ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2625/19 Справа № 202/5519/17 Суддя у 1-й інстанції - Зосименко С. Г. Суддя у 2-й інстанції - Каратаєва Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Каратаєвої Л.О.

суддів Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.,

за участю секретаря судового засідання Лященко С.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08 жовтня 2018 року по справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "ОПТТОРГ-15" до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди заподіяної працівником під час виконання трудових обов`язків,-

В С Т А Н О В И Л А:

23 серпня 2017 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди заподіяної працівником під час виконання трудових обов`язків. Просив стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ "ОПТТОРГ-15" матеріальну шкоду у розмірі 10056 гривні 99 копійок, завдану під час виконання трудових обов`язків та судові витрати (а.с.3-4).

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08 жовтня 2018 року позов ТОВ "ОПТТОРГ-15" до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди заподіяної працівником під час виконання трудових обов`язків задоволено повністю. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ "ОПТТОРГ-15" матеріальну шкоду у розмірі 10056 гривні 99 копійок, завдану під час виконання трудових обов`язків. Вирішено питання щодо судових витрат (а.с.167-170).

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі (а.с.173-77).

В обґрунтування апеляційної скарги посилалася на те, що наявність прямої дійсної шкоди та її розмір позивачем не доведено. Також, позивачем не доведено, а судом не встановлено, які саме дії вчинено відповідачем, що можуть бути кваліфіковані як неправомірні. Судом першої інстанції не встановлено його вину.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ТОВ «ОПТТОРГ-15» є юридичною особою та здійснює роздрібну торгівлю в неспеціалізованих магазинах, переважно, продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами. Керівник товариства ОСОБА_3 (а.с.5).

Наказом ТОВ «ОПТТОРГ-15» № 850 від 31 серпня 2016 року ОСОБА_1 прийнято на роботу на посаду продавця продовольчих товарів магазину «Продукти-17» за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.8).

Наказом № 113 від 19 грудня 2016 року ОСОБА_1 переведена на посаду продавця продовольчих товарів в магазин Делві АДРЕСА_2 112 АДРЕСА_3 : АДРЕСА_4 (а.с.9).

Наказом № 220 від 21 грудня 2016 року ОСОБА_1 переведена на посаду заступника керуючого магазином за адресою: АДРЕСА_4 (а.с.10).

21 грудня 2016 року між ТОВ «ОПТТОРГ-15» та ОСОБА_1 укладений договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність (а.с.14). Відповідно до акту приймання-передачі товару № 32 від 20 березня 2017 року, ОСОБА_4 прийняла товар в магазин «Продукти № 112» по вул.Гулі Корольової, АДРЕСА_4 м.Дніпрі на загальну суму 186 233,16 грн. (а.с.15-34).

14 травня 2017 року згідно наказу № 69 від 12 травня 2017 року в магазині «Делві № 112» проведено позапланову інвентаризацію товару, під час якої виявлено нестачу на суму 10056,99 грн., яка зафіксована в інвентаризаційному описі № 112165 від 15 травня 2017 року та який підписано відповідачем (а.с.37-49).

Між позивачем та відповідачем 21 грудня 2016 року укладено типовий договір повну індивідуальну матеріальну відповідальність. Відповідно до умов договору, працівник, що обіймає посаду заступника керуючого магазину приймає на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження ввірених йому матеріальних цінностей, визначення розміру збитку, заподіяної підприємству, установі, організації і його відшкодування провадяться відповідно до чинного законодавства (а.с. 14).

Добровільно відшкодувати завдану ТОВ «ОПТТОРГ-15» шкоду відповідач ОСОБА_1 відмовилась.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, дійшов висновку про обґрунтованість позову та доведеність, що саме відповідач несе матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди заподіяної позивачу.

Однак, з таким висновком суду першої інстанції погодитись не можна.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.

Статтею 132 КЗпП України передбачено, що за шкоду, заподіяну підприємству, установі чи організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві.

Випадки повної матеріальної відповідальності працівника встановлені ст.134 КЗпП України. Зокрема, пунктами 1, 2, 6 ч.1 ст.134 КЗпП України передбачено, що відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст.135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Із змісту ст.135-1 КЗпП України вбачається, що письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском) перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей.

Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України (ст.. 135-1 КЗпП України).

Згідно роз`яснень, які містяться в п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п.1 ст.134 КЗпП України), суд зобов`язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно з ст.135-1 КЗпП України може бути укладено такий договір та чи був він укладений.

Враховуючи викладене, договір про повну матеріальну відповідальність може бути укладено за наявності одночасно двох умов: посада, яку працівник займає, або робота, яку він виконує, має бути зазначена в Переліку посад і робіт, що заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою чи організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва (затверджений постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР з праці та соціальних питань і Секретаріатом Всесоюзної центральної ради професійних спілок від 28 грудня 1977 року за №447/24, яка діє на території України відповідно до постанови Верховної Ради України від 12 вересня 1991 року №1545-XII «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР»); виконання обов`язків за посадою, виконання роботи відповідно до професії має бути безпосередньо пов`язане із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих працівникові цінностей.

Також, у п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» роз`яснено, що під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов`язків, грошові виплати. Згідно зі ст.130 КЗпП України неодержані підприємством, установою, організацією прибутки не можуть включатися до шкоди, яка підлягає відшкодуванню працівником.

Крім того, у абз.2 п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» судам зазначено, що виходячи з вимог цивільного процесуального законодавства, суд у кожному випадку зобов`язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об`єктивного з`ясування обставин, від яких згідно зі ст.ст.130,135-3,137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з`ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника.

Відсутність підстав чи однієї з умов матеріальної відповідальності звільняє працівника від обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оскільки, в трудовому праві діє презумпція невинуватості працівника і на роботодавцеві лежить тягар доводити провину працівника та розмір заподіяної шкоди, тому обов`язок доказування наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника за шкоду, передбачену ст.130 КЗпП України, покладається на власника або уповноважений ним орган ( 138 КЗпП України ).

Так, позивач зазначав, що дії відповідача спричинили нестачу ввірених йому матеріальних цінностей, які були виявлені під час проведення позапланової комісійної інвентаризації товару 15.05.2017.

Разом з тим, які саме винні, протиправні дії вчинив відповідач, що призвели до заподіяння шкоди, як обов`язкові умови покладення на працівника матеріальної відповідальності, позивачем не доведено.

Не надано доказів позивачем і того, що керівництвом товариства після проведеної позапланової комісійної інвентаризації залишків товару, вживалися заходи щодо встановлення причин виявленої недостачі, пояснення у відповідача з приводу нестачі продукції не відбиралися.

Не доведено позивачем й того, що керівництво (власник) створило належні умови для забезпечення повного збереження ввірених працівнику матеріальних цінностей, як це передбачено п. 2 договору про повну матеріальну відповідальність.

Оскільки належних, достатніх і допустимих доказів про обставини заподіяння шкоди, необхідних для покладання на особу матеріальної відповідальності за шкоду заподіяну працівником при виконанні трудових обов`язків, позивачем не надано, колегія суддів дійшла до висновку, що позов не обґрунтований та підстави для його задоволення відсутні.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Згідно з ч.1, 13 ст.141 ЦПК України, з позивача необхідно стягнути на користь апелянта сплачений судовий збір в сумі 2 400 грн. (а.с. 172).

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08 жовтня 2018 року скасувати.

У задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю "ОПТТОРГ-15" до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди заподіяної працівником під час виконання трудових обов`язків відмовити.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "ОПТТОРГ-15" на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2400 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.

Судді: