Дата документу 10.07.2019 Справа № 337/3101/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №337/3101/17 Головуючий у 1 інстанції Салтан Л.Г.
Провадження № 22-ц/807/1598/19 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.

Крилової О.В.

за участю секретаря судового засідання Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хортицького районного суд м. Запоріжжя від 30 січня 2019 року у справі за позовом фізичної особи підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 , про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2017 ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

В позові просило суд стягнути на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , зобов`язання якого є солідарним з ОСОБА_1 на підставі Договору поруки №010/17-41/176/3 від 07.02.2008 р., заборгованість за Кредитним договором №010/17-41/176 від 28.03.2007 р. у сумі 61 582 доларів 50 центів США та 455 336 гривень 65 копійок, що визначена станом на 17.08.2017 р., яка складається з заборгованості за кредитом (тіло кредиту) - 59 783,61 доларів США, заборгованості по сплаті процентів за користування кредитними коштами - 1 798,89 доларів США, пені за порушення строків оплати суми кредиту - 450 734,97 грн. за період з 06.06.2016 по 17.08.2017 р., пені за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитними коштами - 4 601,68 грн. за період з 06.06.2016 по 17.08.2017 р; та стягнути на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» з ОСОБА_3 , зобов`язання якої є солідарним з ОСОБА_1 на підставі Договору поруки №010/17-41/176/4 від 07.02.2008 р., заборгованість за Кредитним договором №010/17-41/176 від 28.03.2007 р. у сумі 61 582 доларів 50 центів США та 455 336 гривень 65 копійок, що визначена станом на 17.08.2017 р., яка складається з заборгованості за кредитом (тіло кредиту) - 59 783,61 доларів США, заборгованості по сплаті процентів за користування кредитними коштами - 1 798,89 доларів США, пені за порушення строків оплати суми кредиту - 450 734,97 грн. за період з 06.06.2016 по 17.08.2017 р., пені за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитними коштами - 4 601,68 грн. за період з 06.06.2016 по 17.08.2017 р. та стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» судові витрати у сумі 30 332,86 грн.

09.08.2018 між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ «ФК «Форінт» укладено Договір відступлення прав вимоги за Іпотечними договорами №140/11/214 від 09.08.2018, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Данич О.Ф. та зареєстрований в реєстрі за №2029, згідно умов якого, у зв`язку з укладенням зазначеного вище Договору №140/11/210 від 09.08.2018 р., Кредитор відступив та передав, а Набувач прийняв та набув права іпотекодержателя за Договором іпотеки від 29 березня 2007 року посвідченого приватним нотаріусом Запорізького районного нотаріального округу Запорізької області Карташовою Т.М. та зареєстрованого в реєстрі за №1855, укладеного між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_4 і ОСОБА_3 в забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за Кредитним договором №010/17-41/176 від 28.03.2007 р.

У зв`язку з наведеними вище обставинами АТ «Райффайзен Банк Аваль» вибув із правовідносин за вказаними договорами.

Ухвалою суду від 05.10.2018 року замінено первісного позивача Акціонерне товариство «Райффайзен Банк «Аваль», його правонаступникомфізичною особою підприємцем Паніотовим М.А.

Ухвалою суду від 14 листопада 2018 року у зв`язку з відмовою позивача ОСОБА_2 від позовних вимог в частині стягнення ОСОБА_4 закрито провадження в частині стягнення з ОСОБА_4 грошових коштів на підставі договору поруки № 010/17-41/176/3 від 07.02.2008 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 010/17-41/176 від 28 березня 2007 року, боржником за яким є ОСОБА_1 .

Рішенням Хортицького районного суд м. Запоріжжя від 30 січня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_5 М.А. у солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором №010/17-41/176 від 28.03.2007 року - 59783,61 доларів США (суму основного боргу), та суму нарахової пені у розмірі 294301,17 грн. - за період з 06.06.2016 по 27.03.2017 року, та понесені судові витрати у розмірі 27906,23 грн.

В іншій частині заявлених позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, не відповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що відсотки та пеня на суму заборгованості мають бути нараховані до часу дії кредитного договору.

ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_6 надав суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Згідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності вимог позивача у відповідній частині. Відповідачем не було спростовано розмір заборгованості за тілом кредиту та пенею.

Колегія судді погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Судом встановлено, що 28 березня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 укладено Кредитний договір №010/17-41/176 відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_1 кредитні кошти у розмірі 150 000,00 доларів США на споживчі цілі та проведення ремонту нерухомого майна, зі сплатою 12% річних, строком до 27 березня 2017 року.

25 липня 2007 року між Банком та ОСОБА_1 укладено Додаткову угоду №1 до Кредитного договору відповідно до якої сторони досягли згоди, щодо збільшення розміру кредиту, а саме розмір кредиту встановлено - 190 000,00 доларів США. Інші умови Кредитного договору залишено без змін 2017 року.

07 лютого 2008 року між Банком та ОСОБА_1 укладено Додаткову угоду №2 до Кредитного договору відповідно до якої сторони досягли згоди, щодо збільшення розміру кредиту, а саме розмір кредиту встановлено - 265 000,00 доларів США Інші умови Кредитного договору залишено без змін.

11 вересня 2009 року між Банком та ОСОБА_1 укладено Додаткову угоду №3 до Кредитного договору відповідно до якої сторони досягли згоди, щодо зміни умов погашення Кредиту (встановлено Кредитні канікули), а саме тимчасово, на період з 28.09.2009 р. по 28.03.2010 р. включно зменшено розмір щомісячного платежу по сплаті cуми (розміру) Кредиту та строку його сплати з 1 425,35 долара США до 142,54 долара США. Починаючи з 29.03.2010 р. Банк змінив Позичальнику строк сплати решти щомісячного платежу в сумі 1 282,81 долар США, а Позичальник зобов`язався сплатити вказану суму у майбутньому відповідно до Графіка погашення Кредиту та сплати процентів, що є додатком до цієї Додаткової угоди № 3 від 11.09.2009 року.

Протягом Кредитних канікул Позичальник повинен був сплачувати проценти за користування Кредитом відповідно до умов Кредитного договору.

У забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором Банком укладено з ОСОБА_4 договір поруки №010/17-41/176/3 від 07 лютого 2008 року та ОСОБА_3 договір поруки №010/17-41/176/3 від 07 лютого 2008 року

Судом першої інстанції вірно встановлено, що пунктом 1.2. статті 1 Договорів поруки Сторони договорів встановили, що Поручителі на добровільних засадах взяли на себе зобов`язання перед Банком відповідати по зобов`язанням Боржника - ОСОБА_1 , які виникають з умов Кредитного договору №010/17-41/176 від 28.03.2007 р., а саме повернути кредит в розмірі 265 000,00 доларів США, проценти за його користування, комісійну винагороду, неустойку (пеню, штрафи), в розмірі, строки та у випадках передбачених Кредитним договором, а також виконати інші умови Кредитного договору в повному обсязі.

У відповідності до п. 1.7.1 частини 2 Кредитного договору, Банк на підставі заяв ОСОБА_1 від 29.03, 30.03, 14.09 та 08.02.2008 р., надав кредитні кошти в сумі 265 000,00 доларів США чотирма траншами шляхом безготівкового перерахування з позичкового рахунку № НОМЕР_1 на поточний рахунок Позичальника в АТ «Райффайзен Банк Аваль» № НОМЕР_2 , що підтверджується меморіальними ордерами №5 від 29.03.2007 р., №4 від 30.03.2007 р., №1 від 14.09.2007 р. та №1 від 11.02.2008 р., тим самим повністю виконав свої зобов`язання за Кредитним договором.

ОСОБА_1 прострочив виконання зобов`язань за Кредитним договором. Однак на час звернення позивача з позовом до суду 27 березня 2017 року закінчився строк дії кредитного договору.

Як встановлено судом станом на 27 березня 2017 заборгованість за кредитним договором №010/17-41/176 від 28.03.2007 року становить: 59783,61 доларів США - сума основного боргу, заборгованість за нарахованим відсотках 0 доларів США, 2943301,17 грн. - нарахованої пені за період з 06.06.2016 по 27.03.2017 року, яка підлягає стягненню з відповідачів.

09 серпня 2018 р. між AT «Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» укладено Договір №140/11/210, згідно умов якого Кредитор передав у власність Набувача Права Вимоги за Кредитним Договором №010/17-41/176 від 28.03.2007 р. зі змінами і доповненнями та укладеними додатковими угодами до нього надалі - Кредитний договір), вказані в Реєстрі кредитних операцій до відступлення, в порядку та на умовах, визначених в цьому Договорі, а Набувач прийняв від Кредитора права Вимоги в обсязі та на умовах, що існували на Дату відступлення Прав Вимоги, в т.ч. позовні вимоги AT «Райффайзен Банк Аваль» заявлені у дійсній справі №337/3101/17 у розмірі 61 582,50 дол. США та 455 336,65 грн. і сплатив Кредитору їх вартість.

09 серпня 2018 між AT «Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ «ФК «Форінт» укладено Договір відступлення прав вимоги за договорами поруки, які не посвідчені нотаріально №140/11/211 от 09.08.2018 p., згідно умов якого, у зв`язку з укладенням зазначеного вище Договору №140/11/210 від 09.08.2018 p., Кредитор відступив та передав, а Набувач прийняв та набув права за договорами поруки, а саме: за Договором поруки №010/17-41/176/3 від 07.02.2008 р. (далі - Договір поруки - 1), укладений між AT «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_4 в забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за Кредитним договором №010/17-41/176 від 28.03.2007 p.; за Договором поруки №010/17-41/176/4 від 07.02.2008 р. (далі - Договір поруки - 2), укладений між AT «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_7 в забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за Кредитним договором №010/17-41/176 від 28.03.2007 р.

Таким чином, відповідно до ст.ст. 512, 514, 517,1077 Цивільного кодексу України AT «Райффайзен Банк Аваль» передав права Вимоги за Кредитним Договором №010/17-41/176 від 28.03.2007 р. зі змінами і доповненнями та укладеними додатковими угодами до нього, та Договорами поруки №010/17-41/176/3 від 07.02.2008 р. та №010/17-41/176/4 від 07.02.2008 p., а отже вибув із правовідносин за вказаними договорами.

22 серпня 2018 р. між ТОВ «ФК «Форінт» тап ФОП ОСОБА_2 укладено Договір №47, згідно умов якого Набувач передав у власність Нового кредитора Права Вимоги за Кредитним Договором №010/17-41/176 від 28.03.2007 р. зі змінами і доповненнями та укладеними додатковими угодами до нього, вказані в Реєстрі кредитних операцій до відступлення, в порядку та на умовах, визначених в цьому Договорі, а Новий кредитор прийняв від Набувача права Вимоги в обсязі та на умовах, що існували на Дату відступлення Прав Вимоги, в т.ч. позовні вимоги AT «Райффайзен Банк Аваль» заявлені у дійсній справі №337/3102/17.

Права вимоги були відступлені як за основним зобов`язанням, так і за забезпечувальним, а саме були укладені Договір відступлення прав за іпотечними договорами і Договір відступлення прав за договорами поруки, що нотаріально не посвідчені.

Згідно реєстру кредитних операцій до відступлення за Договором №47 від 22.08.2018 p., який є невід`ємною частиною Договору, ФОП ОСОБА_2 набув Право Вимоги за Кредитним Договором №010/17-41/176 від 28.03.2007 р. зі змінами і доповненнями та укладеними додатковими угодами до нього.

Виконання п. 3.2 Договору №47 від 22.08.2018 р. щодо сплати Набувачем вартості прав Вимоги на рахунок Кредитора підтверджено копією платіжного доручення № 1 від 22.08.2018 р.

На виконання пункту 2.10 Договору №47 від 22.08.2018 р., у зв`язку з відступленням прав вимоги та з належним виконанням ФОП ОСОБА_2 обов`язків щодо сплати Набувачу вартості Прав Вимоги згідно з п.п. 3.1, 3.2 Договору, сторонами 22.08.2018 р. було окремо укладено та підписано Договір відступлення прав вимоги за Іпотечним договором від 22.08.2018 посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Данич Оксаною Федорівною та зареєстрований в реєстрі за №2170, згідно умов якого, у зв`язку з укладенням зазначеного вище Договору №47 від 22.08.2018 p., Кредитор відступив та передав, а Набувач прийняв та набув Права Вимоги за Договором іпотеки від 29 березня 2007 року посвідченого приватним нотаріусом Запорізького районного нотаріального округу Запорізької області Карташовою Т.М. та зареєстрованого в реєстрі за №1855, укладений в забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за Кредитним договором №010/17-41/176 від 28.03.2007 р.

22 серпня 2018 року на виконання п.2.10 Договору №47 від 22.08.2018 року між ФОП ОСОБА_2 та ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» було укладено Договір про відступлення прав за договорами поруки, які не посвідчені нотаріально. Предметом вказаного договору є права вимоги за наступними договорами: договір поруки №010/1741/176/3 від 07.02.2008 року, поручителем за яким виступає ОСОБА_4 ; договір поруки №010/17-41/176/4 від 07.02.2008 року, поручителем за яким виступає ОСОБА_8 .

Таким чином, з дати передачі права Вимоги за Кредитним Договором №010/17-41/176 від 28.03.2007 р. та Договором іпотеки від 29 березня 2007 року посвідченого приватним нотаріусом Запорізького районного нотаріального округу Запорізької області Карташовою Т.М. та зареєстрованого в реєстрі за №1855, та договорами поруки, ТОФ «ФК «Форінт» перестав бути стороною кредитного договору та всіх забезпечувальних договорів за ними, а ФОП ОСОБА_2 став виключним та єдиним кредитором за Кредитним Договором №010/17-41/176 від 28.03.2007 р. зі змінами і доповненнями та укладеними додатковими угодами до нього та всіма забезпечувальними договорами, в т.ч. за Договором іпотеки від 29 березня 2007 року посвідченого приватним нотаріусом Запорізького районного нотаріального округу Запорізької області Карташовою Т.М. та зареєстрованого в реєстрі за №1855, в результаті чого виникає необхідність у процесуальному правонаступництві та заміні позивача, AT «Райффайзен Банк Аваль», у цивільній справі №337/3102/17.

Відповідно до ст.ст.3,6,11,525,627 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договір, який є обов`язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (предмет договору, умови, визначені законом як істотні, а також ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди). Різновидом договору є кредитний договір, який обов`язково укладається в письмові формі (ст.ст.1054,1055 ЦК України).

Відповідно до вимог ч.2 ст.642 ЦК України якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Частиною 3 ст.642 ЦК України встановлено, що особа, яка прийняла пропозицію, може відкликати свою відповідь про її прийняття, повідомивши про це особу, яка зробила пропозицію укласти договір, до моменту або в момент одержання нею відповіді про прийняття пропозиції.

Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст.553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Така позиція викладена в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року справа № 14-10цс18.

Вирішуючи питання про стягнення пені, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що за правилами ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Отже, підставою, яка породжує обов`язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов`язання.

Колегія суддів вважає вірним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції проте, що визначений позивачем розмір заборгованості за тілом кредиту, пенею, відповідачем не спростований.

Згідно ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України встановлено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За змістом ст.ст.525,526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Згідно ст.599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Частиною 1 ст.631 ЦК України встановлено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки.

Тобто, в разі невиконання зобов`язань за кредитним договором на момент кінцевої дати повернення кредиту, кредитор має право до фактичного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором нараховувати проценти на залишок заборгованості.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги по стягнення з відповідачів на користь ФОП ОСОБА_2 заборгованості станом на 27 березня 2017 року у розмірі 59783,61 доларів США суми основного боргу, 2943301,17 грн. - нарахованої пені за період з 06.06.2016 по 27.03.2017 року, є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги про те, що відсотки та пеня на суму заборгованості мають бути нараховані до часу дії кредитного договору, а суд першої інстанції безпідставно нарахував відсотки та пеню за межами строку дії договору, є безпідставними та зводяться до переоцінки доказів з огляду на наступне.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи строк дії Кредитного договору №010/17-41/176 від 28.03.2007 року встановлено до 27 березня 2017 року.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції правомірно визначив, що станом на 27 березня 2017 року (строк до якого діє Кредитний договір) розмір заборгованості становить 59783,61 доларів США суми основного боргу, 2943301,17 грн. - нарахованої пені за період з 06.06.2016 по 27.03.2017 року (строк до якого діє Кредитний договір).

З огляду на зазначене, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про нарахування пені за період з 06.06.2016 року по 27.03.2017 року.

Крім того, в апеляційній скарзі скаржник просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, проте ним не зазначено жодної підстави для відмови.

За наведеного, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Випадки для звільнення від доказування, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Відповідно ж до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Хортицького районного суд м. Запоріжжя від 30 січня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 11 липня 2019 року.

Головуючий

Судді: