Справа № 408/9431/18-ц
Провадження № 22-ц/810/676/19
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2019 року, вересня місяця, 04-го дня, Луганський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ головуючого Яреська А.В. (судді - доповідача), суддів: Гаврилюка В.К., Єрмакова Ю.В., за участю секретаря судового засідання Перишкіна Т.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м. Сєвєродонецьку апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганської області на рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 01 липня 2019 року у цивільній справі (№408/9431/18-ц, суддя І інстанції Третяк О.Г.) за позовом Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганської області в особі Біловодського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганської області до ОСОБА_1 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, -

в с т а н о в и в:

У листопаді 2018 року Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області (далі Фонд) звернулись до суду із зазначеним позовом, в обґрунтування якого посилались на те, що 04 грудня 2017 року державним нотаріусом Біловодської державної нотаріальної контори Луганської області Анохіним О.О. видане свідоцтво про право на спадщину за законом № 1558, згідно з яким приватний нотаріус посвідчує, що на підставі ст. 1261ЦК України спадкоємцем зазначеного у цьому свідоцтві майна ОСОБА_2 , 1937 року народження, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є його дочка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . До складу спадщини входить право на суми недоотриманих стразових виплат у розмірі 54 157, 95 грн., що належали потерпілому згідно до відповіді управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області від 16.06.2017 № 02/1209. Зазначене свідоцтво про право на спадщину за законом отримано управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області 05 грудня 2017 року в якості додатка до заяви ОСОБА_1 про виплату недоотриманих страхових виплат за потерпілого ОСОБА_2 від 05.12.2017. Позивач, посилаючись на те, що потерпілий ОСОБА_2 , перебував на обліку та отримував щомісячні страхові виплати у відділенні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Луганську, яке на даний час знаходиться на тимчасово окупованій території та не здійснило переміщення у населені пункти, на території яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі, у зв`язку з чим нарахування та виплата страхових виплат потерпілим (членам їх сімей) у відділенні м. Луганська припинено з 01.12.2014 року, а справи потерпілих, які знаходились на обліку у даному відділенні, та всі інші документи залишились у приміщенні даного відділення у м. Луганську, вважає, що право на одержання страхових виплат мають особи за умови переміщення в населені пункти, на території яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі, що має бути підтверджено довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Проте потерпілий за життя не звертався до робочих органів Фонду, розташованих на території підконтрольній владі України, та не скористався своїм правом на отримання призначених страхових виплат, відповідно до чинного законодавства України, тому в Управлінні щомісячні страхові виплати з 01.12.2014 по день смерті потерпілого - ОСОБА_2 не нараховувались. Просили суд визнати свідоцтво про право на спадщину за законом від 04.12.2017 № 1558, видане державним нотаріусом Біловодської державної нотаріальної контори Луганської області Анохіним О.О., недійсним в частині включення до складу спадщини ОСОБА_1 недоотриманих її батьком - ОСОБА_2 , сум щомісячних страхових виплат за період з 01.12.2014 по 19.07.2016 та доплату по перерахунку щомісячних страхових виплат з 01.03.2014 в розмірі 42 499, 95 грн. Вирішити питання по судовим витратам.

Рішенням Білокуракинського районного суду Луганської області від 01 липня 2019 року у задоволенні позовних вимог Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у Луганській області в особі Біловодського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганської області до ОСОБА_1 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом - відмовлено у зв`язку з необґрунтованістю.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, просив скасувати рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 01 липня 2019 року та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області до ОСОБА_1 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 04.12.2017 № 1558 в частині включення до складу спадщини ОСОБА_1 недоотриманих її батьком ОСОБА_2 сум щомісячних страхових виплат за період з 01.12.2014 по 19.07.2016 та доплату по перерахунку щомісячних страхових виплат з 01.03.2014 в розмірі 42 499, 95 грн. задовольнити в повному обсязі. Вирішити питання по судовим витратам.

В судовому засіданні представник скаржника доводи апеляційної скарги підтримав, просив задовольнити їх в повному обсязі. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника скаржника, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що померлий ОСОБА_2 не мусив переміщуватися з тимчасово окупованої території України для звернення про продовження страхових виплат, відсутність такого звернення не є підставою припинення виплат. Склад спадщини, визначений державним нотаріусом Біловодської державної нотаріальної контори у свідоцтві про прийняття спадщини за заповітом, є правильним, нотаріус відповідно до вимог ст. 1227 ЦК України правомірно видав відповідачу свідоцтво про право на спадщину за законом, у тому числі на недоотримані страхові виплати, оскільки його зміст повністю кореспондується зі змістом інформації Фонду про наявність заборгованості за страховими виплатами. Колегія суддів судової палати вважає, що такі висновки суду відповідають вимогам закону та встановленим по справі обставинам, виходячи з наступного. Так, судом першої інстанції встановлено, що згідно запиту державного нотаріусу Біловодської державної нотаріальної контори з Фонду витребувано інформацію про наявність та суму не отриманих буд-яких страхових виплат (регрес), на ім`я ОСОБА_2 (а.с.9). Управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Луганській області листом від 16.06.2017 року № 02/1209 надано інформацію наступного змісту: «Потерпілому ОСОБА_2 не виплачено: щомісячні страхові виплати за червень-листопад 2014 року на загальну суму 11658 гривень. Також необхідно донарахувати потерпілому щомісячні страхові виплати з 01.12.2014 року по 19.07.2016 року (включно) та доплату по перерахунку щомісячних страхових виплат з 01.03.2014 на суму 42499,95 гривень. Загальна сума недоотриманих страхових виплат складає 54157,95 гривень». (а.с.10). Позивачем зазначено, що потерпілий ОСОБА_2 перебував на обліку та отримував щомісячні страхові виплати у відділенні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у м. Луганську, яке на даний час знаходиться на тимчасово окупованій території України. Відділенням у м. Луганську не здійснено переміщення у населені пункти, де органи державної влади виконують свої повноваження у повному обсязі, тому нарахування та виплату страхових виплат потерпілим у відділенні припинено з 01.12.2014 року. Позивачем не визначені правові підстави, за яких свідоцтво про право власності на спадщину за законом необхідно визнати недійсним. Крім того, ним не надано рішення щодо припинення нарахування страхових платежів, тому суд позбавлений можливості проаналізувати дії позивача щодо припинення нарахування ОСОБА_2 цих платежів. Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» у ред. № 2542-VIII від 18.09.2018, визначені система прав, обов`язків і гарантій, яка передбачає матеріальне забезпечення, страхові виплати та надання соціальних послуг застрахованим особам за рахунок коштів Фонду соціального страхування України, зокрема, ст. 46 Закону встановлений вичерпний перелік підстав для припинення страхових виплат і надання соціальних послуг, однак Позивачем не зазначено і документально не підтверджено, на якій підставі ОСОБА_2 були припинені виплати. Відповідно до ч.7 ст. 82 ЦПК України, правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Посилання позивача на правові позиції, викладені у постанові Верховного суду України у справі №243/746/16-ц, суд вважає необґрунтованим, оскільки правовідносини у справі, що розглядалася у касаційній інстанції не тотожні спірним правовідносинам, що розглядаються наразі. Так, касаційним судом висловлена правова позиція стосовного правовідносин які виникли між потерпілим від нещасного випадку (Позивачем) і Фондом з приводу стягнення недоплаченої страхової виплати під час перебування на тимчасово непідконтрольній Україні території. Так, у постанові наголошено, що жодними законодавчими актами не передбачено здійснення страхових виплат потерпілим, які не перемістились із тимчасово окупованої території на підконтрольні органам державної влади території, тому вимоги про стягнення страхових виплат під час перебування потерпілого на непідконтрольній території України є необґрунтованими.

Щодо доводів апеляційної скарги, то вони висновків суду першої інстанції не спростовують. Справа, що розглядається, стосується правовідносин, які випливають зі спадкового права, а саме, визначення складу спадщини та визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, а тому застосовування правових позицій Верховного Суду України, викладених у постанові від 12 квітня 2017 року за аналогією, є неправильним. Окрім того, правові позиції, викладені у постанові ВСУ від 12 квітня 2017 року, на які посилається відповідач, не можуть застосовуватися до спірних правовідносин, оскільки за своїм змістом суперечать правовим позиціям, викладеним у постанові Верховного Суду від 20 вересня 2018 року по справі № 243/3505/16-ц, де вказано, зокрема, що жоден із законів не передбачає такої підстави для припинення соціальних виплат, як відсутність у особи її реєстрації як внутрішньо переміщеної. У вказаній постанові ВС наголошено, що підзаконні нормативні акти не регулюють питання щодо здійснення страхових виплат особам, які з районів проведення АТО до теперішнього часу не переселилися та продовжують проживати за своїм постійним місцем проживання на території, яка не контролюється органами державної влади. Ці підзаконні акти не є законом, тому не можуть звужувати чи скасовувати права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили. З огляду на зазначене, суд першої інстанції вірно дійшов до висновків про те, що позовні вимоги є необґрунтованими і такими, що задоволенню не підлягають.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно зазначено, що пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом. Відповідно до ч.2 ст.22 Конституції України, конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Відповідно до ст.24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками місця проживання. Жоден Закон України не містив і не містить такої підстави для припинення соціальних виплат, як відсутність у особи її реєстрації як внутрішньо переміщеної. Згідно з п.6 ч.1 ст.92 Конституції України, закріплено, що виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Колегія суддів вважає, що позивачем не спростована наявність за життя права ОСОБА_2 на отримання страхових виплат, а також не надано належних та допустимих доказів припинення Фондом цих виплат у період з 01.12.2014 року по 19.07.2016 року, відповідної постанови Фонду матеріали справи не містять.

Відповідно до підпункту в пункту 1 частини першої статті 21 Закону Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності (у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) у разі настання страхового випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я, виплачуючи йому, зокрема, щомісяця грошову суму в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку потерпілого.

Згідно зі статтею 28 вказаного Закону грошові суми, які відповідно до статті 21 цього Закону Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку, є страховими виплатами. Зазначені грошові суми складаються, зокрема, із страхової виплати втраченого заробітку (або відповідної його частини) залежно від ступеня втрати потерпілим професійної працездатності.

Статтею 40 Закону Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності передбачено, що страхові виплати потерпілому провадяться щомісячно в установлені Фондом дні на підставі постанови цього Фонду або рішення суду з дня втрати працездатності внаслідок нещасного випадку або з дати встановлення професійного захворювання. Страхові виплати провадяться протягом строку, на який встановлено втрату працездатності у зв`язку із страховим випадком. Страхові виплати провадяться протягом строку, встановленого МСЕК або ЛКК.

Статтею 47 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" передбачено, що належні суми страхових виплат, що з вини Фонду не були своєчасно виплачені особам, які мають на них право, у разі смерті цих осіб виплачуються членам їхніх сімей, а в разі їх відсутності - включаються до складу спадщини.

Статтею 46 Закону України Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування передбачено припинення страхових виплат: 1) на весь час проживання потерпілого за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 2) на весь час, протягом якого потерпілий перебуває на державному утриманні, за умови, що частка виплати, яка перевищує вартість такого утримання, надається особам, які перебувають на утриманні потерпілого; 3) якщо з`ясувалося, що виплати призначено на підставі документів, які містять неправдиві відомості. Сума витрат на страхові виплати, отримані застрахованим, стягується в судовому порядку; 4) якщо страховий випадок настав внаслідок навмисного наміру заподіяння собі травми; 5) якщо потерпілий ухиляється від медичної чи професійної реабілітації або не виконує правил, пов`язаних з установленням чи переглядом обставин страхового випадку, або порушує правила поведінки та встановлений для нього режим, що перешкоджає одужанню; 6) в інших випадках, передбачених законодавством. Колегія суддів не приймає до уваги і довід апеляційної скарги про те, що відділення, яке провадило виплату страхових виплат спадкодавцю ОСОБА_2 не перемістилося з тимчасово неконтрольованої на контрольовану територію України, оскільки такої підстави для припинення страхових виплат Законом України Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування не передбачено.

Статтею 2 Закону України від 18 січня 2018 року №2268-VIII Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях (далі - Закон № 2268-VIII) передбачено, що за фізичними особами незалежно від перебування їх на обліку як внутрішньо переміщених осіб чи від набуття ними спеціального правового статусу та за юридичними особами зберігається право власності, інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, якщо таке майно набуте відповідно до законів України. Цей закон не передбачає жодних обмежень інших прав таких осіб, які вони можуть реалізувати на території України. Це знаходить своє підтвердження і в п. 2ст. 4 цього Закону, де зазначено, що цілями державної політики є, зокрема,захист прав, свобод і законних інтересів фізичних та юридичних осіб; та п. п. 1, 3, 4 статті 6 вказаного Закону, де вказано, що основними напрямами захисту прав і свобод цивільного населення на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях є: захист основоположних політичних і громадянських прав і свобод людини; сприяння забезпеченню відновлення порушених матеріальних прав; сприяння забезпеченню соціально-економічних, екологічних та культурних потреб. Ненадання особою, яка не є внутрішньо-переміщеною особою, довідки про взяття її на облік як особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення АТО, не є підставою для невиплати страхових виплат та не є підставою для втручання у право власності на страхові виплати, які були раніше призначені. Відповідно до п.25 рішення ЄСПЛ у справі Суханов та Ільченко проти України зазначено, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності.

На підставі викладеного, колегія суддів судової палати, вважає, що неотримані суми страхових виплат, які належали померлому входять до складу спадщини і позивач, як спадкоємець померлого, має право на їх отримання в порядку спадкування. Висновок суду першої інстанції в цій частині правильний і відповідає вимогам закону.

Позивачем не спростовано право відповідача на спадщину, що залишилась після смерті ОСОБА_2

Щодо реєстрів потерпілих від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, на які посилається скаржник, то колегія суддів вважає, що Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у своїй довідці від 16.06.2017 за № 02/1209, наданій на запит приватному нотаріусу Біловодської державної нотаріальної контори Анохіну О.О., підтвердив необхідність донарахування Фондом потерпілому ОСОБА_2 щомісячних страхових виплат з 01.12.2014 року по 19.07.2016 року (включно) та доплати по перерахунку щомісячних страхових виплат з 01.03.2014 року на суму 42 157, 95 грн. (а.с.10). Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не дають підстав вважати неправильним застосування судом норм матеріального права. Також колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що ухвалюючи рішення суд першої інстанції вийшов за межі заявлених позовних вимог, чим порушив норми процесуального права. Встановлення судом першої інстанції обставин щодо припинення щомісячних страхових виплат ОСОБА_2 свідчить про виконання судом вимог щодо ухвалення рішення на підставі повного і всебічного з`ясування обставин, що мають значення для справи (ч.5 ст.263 ЦПК). Також, відповідно до п.2 ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд має право вирішити питання, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження. Колегія суддів вважає, що вирішуючи даний спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив і оцінив обставини по справі та надані сторонами, в їх сукупності, всі докази та правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Відповідно до вимог ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. За таких обставин, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не є суттєвими і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганської області залишити без задоволення.

Рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 01 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 09 вересня 2019 року.

Головуючий

Судді