Постанова

Іменем України

03 липня 2019 року

м. Київ

справа № 152/28/16-ц

провадження № 61-13440 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Кривцової Г. В., Лідовця Р. А.,

Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - Київський національний лінгвістичний університет;

відповідач - ОСОБА_1 ;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шаргородського районного

суду Вінницької області у складі судді Соколовської Т. О. від 17 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області у складі колегії суддів: Войтка Ю. Б., Міхасішина І. В., Стадника І. М., від 31 травня 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України

у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2016 року Київський національний лінгвістичний університет (далі - Університет) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за невиконання умов угоди.

Позовна заява мотивована тим, що 04 жовтня 2010 року ОСОБА_1

був зарахований до аспірантури Університету за державним контрактом

з відривом від виробництва, терміном на три роки, з 11 жовтня 2010 року

по 11 жовтня 2013 року. 11 жовтня 2010 року між ОСОБА_1 та Університетом було укладено угоду про підготовку аспіранта, за умовами якої Університет зобов`язувався надати якісну підготовку аспіранта згідно

з програмами, затвердженими Міністерством освіти і науки України,

вченою радою Університету, індивідуально науково-навчальною програмою підготовки аспіранта, та виплачувати аспіранту державну стипендію за умови фінансування за рахунок коштів державного бюджету України. Проте, ОСОБА_1 прийняті на себе угодою зобов`язання не виконував, у зв`язку із чим 24 грудня 2012 року був відрахований з аспірантури Університету за невиконання індивідуального плану роботи аспіранта. За час навчання

в аспірантурі за період з 11 жовтня 2010 року по 23 грудня 2012 року

ОСОБА_1 отримав стипендію у розмірі 50 603 грн 77 коп., які

у добровільному порядку не повертає.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд стягнути ОСОБА_1

на користь Університету 50 603 грн 77 коп., які останній зобов'язаний повернути за невиконання умов угоди.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 17 березня 2016 року позов Університету задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Університету 50 603 грн 77 коп. з подальшим перерахуванням коштів до державного бюджету України. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що

ОСОБА_1 , будучи відрахованим з аспірантури за невиконання індивідуального плану, у порушення умов угоди, укладеної між ним та Університетом, та положень статей 526, 610 ЦК України не відшкодував позивачу витрати, пов`язані з навчанням.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 31 травня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, а рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 17 березня 2016 року залишено без змін.

Погоджуючись із висновком районного суду, апеляційний суд також зазначив, що відповідач порушив умови укладеної між ним та позивачем угоди, не виконав взяті на себе зобов`язання, а тому повинен відшкодувати витрати, пов`язані із його навчанням в аспірантурі. При цьому отримана відповідачем стипендія не є безпідставно набутим майном, що не підлягає поверненню, так як її виплата, а також її відшкодування у разі порушення зобов`язань, передбачені умовами укладеної між сторонами угоди.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у червні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати, а провадження у справі закрити.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 червня 2016 року відкрито касаційне провадження у вищевказаній справі та витребувано її матеріали з Шаргородського районного суду Вінницької області.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 грудня 2016 року справу за позовом Університету до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості призначено до судового розгляду.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

У червні 2019 року згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано судді-доповідачу.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суди вийшли за межі позивних вимог, оскільки стягнули не лише стипендію, яка складає

48 603 грн 77 коп., а й премію у розмірі 2 тис. грн, яка поверненню не підлягає. При цьому вказана премія не була закладена у кошторис, який судом не досліджувався, а згідно з умовами угоди відрахований аспірант відшкодовує вартість навчання згідно кошторису. Крім того, виплачене йому стипендія не підлягає поверненню в силу положень статті 1215 ЦК України, оскільки її виплата була направлена на забезпечення його існування, а не на власне збагачення. Також суди не звернули уваги на те, що позивач пропустив передбачений законом строк позовної давності.

Доводи особи, яка подала заперечення на касаційну скаргу

У вересні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшло заперечення Університету на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому зазначено, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, а доводи касаційної скарги - безпідставними. Підписуючи угоду, відповідач ознайомився з її умовами,

у тому числі щодо відшкодування витрат на навчання у разі неналежного виконання умов цієї угоди. ОСОБА_1 порушив умови угоди, не виконав індивідуальний план роботи аспіранта, не відвідував заняття аспірантів та засідання кафедри, не з'явився на атестацію. Разом з тим, аспірант

ОСОБА_1 отримував державну стипендію, що підтверджується наказами аспірантури Університету та довідками бухгалтерії Університету про доходи, яка за період з 11 жовтня 2010 року по 23 грудня 2012 року становить 50 603 грн 77 коп., яка підлягає поверненню для подальшого зарахування до державного бюджету України.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

06 вересня 2009 року ОСОБА_1 звернувся до ректора Університету

із заявою про допуск його до участі у конкурсі випускників аспірантури

з відривом від виробництва для навчання з жовтня 2010 року

за спеціальністю «германські мови» за державним замовленням, згідно

з типовою угодою. Цією заявою ОСОБА_1 також підтвердив, що з Положенням про підготовку наукових кадрів, Правилами внутрішнього розпорядку та обов`язками аспіранта ознайомлений і зобов`язується їх виконувати (а. с.11).

Наказом ректора Університету від 04 жовтня 2010 року № 102-а

ОСОБА_1 був зарахований до аспірантури Університету за державним контрактом з відривом від виробництва, терміном на три роки, з 11 жовтня 2010 року на кафедру німецької філософії за спеціальністю «германські мови» (а. с.12-15).

11 жовтня 2010 року між Університетом та ОСОБА_1 було укладено угоду про підготовку аспіранта за рахунок державного замовлення № 152

(а. с.15).

Зазначена угода між сторонами не розривалася та недійсною не визнавалася.

Відповідно до п.п. 2.1., 2.5. угоди Університет зобов`язувався здійснити якісну підготовку аспіранта згідно з програмами, затвердженими Міністерством освіти і науки України, вченою радою Університету, індивідуально науково-навчальною програмою підготовки аспіранта та виплачувати аспіранту державну стипендію за умови фінансування за рахунок коштів державного бюджету України.

У разі, якщо аспірант не виконує індивідуальний план навчання, грубо порушує Правила внутрішнього розпорядку, а також за здійснення протиправних дій Університет зобов`язаний розірвати угоду та відрахувати аспіранта з університету (п. 2.6 угоди).

Відповідач в свою чергу зобов`язувався дотримуватись вимог Положення про підготовку науково-педагогічних та наукових кадрів, Статуту Університету, Правил внутрішнього розпорядку університету, повністю виконати індивідуальний план роботи над дисертацією, скласти, враховуючи профіль підготовки, додаткові заліки з дисциплін, затверджених вченою радою, оволодіти методологією проведення наукового дослідження, пройти педагогічну практику та у встановлений термін захистити дисертацію (п.п. 3.1, 3.4, 3.6 угоди).

Аспірант ОСОБА_1 також зобов`язувався відпрацювати не менше трьох років в Університеті за контрактом на запропонованій адміністрацією посаді, враховуючи отриману кваліфікацію (п. 3.7 угоди).

Університет виконав свої зобов`язання згідно з програмами про підготовку аспіранта та виплатив аспіранту ОСОБА_1 відповідно до п. 2.5 угоди

за період навчання з 11 листопада 2010 року по 23 грудня 2012 року - 50 603 грн 77 коп.

Вказані обставини не заперечуються ОСОБА_1 і підтверджуються наказами ректора Університету від 27 жовтня 2010 року № 123-а,

від 09 грудня 2010 року № 146-а, від 20 січня 2011 року № 1-а, від 14 квітня 2011 року № 30-а, від 07 червня 2011 року № 55-а, від 15 вересня 2011 року № 100-а, від 22 вересня 2011 року № 103-а, від 24 жовтня 2011 року № 127-а (а. с. 16-46) та довідками про нараховану та виплачену стипендію № 128, 129, 130 від 09 серпня 2013 року (а. с. 49-51).

03 грудня 2012 року завідувач кафедри німецької філософії доповідною запискою з пропозицією відрахувати ОСОБА_1 з аспірантури за невиконання плану роботи над дисертацією, повідомив ректора Університета, що аспірант третього року навчання ОСОБА_1 не виконує плану роботи над дисертаційним дослідженням, з червня 2016 року не з`являється у відділі аспірантури, відсутній у гуртожитку, не відвідав жодного засідання кафедри у 2012-2013 навчальних роках (а. с. 47).

24 грудня 2012 року Вчена рада Університету прийняла рішення про відрахування з аспірантури ОСОБА_1 , аспіранта третього року навчання кафедри німецької філософії, за невиконання індивідуального плану аспіранта з умовою відшкодування витрат, пов`язаних з навчанням, в установленому законом порядку (а. с. 52).

Наказом ректора Університету від 24 грудня 2012 року № 151-а

ОСОБА_1 був відрахований з аспірантури університету з 24 грудня

2012 року за невиконання індивідуального плану роботи аспіранта (а. с. 48).

Відповідно до п. 3.8. угоди у разі відмови після закінчення аспірантури приступити до запропонованої роботи за фахом без поважних причин, а також відрахування з аспірантури на підставі п. 2.6 цієї угоди та за власним бажанням, аспірант зобов`язується відшкодувати університету витрати, пов`язані з навчанням в установленому законом порядку.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до загальних умов виконання зобов`язання, встановлених частиною першою статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов і вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною першої статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За змістом статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Судами встановлено, що 11 жовтня 2010 року між Університетом та ОСОБА_1 було укладено угоду про підготовку аспіранта за рахунок державного замовлення № 152.

Зазначена угода між сторонами не розривалася та недійсною судами не визнавалася.

Відповідно до п.п. 2.1., 2.5. угоди Університет зобов`язувався здійснити якісну підготовку аспіранта згідно з програмами, затвердженими Міністерством освіти і науки України, вченою радою Університету, індивідуально науково-навчальною програмою підготовки аспіранта та виплачувати аспіранту державну стипендію за умови фінансування за рахунок коштів державного бюджету України.

У разі, якщо аспірант не виконує індивідуальний план навчання, грубо порушує Правила внутрішнього розпорядку, а також за здійснення протиправних дій Університет зобов`язаний розірвати угоду та відрахувати аспіранта з університету (п. 2.6 угоди).

Наказом ректора Університету від 24 грудня 2012 року № 151-а

ОСОБА_1 був відрахований з аспірантури університету з 24 грудня

2012 року за невиконання індивідуального плану роботи аспіранта.

Таким чином, суди попередніх інстанцій, з`ясувавши, що відповідач всупереч укладеній між сторонами угоді про підготовку аспіранта за рахунок державного замовлення не виконав індивідуального плану без поважних причин, у результаті чого останнього відраховано з аспірантури Університету, рішень позивача, яким вирішено питання про відрахування його з аспірантури в установленому порядку не оскаржив, дійшли правильного висновку, що з ОСОБА_1 на користь позивача підлягає стягненню вартість навчання згідно з умовами укладеної між сторонами угоди від 11 жовтня 2010 року в розмірі, заявленому та розрахованому позивачем (а. с. 49-51), і який відповідачем не спростовано.

Зазначене відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 29 травня 2019 року у справі № 755/7554/18-ц, провадження № 14-135цс19.

Згідно з частиною четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Доводи касаційної скарги про те, що виплачена ОСОБА_1 стипендія не підлягає поверненню в силу положень статті 1215 ЦК України безпідставні, так як положення цієї статті ЦК України на правовідносини, які виникли між сторонами, не поширюються. При цьому отримана відповідачем стипендія не є безпідставно набутим майном, що не підлягає поверненню, так як її виплата, а також її відшкодування у разі порушення зобов`язань, передбачені умовами укладеної між сторонами угоди.

Посилання ОСОБА_1 на неврахування судами строку позовної давності також не заслуговують на увагу, оскільки відповідач у суді першої інстанції клопотання про застосування строку позовної давності не заявляв, а згідно з частиною третьою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність оскаржуваних судових рішень не впливають, а в основному направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Враховуючи вищевикладені вимоги законодавства та обставини справи

в їх сукупності, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 17 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 31 травня

2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Г. В. Кривцова

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк