'я ОСОБА_3 суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач обрала невірний спосіб захисту порушеного права власника, вказавши, що ОСОБА_2, яка вважає себе власником частини земельної ділянки, має право витребувати цю частину від добросовісного набувача ОСОБА_3 з підстав, передбачених частиною третьою статті 388 ЦК України, а не шляхом визнання недійсним договору купівлі-продажу та застосування наслідків його недійсності, учасником якого вона не є (висновок Верховного Суду України у справі № 6-107цс12).

При відмові у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 суд першої інстанції вказав, що ОСОБА_3 не надав доказів які саме його прав були порушені оскарженим рішенням ради та подальшою видачею ОСОБА_2 державного акту, оскільки право власності у ОСОБА_2 виникло у 1998 році, а у ОСОБА_3 лише у 2006 році.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою апеляційного суду Київської області від 07 березня 2018 року рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 листопада 2017 року в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_2 скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення. Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0600 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, укладений 29 грудня 2006 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області Федотовою О. В., зареєстрованого за номером 1257 та скасовано його державну реєстрацію.

Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0600 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, серії НОМЕР_2, виданий 06 вересня 2007 року, кадастровий номер НОМЕР_1 на ім'я ОСОБА_3 та скасовано його реєстрацію у Книзі реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку за НОМЕР_3 та скасовано кадастровий номер НОМЕР_1.

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що колегія суддів апеляційного суду вирішила відійти від застосування правового висновку Верховного Суду України по справі № 6-107цс12 у цьому спорі, оскільки не вбачається можливим витребування земельної ділянки спірної площі (0,0208 га), оскільки ділянки такого розміру не існує, як окремий об'єкт нерухомості, не визначені її межі та конфігурація, що може значно утруднити виконання рішення про витребування майна.

Також апеляційний суд вказав, що ОСОБА_4 у судове засідання не з'явилася, про дату, час та місце слухання справи були повідомлена належним чином. Зокрема, ОСОБА_4 неодноразово направлялись судові повідомлення про призначення справи до розгляду, однак повернулись без вручення з відміткою пошти «за закінченням терміну зберігання».

Аргументи учасників справи

У квітні 2018 року ОСОБА_3 через представника ОСОБА_5 подав касаційну скаргу, яка підписана у якій просив скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

Касаційна скарга мотивована тим, що судами неправильно застосовано норми матеріального права та порушені норми процесуального права. Зазначено, що у матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про накладення земельної ділянки ОСОБА_2 на земельну ділянку ОСОБА_9, а докази, на підставі яких суди обґрунтовували свої рішення, є недостовірними у розумінні статті 80 ЦПК України. Крім того, висновок апеляційного суду в частині визнання спірного договору купівлі-продажу земельної ділянки не узгоджується із нормами матеріального права та правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду України від 07 листопада 2012 року у справі № 6-107цс12 та від 18 вересня 2013 року у справі № 6-95цс13.

У травні 2018 року ОСОБА_4 подала касаційну каргу, у якій просила скасувати оскаржені судові рішення в частині задоволення позову ОСОБА_2 та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

Касаційна скарга мотивована тим, що судами неправильно застосовано норми матеріального права та порушені норми процесуального права. Акцентує увагу, що апеляційний суд не повідомив про розгляд справи, що позбавило можливості висловити позицію у справі та обґрунтувати свої доводи. Суди не визначились із місцем знаходження, конфігурацією та межами земельної ділянки ОСОБА_2 та ОСОБА_4, ОСОБА_3 та чи наявне у позивача право вимоги до відповідача.

У травні, червні 2018 року ОСОБА_2 подала відзиви на касаційні скарги, у яких просила касаційні скарги залишити без задоволення, а постанову апеляційного суду Київської області від 07 березня 2018 року залишити без змін. Указувала, що рішення щодо передачі у власність земельної ділянки ОСОБА_4 Боярською міською радою не приймалось, державний акт на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_1 на ОСОБА_4 видано із порушенням статті 40 ЗК України.

Короткий зміст ухвал суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 17 квітня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_3

Ухвалою Верховного Суду від 21 травня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_4

Ухвалами Верховного Суду від 07 травня 2018 року та від 31 травня 2018 року справа призначена до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів частково аргументи, які викладені у касаційних скаргах, з таких мотивів.

Згідно частини третьої статті 368 ЦПК України розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до частин шостої, сьомої статті 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Юридичним особам та фізичним особам-підприємцям у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Європейський суд з прав людини вказав, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (GUREPKA v. UKRAINE (No. 2), № 38789/04, § 23, ЄСПЛ, від 08 квітня 2010 року).

Європейський суд з прав людини зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (TRUDOV v. RUSSIA, № 43330/09, § 25, 27, ЄСПЛ, від 13 грудня 2011 року).

Аналіз матеріалів справи свідчить, що заявою від 17 січня 2018 року, яка адресована суду апеляційної інстанції, ОСОБА_4 просила надсилати повістки до суду на адресу: АДРЕСА_1 (Т. 5, а. с. 41). Повістка про судове засідання в апеляційному суді, призначене на 07 березня 2018 року о 10 год. 45 хв. Була надіслана ОСОБА_4 за вказаною адресою, проте повернулася за закінченням терміну зберігання (Т. 5, а.с. 137-138).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 47, 48 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17-ц (провадження № 14-507цс18) вказано, що приписи ЦПК України як на момент ухвалення заочного рішення, так і на момент розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду не дозволяють дійти висновку, що повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» є доказом належного інформування відповідача про час і місце розгляду справи. Окрім того, за змістом висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не свідчить про відмову сторони від одержання повістки чи про її незнаходження за адресою, повідомленою суду (пункт 31 постанови від 20 червня 2018 року у справі № 127/2871/16-ц).

Тобто, ОСОБА_4 не була належним чином повідомлена про розгляд справи судом апеляційної інстанції.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов'язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційних скарг дають підстав для висновку про те, що оскаржена постанова апеляційного суду постановлена без додержання норм процесуального права. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційні скарги слід задовольнити частково, оскаржену постанову апеляційного суду скасувати і передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, яка підписана ОСОБА_5, задовольнити частково.

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Постанову апеляційного суду Київської області від 07 березня 2018 року скасувати.

Справу № 369/2744/15-ц передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції постанова апеляційного суду Київської області від 07 березня 2018 року втрачає законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. І. Крат

В. П. Курило