Постанова

Іменем України

20 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 303/521/14-ц

провадження № 61-20896св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит»,

відповідачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 05 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Ігнатюка Б. Ю., Куштана Б. П., Кондора Р. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У січні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»)звернулося до суду з позовом, який уточнило в процесі розгляду справи, до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, посилаючись на те, що 30 березня 2008 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит»), правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 018/07-MUK, за умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 100 000 доларів США зі сплатою 14,5 % річних на строк до 29 березня 2022 року. З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором 30 березня 2008 року між банком, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки № 018/07-MUK-О, предметом якого є житловий будинок загальною площею 163,8 кв. м з надвірними господарсько-побутовими будівлями та спорудами по вулиці Драгоманова, 24 / вулиці Артема, 57 в місті Мукачево Закарпатської області. Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 серпня 2010 року було стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за вказаним кредитним договором станом на 12 квітня 2010 року в загальному розмірі 1 157 749,35 грн. Внаслідок невиконання ОСОБА_1 вказаного рішення суду, а також своїх зобов'язань за кредитним договором в період з 15 квітня 2010 року по 02 червня 2015 року в неї утворилася заборгованість перед банком в загальному розмірі 4 003 553,61 грн, з яких: 1 769 972,81 грн - заборгованість за процентами, 232 772,20 грн - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом, 2 001 056,60 грн - пеня за несвоєчасне погашення процентів. Враховуючи викладене, ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» просило: в рахунок погашення вказаної заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем; визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 0,0337 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, що розташована по вулиці Драгоманова, 24/27 в місті Мукачево Закарпатської області; до моменту реєстрації права власності передати предмет іпотеки в управління банку.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Останнім рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 жовтня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що в разі відчуження предмета іпотеки у зв'язку з ухваленням судового рішення про визнання права власності обов'язково підлягає визначенню вартість нерухомого майна, що є істотною умовою відповідних правовідносин. Банком не надано належного розрахунку кредитної заборгованості та доказів виконання заочного рішення Мукачівського міськрайонного судуЗакарпатської області від 18 серпня 2010 року, яким з відповідачів стягнута кредитна заборгованість. Крім цього, позивачем не визначена вартість частки в нерухомому майні кожного з іпотекодавців. Спірна земельна ділянка не була передана в іпотеку банку за окремим іпотечним договором, а тому на неї також не може бути звернено стягнення.

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 05 грудня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» задоволено частково. Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 жовтня 2015 року скасовано і ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором від 30 березня 2007 року № 018/07-MUK в загальному розмірі 3 469 972,80 грн звернено стягнення на предмет іпотеки - належний ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності житловий будинок загальною площею 163,8 кв. м з надвірними господарсько-побутовими будівлями і спорудами, що розташований по вулиці Драгоманова, 24 у місті Мукачево, шляхом визнання за ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» права власності на домоволодіння за ціною, визначеною на момент реєстрації права власності на підставі грошової оцінки вказаного майна суб'єктом оціночної діяльності, але не менше суми в 656 500 грн, яка визначена сторонами при укладенні договору іпотеки. Вказане домоволодіння передано в управління ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до моменту реєстрації права власності на предмет іпотеки за банком. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позичальник не виконувала належним чином умови кредитного договору, у зв'язку з чим утворилася заборгованість, а умовами іпотечного договору передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки в порядку, передбаченому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Оскільки розмір нарахованої банком неустойки значно перевищує розмір збитків за кредитним договором, то пеня підлягає зменшенню до 1 700 000 грн на підставі частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Після ухвалення рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки іпотекодержателю може бути передане в управління майно на період до його реалізації.

Додатковим рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 13 березня 2017 року вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.

У січні 2017 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 05 грудня 2016 року, а рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 жовтня 2015 року залишити в силі.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку про наявність підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за іпотекодержателем права власності на нього. Банком не надано належного розрахунку кредитної заборгованості. В резолютивній частині рішення суду апеляційної інстанції зазначений лише загальний розмір вимог без усіх його складових, відсутній опис нерухомого майна та його оцінка. Судом безпідставно передано іпотечне майно в управління банку.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 січня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

04 травня 2018 року справу № 303/521/14-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 07 лютого 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 213 Цивільного процесуального кодексу Українивід 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 214 ЦПК України 2004 року).

Зазначеним вимогам закону рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Судами встановлено, що 30 березня 2008 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 018/07-MUK, за умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 100 000 доларів США зі сплатою 14,5 % річних на строк до 29 березня 2022 року.

Відповідно до статті 1 Закону України від 05 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за вищевказаним кредитним договором 30 березня 2008 року між банком, ОСОБА_1 та ОСОБА_2було укладено договір іпотеки № 018/07-MUK-О, предметом якого є житловий будинок загальною площею 163,8 кв. м з надвірними господарсько-побутовими будівлями та спорудами по вулиці Драгоманова, 24 / вулиці Артема, 57 в місті Мукачево Закарпатської області.

ОСОБА_1 не виконувала належним чином своїх зобов'язань за кредитним договором від 30 березня 2008 року № 018/07-MUK, внаслідок чого в неї утворилася заборгованість, яка згідно з розрахунком ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в період з 15 квітня 2010 року по 02 червня 2015 року склала 4 003 553,61 грн, з яких: 1 769 972,81 грн - заборгованість за процентами, 232 772,20 грн - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом, 2 001 056,60 грн - пеня за несвоєчасне погашення процентів.

В період з 12 квітня 2010 року по 12 червня 2015 року відповідачами не здійснювалося погашення кредитної заборгованості ні в добровільному порядку, ні в результаті примусового виконання рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 серпня 2010 року, яким було стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість в загальному розмірі 1 157 749,35 грн.

ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» просило визнати за ним право власності на передане в іпотекунерухоме майно.

Відповідно до частини першої статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно з частиною першою статті 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Підпунктом 8.4.8 пункту 8.4 договору іпотеки передбачено, що у разі порушення іпотекодавцем зобов'язань за кредитним договором або за цим договором, іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі: або рішення суду; або виконавчого напису нотаріуса; або застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом: переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов'язання, в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку», або продажу іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу, в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку» (пункт 11 договору іпотеки).

Тобто сторони, підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови, в тому числі вирішили питання позасудового врегулювання спору і не передбачили можливості звернення іпотекодержателя до суду з позовом про визнання за ним права власності на предмет іпотеки.

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з частинами першою, третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто законом чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до частини першої цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 ЗаконуУкраїни «Про іпотеку», якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

Позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Зазначений правовий висновок щодо порядку звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього наведений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 14-38цс18.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Однак ні суд першої інстанції, ні апеляційний суд не врахували, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є способом позасудового врегулювання. З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України в контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

Судами не застосовано вищенаведені норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що призвело до неправильного вирішення справи.

З огляду на викладене в задоволенні позову банку про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього слід відмовити.

Інші заявлені банком позовні вимоги є похідними від вимогипро звернення стягнення на предмет іпотеки, тому вони також не підлягають задоволенню.

Згідно з частиною третьою статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 жовтня 2015 року та рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 05 грудня 2016 рокускасувати і ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:С. О. Карпенко
В. О. Кузнєцов
С. О. Погрібний
Г. І. Усик