П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

„12" лютого 2019 року місто Маріуполь Донецької області

Єдиний унікальний номер 264/3427/16-ц

Номер провадження 22-ц/804/523/19

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого: Зайцевої С.А.

суддів:Пономарьової О.М., Ткаченко Т.Б.

за участю секретаря: Єфремової О.В

учасники справи :

позивач за первісним позовом - ОСОБА_3

відповідач за первісним позовом - ОСОБА_4

позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_4

відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_3

третя особа за зустрічним позовом - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі Донецької області в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 10 грудня 2018 року головуючого судді Литвиненко Н.В. із складанням повного тексту судового рішення 11 грудня 2018 року по цивільній справі про стягнення матеріальної та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В :

У червні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, спричиненої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, мотивуючи позов тим, що 22 листопада 2015 року за участю ОСОБА_4, який керував автомобілем RENAULT KANGOO реєстраційний номер НОМЕР_3, поблизу будинку № 37 по вулиці М.Сибиряка в Іллічівському районі міста Маріуполя відбулась дорожньо-транспортна подія та зіткнення із автобусом Богдан реєстраційний номер НОМЕР_2 , який належить позивачу, внаслідок чого останній поніс матеріальні витрати та моральні страждання. Постановою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 04 лютого 2016 року , залишеною без змін постановою апеляційного суду Донецької області від 18 березня 2016 року , відповідач ОСОБА_4 визнаний винним у вчинені правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, та на нього накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу . В момент ДТП автобус отримав технічні ушкодження та проведена майнова оцінка заподіяної шкоди, яка складає 5633,64 грн. Послуги оцінювача 800 грн. та витрати на відправку поштового повідомлення 33 грн. Також вказував про заподіяння відповідачем моральної шкоди в результаті порушення права власності позивача на транспортний засіб - автобус, який здійснює перевезення пасажирів. Утворилися перешкоди при здійснені ним підприємницької діяльності.Посилаючись на положення ст.ст.22,23,1166,1167,1187,1192 ЦК України, просив стягнути з ОСОБА_4 на свою користь 6 466,64 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 1000 грн.моральної шкоди, а також витрати на правову допомогу.

У лютому 2017 року відповідач ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому зазначав, що винним в ДТП, яка відбулась 22 листопада 2015 року за участю його автомобіля RENAULT KANGOO та автобусу Богдан, є водій автобусу ОСОБА_5, який рухався по вулиці М.Сибиряка та здійснив наїзд на задню частину автомобіля ОСОБА_4 Винним в ДТП вважає водія автобусу та не погоджується із рішеннями суду першої та апеляційної інстанції , згідно з якими винним в ДТП визнано ОСОБА_4 Просив суд визнати ОСОБА_5 винним в скоєнні дорожньо-транспортної пригоди та стягнути з ОСОБА_3 витрати за ремонт автомобіля ОСОБА_4 в сумі 3 753,60 грн. та моральну шкоду в сумі 2000 грн., а також судові витрати.

Рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 10 грудня 2018 року позов ОСОБА_3 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди грошові кошти в сумі 6466, 64 грн., в рахунок відшкодування моральної шкоди грошові кошти в сумі 1000 грн., витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5000 грн., вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_5 про відшкодування спричиненої матеріальної та моральної шкоди - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_3 у задоволенні його позову. В обґрунтування доводів скарги посилаючись на ст. ст. 22, 1192 ЦК України зазначає, що судом першої інстанції не досліджено транспортний засіб належний ОСОБА_3 та не з'ясовано реальну вартість збитків, які він поніс у результаті ДТП.Крім того, вказує, що суд стягуючи моральну шкоду не врахував, що автобус працював на лінії без простою, що не спростовувалось ОСОБА_3, та судом не прийнято до уваги, що спричинення моральної шкоди треба доводити хоч якимись доказами. Також, зазначає що при стягненні витрат на правничу допомогу , судом не звернуто увагу на їх необґрунтованість та непропорційність ціні позову, як і той факт, що в супереч вимогам закону їх розмір був наданий в останній день розгляду справи.

Відзив на апеляційну скаргу не надано. Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції .

У судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_4 та його представник адвокат Лаюров В.О. підтримали доводи апеляційної скарги .

У судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_5 просив вирішити спір на розсуд суду.

У судове засідання апеляційного суду ОСОБА_3 та його представник адвокат Єфімік О.О. не з*явилися ,належним чином були повідомлені про день та час розгляду справи (т.2.а.с.22,23). Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду , дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_5 про відшкодування спричиненої матеріальної та моральної шкоди ніякою із сторін не оскаржується,тому апеляційним судом законність та обґрунтованість рішення в цій частині не ревізується .

Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 мотивовано обґрунтованістю та доведеністю позовних вимог .

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Рішення суду першої інстанції вищезазначеним вимогам законодавства відповідає у повній мірі .

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено дослідженими письмовими доказами,що 22 листопада 2015 року о 19 годині 40 хвилин біля будинку № 37 по вулиці М.Сибиряка в Кальміуському районі міста Маріуполя ОСОБА_4, керуючи транспортним засобом RENAULT KANGOO, реєстраційний номер НОМЕР_3 , при виїзді заднім ходом з місця стоянки біля магазину не впевнився в безпеці руху та скоїв зіткнення з автобусом БОГДАН, реєстраційний номер НОМЕР_2, який рухався по вулиці М.Сибиряка з боку вулиці Заозерної, під керуванням водія ОСОБА_5, в результаті чого автомобілі отримали механічні пошкодження. Дії ОСОБА_4 не відповідали вимогам пунктів 10.1 та 10.9 Правил дорожнього руху, згідно з якими перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, а також під час руху транспортного засобу заднім ходом водій не повинен створювати небезпеки чи перешкод іншим учасникам руху. Для забезпечення безпеки руху він у разі потреби повинен звернутися за допомогою до інших осіб.

Постановою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 04 лютого 2016 року ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу.

Постановою апеляційного суду Донецької області від 18 березня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення, а постанову Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 04 лютого 2016 року залишено без змін.

Власником автобусу БОГДАН, реєстраційни номер НОМЕР_2, є ОСОБА_3, що підтверджується відповідним свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4.

Відповідно до звіту № 765/16 про оцінку шкоди, заподіяної володільцю колісного транспортного засобу, від 25 квітня 2016 року, виконаного оцінювачем ФОП ОСОБА_9 розмір матеріальної шкоди, заподіяної володільцю КТС Богдан - А09202, реєстраційний номер НОМЕР_2, складає 5 633,64 грн.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції в достатньому обсязі встановив обставини справи за позовними вимогами ОСОБА_3 в частині відшкодування майнової шкоди, відповідні їм правовідносини, поясненням та наданим доказам дав належну оцінку. Суд правильно застосував матеріальний закон, вимоги ст.ст. ст.ст. 89, 263-264 ЦПК України, оцінив зібрані докази, врахувавши преюдиційне значення згідно із ч. 6 ст. 82 ЦПК України постанови про адміністративне правопорушення, в частині встановлення протиправності дій ОСОБА_4, що не відповідали вимогам ПДР, і його вини у настанні ДТП. Суд встановив, що між діями відповідача та наслідками в результаті дорожньо-транспортної пригоди у вигляді пошкодження КТС Богдан -А09202,реєстраційний номер НОМЕР_2 є прямий причинний зв'язок, що є підставою для покладення на відповідача цивільно-правової відповідальності за завдану майнову шкоду, обсяг якої визначено суб'єктом оціночної діяльності в сумі 5 633,64 грн., і не спростований відповідачем. На підставі цього суд дійшов правильного висновку про доведення фактажно-правових підстав для такої компенсації потерпілому в ДТП позивачеві. Безумовно, як погоджується апеляційний суд , пошкодження транспортного засобу позивача призвело до душевних страждань позивача , змушеної зміни звичного укладу життя, а саме змушеній необхідності докладати додаткових зусиль, пов'язаних із ремонтом автомобіля,непередбачуваним до ДТП вкладанням коштів на його ремонт, чим порушені нормальні життєві зв'язки.Визначення позивачем критеріїв ,з яких він виходив ,визначаючи обсяг немайнової шкоди ,оцінено судом та суд визначив розмір моральної шкоди у розмірі 1000 грн. ,навівши відповідні мотиви та деталізував їх,та виходячи з принципів співмірності,розумності,виваженості та справедливості правильно встановив обсяг присудженого немайнового відшкодування у розмірі 1000 грн.

З вказаними висновками погоджується й суд апеляційної інстанції.

Відповідно до ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч.2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до ст.1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах.

Відповідно до ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Згідно ст.1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Як зазначено у п.14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 1березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», при визначенні розміру та способу відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, судам слід враховувати положення статті 1192 ЦК України. Коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

За положеннями ч.1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.3 ст. 12 ЦПК України).

Вказане узгоджується із положеннями ч.1 ст. 81 ЦПК України, згідно яких кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до ч.5 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України).

Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

При цьому, за вимогами ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст. 78 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 та п. 3 ч. 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (ч. 1 ст. 1167 ЦК України).

За роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України, що містяться в п.п. 5, 9 постанови N 4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» суд повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану… При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

З матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що постановою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 04 лютого 2016 року ,залишеною без змін судом апеляційної інстанції 18 березня 2016 року, відповідача ОСОБА_4 визнано винним у скоєні вказаної дорожньо-транспортної пригоди та притягнуто його до адміністративної відповідальності.

Згідно ч. 6 ст. 82 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов'язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

З огляду на вищенаведені норми ЦК України та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу саме на відповідача покладено обов'язок доведення відсутності його вини в завданні шкоди позивачу. Позивач доказує наявність шкоди та її розмір.

Обґрунтовуючи розмір збитків, ОСОБА_3 посилався на звіт оцінювача № 765/16 від 25 квітня 2016 року , складеного на його замовлення ФОП ОСОБА_9,який має сертифікат № 175/16 суб*єкта оціночної діяльності ,виданого ФДМ України 01 березня 2016 року ,за спеціалізацією 1.3. оцінка колісних транспортних засобів,стром дії з 01 березня 2016 року по 01 березня 2019 року , по визначенню вартості матеріального збитку, заподіяного ОСОБА_3, власникові КТС Богдан -А09202,реєстраційний номер НОМЕР_2, відповідно до якого, вартість матеріального збитку складає 5633,64 грн.( т.1. а.с.17-39).

Питання про призначення відповідної судової експертизи відповідач перед судом не порушував.Окрім заперечень ніяким чином визначений розмір збитків не спростував .

З матеріалів справи вбачається ,що дослідження оцінювача ФОП ОСОБА_9 проводилось на підставі зовнішнього візуального огляду від 01 квітня 2016 року , відповідно до вимог Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» від 12 липня 2001 року № 2658-11, Національних стандартів № 1 "Загальні засади оцінки майна і майнових прав",затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1440 від 10 вересня 2003 року ,а також "Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів" (наказ Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України № 142/5/2092 від 24 листопада 2003 року в редакції наказу Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України № 1335/5/1159 від 24 липня 2009 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 04 серпня 2009 року № 724/16740).

Запрошення для проведення дослідження транспортного засобу отримано, згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, ОСОБА_4 29 березня 2016 року (а.с.40). А тому твердження скаржника щодо не дослідження транспортного засобу належного ОСОБА_3 не є слушними .

Вказаний звіт є письмовим доказом, який встановлює розмір витрат, які необхідно фактично понести для проведення відновлювального ремонту автомобіля.

Відповідно до положень ст. 22 ЦК України відшкодуванню підлягають не лише фактично понесені витрати, а і витрати, які особа має зробити для відновлення свого порушеного права.

Відповідно до ч. 2 ст. 7 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» від 12.07.2001р. № 2658-III (з подальшими змінами) проведення оцінки майна є обов'язковим у випадку визначення збитків або розміру відшкодування у випадках, встановлених законом.

Висновок щодо вартості матеріального збитку № 765/16 зведений ФОП ОСОБА_9 , який підпадає під ознаки унормованого ст. 5 цього Закону № 2658-III поняття суб'єкта оціночної діяльності і має чинний сертифікат суб'єкта оціночної діяльності . Позивачем здобуто вказаний висновок спеціаліста в галузі «Оцінки дорожних транспортних засобів» в позасудовому порядку у передбачений вищезагаданим Законом № 2658-III спосіб, що в силу ст. 77, ч. 1 ст. 78 ЦПК України доводить його належність і допустимість як доказу.

Визначений у звіті розмір матеріальних зитків не спростований відповідачем у встановленому законом порядку,а тому суд апеляційної інстанції відхиляє доводи скаржника щодо не з*ясування судом реальної вартості збитків .Доводи апеляційної скарги про те, що висновок автотоварознавчого дослідження не є належним доказом не ґрунтується на законі. Вказаний висновок є письмовим доказом, на спростування якого відповідачем не надано належних та допустимих доказів.

Ухвалюючи рішення в досліджуваній частині щодо морального відшкодування в сумі 1 000грн.,суд навів в рішенні відповідні мотиви.Доводи апеляційної скарги відповідача в наведеній частині не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Ніяких нових обставин чи доказів, які не були предметом розгляду судом першої інстанції та могли б вплинути на правильність висновків та рішення суду відповідачем не надано і в суді апеляційної інстанції.

Розподіл судових витрат по справі було зроблено судом першої інстанції з дотриманням вимог статей 133, 137 та 141 ЦПК України. Представником позивача було надано детальний розрахунок витрат на правничу допомогу, який відповідає вимогам ст. 137 ЦПК України (т.1.а.с.207),тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції в цій частині немає.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно статті 375 ЦПК України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань. Обставини, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

За вказаних обставин доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків суду першої інстанції вимогам закону є безпідставними.

Отже, апеляційний суд вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляції, не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374,375,381,382 ЦПК України, апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 10 грудня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 15 лютого 2019 року .

Судді: