Справа № 761/2399/19
Провадження № 2-з/761/53/2019
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2019 року суддя Шевченківського районного суду м. Києва Юзькова О.Л., розглянувши заяву представника ОСОБА_1 про забезпечення позову,-

ВСТАНОВИВ:

До Шевченківського районного суду м. Києва надійшла заява про забезпечення позову в порядку ч. 2 ст. 149 ЦПК України, шляхом накладення арешту на земельну ділянку, площею 1,6008 га, кадастровий номер НОМЕР_1, яка знаходиться за адресою: Київська обл., Обухівський район, с/рада Красненська, та яка належить ОСОБА_2 на праві приватної власності.

Заява мотивована тим, що ОСОБА_1 має намір звернутись до суду із позовом про стягнення боргу за договором позики. Ціна позову складає 8 113 201 грн. 25 коп. Вказує на те, що 01.03.2015 р. ОСОБА_1 передала у власність ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 100 000 дол. США, а відповідач зобов'язався повернути позивачу таку ж суму грошових коштів до 25.02.2016 року, про що між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір позики 01.03.2015 р. Договором позики було встановлено проценти за користування позикою в розмірі 24% річних за кожен місяць користування. 01.03.2015 р. на забезпечення Договору позики між ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір поруки, за яким ОСОБА_2 зобов'язується нести перед ОСОБА_1 солідарну відповідальність за невиконання ОСОБА_3 своїх зобов'язань. Між позивачем та відповідачем неодноразово укладались додаткові угоди до договору позики, які є невід'ємними його частинами, якими сторони змінювали суму, строк та порядок повернення позики та процентів за користування позикою. Одночасно разом із змінами до договору позики сторонами вносились зімни до договору поруки, шляхом підписання додаткових угод. 18.11.2015 року ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_4 ще 50 000 дол. США у позику на умовах договору позики від 01.03.2015 року. 01.03.2016 року між сторонами було укладено додаткову угоду до договору позики від 01.03.2015 року, якою змінили строк повернення позики до 01.03.2017 року та суму позики - 170 000 дол. США. Також, домовились п. 8 Договору позики та аб. 3 п. 2 Договору позики викласти в новій редакції, змінивши ставку відсотків за користування позикою та порядок обчислення нарахування та виплати процентів, а саме - 24 % річних, починаючи з 01.06.2016 року з виплатою процентів помісячно, не пізніше 30-го числа наступного місяця. 01.03.2016 року між сторонами було укладено додаткову угоду до Договору поруки, за якою (поручитель) зобов'язується нести перед ОСОБА_1 (позикодавцем) солідарну відповідальність за невиконання ОСОБА_3 (позичальником) своїх зобов'язань за договором позики від 01.03.2015 та Додаткової угоди від 01.03.2016 року та інших додаткових угод, а також домовились внести зміни до договору поруки, шляхом внесення правок у п. 1,2 договору поруки. Таким чином змінився строк повернення позики до 01.03.2017 року та суму позики - 170 000 дол. США. 12.07.2017 року сторони знову уклали угоду про звірку та погашення заборгованості. 11.12.2017 року сторони уклали додаткову угоду до договору позики про звірку та погашення заборгованості. А також встановили, що повернення суми позики (170 000 дол. США) та процентів повинно здійснюватися за середнім курсом продажу комерційних банків міста Києва за вибором позичальника на день повернення боргу. 06.03.2018 р. сторони домовились, що останнім днем повернення позики у розмірі 170 000 дол. США є 12.04.2018 року. 04.06.2018 року сторони домовились, що останнім днем повернення позики у розмірі 170 000 дол. США та процентів за користування позикою у розмірі 57 800 дол. США (разом 227 800 дол. США) є 15.06.2018 року. 10.07.2018 року сторони домовились про зміни строку повернення позики за договором позики. З урахуванням змін до договору позики, внесених в нього додатковою угодою, позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві суму коштів у розмірі 231 200 дол. США ( з яких позика у розмірі 170 000,00 дол. США та проценти за користування позикою у розмірі 61 200 дол. США) до 10.08.2018 року. Після закінчення строку для повернення суми позики та по сьогоднішній день ОСОБА_3 не повернув ОСОБА_1 суму позики, що є порушенням зобов'язанням зі сторони ОСОБА_3, та внаслідок чого виник борг у розмірі 170 000 дол. США, що в гривневому еквіваленті дорівнює 4 700 500 грн. 00 коп. за середнім курсом продажу комерційних банків міста Києва на день звернення із цією заявою про забезпечення позову. Відповідно до договору позики, ОСОБА_3 зобов'язався повернути суму позики до 10.08.2018 року. Таким сином, починаючи з 11.08.2018 року і до тепер відбувається прострочення повернення суми боргу зі сторони ОСОБА_3 Також, заявник зазначає, що вважає за необхідне накласти арешт на все майно відповідача, оскільки є підстави вважати, що до завершення справи в суді відповідач відчужить майно, що є в подальшому може унеможливити виконання рішення суду. Оскільки у випадку невиконання в добровільному порядку боржником рішення суду доведеться задовольняти вимоги кредитора шляхом реалізації майна боржника, проте якщо боржник до завершення розгляду справи відчужить майно, то виконання рішення суду в примусовому порядку стане неможливим, оскільки сума є значною. Задоволення заяви про забезпечення позову сприятиме відновленню прав позивача, оскільки у випадку задоволення судом позову про стягнення боргу за договором позики та добровільного невиконання боржником рішення суду, стане можливим задоволення вимог кредитора шляхом реалізації предмета забезпечення. Крім цього, невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, оскільки у випадку відчуження майна боржником до завершення судового процесу по стягнення боргу за довго ром позики та у випадку невиконання боржником добровільного рішення суду, в примусовому порядку стягнути борг з боржника шляхом реалізації його майна стане неможливим, а отже права позивача і надалі будуть порушеними та не зможуть бути відновленими. Щодо співмірності суми позову та вартості предмета забезпечення, зазначає, що зважаючи на середню ринкову вартість майна боржника, то сума боргу та позову значно перевищує вартість майна боржника, на яке просить накласти арешт. Пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення: внесення грошових коштів на депозит суду.

Згідно ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Як вбачається із заяви поданої ОСОБА_1, заява про забезпечення позову подається до подачі позовної заяви, яку заявник має намір подати в порядку ч. 4 ст. 152 ЦПК України.

Заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду), відповідно до ст. 153 ЦПК України. .

Питання про забезпечення позову вирішується ухвалою, згідно до ч. 5 ст. 153 ЦПК України.

У відповідності до ч. 1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов'язку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов'язання; зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

Пленум Верховного суду України в своїй постанові № 9 від 22.12.2006 р., з відповідними змінами та доповненнями, «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» в п. 4 роз'яснив, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Як вбачається із матеріалів заяви, земельна ділянка площею 1,6008 га, кадастровий номер НОМЕР_1, яка знаходиться за адресою: Київська обл., Обухівський район, с/рада Красненська, на яку просить накласти арешт заявник належить ОСОБА_2.

Заявник зазначає, що потенційним предметом спору буде стягнення боргу за договором позики із ціною позову 8 113 201 грн. 25 коп. (293 425 дол. США).

У відповідності до ч. 3 ст. 150 ЦПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

У відповідності до роз'яснень постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 22.12.2006 р., з відповідними змінами та доповненнями, «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», вирішуючи питання про забезпечення позову, суд маж право брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

Так, у заяві про забезпечення позову вказано, що вартість предмета забезпечення значно менша (зважаючи на середню ринкову вартість майна) ніж сума боргу та позову, однак заявником не надано на підтвердження викладеного ні вартості оцінки нерухомого майна на яке просить накласти арешт, ні розрахунку заборгованості, що унеможливлює судом пересвідчитись щодо співмірності заявленого забезпечення позову та суми майбутньої вимоги.

У якості доказів права власності на майно, заявником надано інформацію з Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта, а саме: земельної ділянки площею 1,6008 га, кадастровий номер НОМЕР_1, яка знаходиться за адресою: Київська обл., Обухівський район, с/рада Красненська станом на 16.10.2018 року, тобто зі спливом трьох місяців, що на день розгляду заяви може бути не достовірною.

Інших доказів щодо наявності у ОСОБА_2 на праві власності нерухомого майна заявником надано не було.

За змістом ст. 260 ЦПК України ухвала, що викладається окремим документом, складається, зокрема, мотивувальної частини із зазначенням мотивів, з яких суд дійшов висновків, і закону, яким керувався суд, постановляючи ухвалу.

Зважаючи на висновки Пленуму Верховного Суду України, викладені у вищенаведеній постанові, саме по собі посилання на норми ЦПК України щодо необхідності накладення арешту на нерухоме майно, у зв'язку утрудненим або неможливим виконання рішення суду, на думку суду, не є достатнім для задоволення заяви.

Доводи, наведені заявником, мають надавати суду підстави не вважати останні (доводи) особистим сприйняттям подій особою, яка просить застосувати відповідний засіб забезпечення позову, а й об'єктивно давати можливість зробити висновок, що така загроза існує.

Відмовляючи в задоволенні заяви про забезпечення позову, суд бере до уваги відсутність належним чином засвідченого розрахунку заборгованості, відсутності оцінки нерухомого майна на щодо якого просить накласти арешт, не співмірності заявлених вимог та недоведеності ризиків невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

У зв'язку з чим, суд не знаходить підстав для задоволення заяви про забезпечення позову.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 151, 153, 259-261, 353 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви представника ОСОБА_1 про забезпечення позову - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до вказаного суду протягом п'ятнадцяти днів з дня її проголошення з урахуванням п. 15.5. Перехідних положень ЦПК України.

Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст ухвали складено 22 січня 2018 року.

Суддя: