ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3519/19 Справа № 202/4016/18 Суддя у 1-й інстанції - Слюсар Л. П. Суддя у 2-й інстанції - Деркач Н. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі: головуючого - Деркач Н.М.

суддів - Макарова М.О., Ткаченко І.Ю.

при секретарі - Лященко С.Г.

розглянула в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 грудня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального закладу "Обласний шкірно-венерологічний диспансер" про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до КЗ "Обласний шкірно-венерологічний диспансер" про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування своїх вимог посилалась на те, що працює з 1993 року лікарем в КЗ «Обласний шкірно-венерологічний диспансер». З 28 січня 2008 року по 03 січня 2018 року працювала лікарем дерматовенерологом поліклінічного відділення, розташованого за адресою: м. Дніпро, пров. Фестивальний, буд. 1А. 02 листопада 2017 року позивач отримала повідомлення від керівництва закладу, що у зв'язку із припиненням договору оренди приміщення, в якому вона працювала останні десять років, її буде переміщено на інше робоче місце в межах спеціальності, кваліфікації та посади в приміщення поліклініки, розташоване за адресою: м. Дніпро, вул. 20-річчя Перемоги. Того ж дня позивач повідомила керівництво лікарні, що запропоноване місце роботи їй не підходить, та не надала згоди на переміщення, шляхом подання письмової заяви, обґрунтовуючи тим, що вона є інвалідом ІІІ групи по опорно-руховому апарату з дитинства і добиратись до нового місця роботи фізично не спроможна, адже це призведе до погіршення стану здоров'я, внаслідок чого позивач може залишитись непрацездатним інвалідом. 21 грудня 2017 керівництвом лікарні було видано наказ про переміщення лікаря дерматовенеролога ОСОБА_1 на інше робоче місце в КЗ «Дніпровське ТМО №12» ДОР, за адресою: м. Дніпро, вул. 20-річчя Перемоги. Даний наказ позивач отримала 26 грудня 2017 року, та того ж дня повідомила керівництво лікарні, що запропоноване місце роботи їй не підходить та згоду на переміщення нею надано не було. Після цього позивач продовжила працювати на підприємстві до 03 січня 2018 року. З 03 січня 2018 року по 02 квітня 2018 року позивач перебувала на лікарняних та у щорічних чергових відпустках, а тому була відсутньою на робочому місці. 02 квітня 2018 року позивач вийшла на роботу за адресою: м. Дніпро, вул. Байкальська, 9-а, проте керівник підприємства відмовився пускати її на робоче місце, зазначивши, що позивач має працювати в КЗ «Дніпровське ТМО №12» ДОР, за адресою: м. Дніпро, вул. 20-річчя Перемоги, куди її було переміщено наказом від 21 грудня 2017 року. Того ж дня позивач звернулась до керівництва підприємства із заявою про неможливість працювати за місцем переведення. В той день, позивач також звернулась до Голови Профспілкового комітету ОШВД з письмовою заявою про захист своїх прав від 02 квітня 2018 року. Засідання профспілкового комітету відбулось 19 квітня 2018 року, але висновку профспілковий комітет позивачу не надав до теперішнього часу. 12 квітня 2018 року позивач знову звернулась до керівництва лікарні з проханням надати їй місце в приміщенні ОШВД на вул. Байкальській, 9-а, проте їй було знову відмовлено. Наказом №48-к від 24 квітня 2018 року позивач була звільнена з посади за прогули без поважних причин, згідно з п. 4 ст. 40 КЗпП. З 02 квітня 2018 року по 26 червня 2018 року позивач неодноразово зверталась до в.о. головного лікаря ОСОБА_3 з вимогою надати їй робоче місце в підрозділі, де вона має працювати згідно з штатним розкладом у поліклінічному відділенні на вул. Байкальській, 9-а, які були проігноровані, в результаті чого примусив позивача до вимушених прогулів. Вважає, що наказ про переміщення є фактично переведенням позивача, оскільки різниця у відстані між колишнім місцем роботи та новим в середньому становить приблизно 25 кілометрів, тому вважає, що в такому переміщенні мають місце зміни істотних умов праці. Також, посилаючись на ст. ст. 47, 233, 235 КЗпП України, вважає, що відповідач зобов'язаний сплатити також грошові кошти за час вимушеного прогулу з 24 квітня 2018 року по 26 червня 2018 року, оскільки трудову книжку позивачем було отримано 26 червня 2018 року після письмового звернення.

Враховуючи викладене, просила суд визнати незаконним наказ про звільнення від 24 квітня 2018 року №48-к ОСОБА_1 з посади лікаря дерматовенеролога КЗ «Обласний шкірно-венерологічний диспансер»; поновити ОСОБА_1 на посаді лікаря дерматовенеролога поліклінічного відділення на 0,5 ставки КЗ «Обласний шкірно-венерологічний диспансер»; стягнути з КЗ «Обласний шкірно-венерологічний диспансер» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24 квітня 2018 року по день ухвалення судового рішення.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 грудня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з ч.1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки апеляційним судом у складі колегії суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.

З огляду на те, що згідно з частиною першою статті 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, така інформація оприлюднюється на офіційному веб-порталі судової влади України.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 відповідно до трудової книжки з 02.08.1993 року була прийнята на посаду лікаря-інтерна в Міський шкірно-венерологічний диспансер. У зв'язку з реорганізацією закладу з 01.02.2002 року Міський шкіро-венерологічний диспансер перейменовано в Комунальний заклад Міська лікарня №17 м. Дніпропетровськ. З 03.01.2012 року у зв'язку з реорганізацією Комунальний заклад Міська клінічна лікарня №17 перейменовано в Комунальний заклад «Дніпропетровська міська лікарня №17» Дніпропетровської міської ради. З 01.01.2013 року Комунальний заклад «Дніпропетровська міська лікарня №17» Дніпровської міської ради реорганізовано шляхом приєднання до Комунального закладу «Обласний шкірно-венерологічний диспансер». З 01.05.2013 року у зв'язку зі змінами штатного розпису ОСОБА_1 переведено на посаду лікаря дерматовенеролога поліклінічного відділення, а з 22.09.2016 року переведено на 0,5 ставки лікаря дерматовенеролога поліклінічного відділення. Робоче місце ОСОБА_1 було розташоване в центрі первинної медико-санітарної допомоги №9, за адресою: м. Дніпро, провулок Фестивальний, буд.№1, перший поверх, яке орендувалося згідно відповідного договору оренди. Згідно з актом приймання -передачі комунального нерухомого майна від 02.01.2018 року Комунальний заклад «Обласний шкірно-венерологічний диспансер» повернув приміщення, яке орендував.

Згідно з Довідкою МСЕК серії 10ААА №048727, ОСОБА_1 є інвалідом ІІІ групи безстроково з 01 листопада 2010 року.

Листом Комунального закладу «Дніпровський центр первинної медико-санітарної допомоги» від 05 вересня 2017 року №1188 головного лікаря КЗ «Обласний шкіро-венерологічний диспансер» проінформовано про те, що КЗ «Дніпровський центр первинної медико-санітарної допомоги» не надає згоди на переукладання договору №122-ДРА/17 від 10.05.2017 року за адресою: м. Дніпро, пров. Фестивальний 1, площа 14,3 кв.м., оскільки площа потрібна їм для власного використання, тому просять звільнити займану площу та підписати акт приймання-передачі комунального нерухомого майна.

31 жовтня 2017 року за №803 КЗ «Обласний шкірно-венерологічний диспансер» було направлено ОСОБА_1 листа відповідно до якого ОСОБА_1 було проінформовано, що у зв'язку із змінами в організації виробництва, а саме з закінченням договору оренди в Дніпровському центрі первинної медико-санітарної допомоги №9, розташованого за адресою: м. Дніпро, пров. Фестивальний, буд.№1, позивача буде переміщено на інше робоче місце в межах спеціальності, кваліфікації та посади, обумовлених трудовим договором на 0,5 ставки лікаря дерматовенеролога поліклінічного відділення за адресою: КЗ «Дніпровське ТМО №12» ДОР, м. Дніпро, вул. 20-річчя Перемоги, 1 поверх. ОСОБА_1 ознайомилася з даним листом.

Наказом КЗ «Обласний шкірно-венерологічний диспансер» №130-к від 21.12.2017 року про переміщення лікаря дерматовенеролога ОСОБА_1, у зв'язку зі змінами організації виробництва - закінчення терміну договору оренди в центрі первинної медико-санітарної допомоги №9, перемістити лікаря дерматовенеролога поліклінічного відділення ОСОБА_1 на інше робоче місцем КЗ «Дніпровське ТМО №12» ДОР, м. Дніпро, вул. 20-річчя Перемоги, 1 поверх. В межах спеціальності, кваліфікації та посади обумовлених трудовим договором - на 0,5 ставки лікаря дерматовенеролога поліклінічного відділення з 03.01.2018 року. Позивачка була ознайомлена з зазначеним наказом 21.12.2017 року, але не погодилась з таким переміщенням, про що свідчить запис на наказі № 130-к.

Питання законності переміщення позивача досліджувалось Головним управлінням держпраці у Дніпропетровській області, відповідно до листа №21-13-4/04 від 23 січня 2018 року, жодних порушень прав працівника не виявлено. Зазначено, що ОСОБА_1 було запропоновано переміщення, в межах одного підрозділу (в цій же місцевості, місто Дніпро), де була наявна штатна одиниця на інше робоче місце, з урахуванням вимог МСЕК. Робоче місце розташоване в КЗ « Дніпропетровське ТМО №12» за адресою: м. Дніпро, проспект 20 річчя Перемоги, буд.12, перший поверх.

Відповідно до графіка табеля виходу на роботу працівників поліклінічного відділення за березень 2018 року позначається неявка позивача з 02 квітня 2018 року з нез'ясованих причин.

Встановлено, що ОСОБА_1 з урахуванням щорічної відпустки та лікарняних мала вийти на роботу 02.04.2018 року, однак на своє робоче місце вона не вийшла, а прибула до поліклінічного диспансеру, за адресою: Дніпро, вул. Байкальська, буд. 9-а, де залишила заяву. Співробітники КЗ «Обласний шкірно-венерологічний диспансер» повідомили ОСОБА_1 про необхідність виходу на її робоче місце, про що було складено акт від 02.04.2018 року. Однак ОСОБА_1 на роботу не з'явилася.

Згідно з рапортом завідуючого поліклініки від 03.04.2018 року ОСОБА_1 була відсутня на роботі 03.04.2018 року.

З метою з'ясування причин відсутності на робочому місці ОСОБА_1 було надіслано лист від 03.04.2018 року за №214, в якому відповідач просив надати пояснення відсутності на робочому місці. Вказаний лист було отримано ОСОБА_1 10.04.2018 року, про що свідчить відповідний підпис на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення, однак пояснень нею надано не було.

На заяву ОСОБА_1 від 02.04.2018 року було направлено відповідь листом від 10.04.2018 року №225, який нею отриманий 18.04.2018 року, що підтверджується її підписом на «рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення».

Питання звільнення ОСОБА_1 розглядалося профспілковою організацією. Відповідно до виписки з протоколу №9 від 23.04.2018 року вирішено надати згоду на звільнення ОСОБА_1 на підставі п.4 ст.40 КЗпП України.

Відповідно до наказу №48-к від 24.04.2018 року ОСОБА_1 звільнено з займаної посади за прогул без поважних причин згідно з п.4 ст.40 КЗпП України.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції правильно виходив з того, що позивача - лікаря дерматовенеролога було переміщено на підставі ч. 2 ст. 32 КЗпП України з Дніпровського центру первинної медико-санітарної допомоги №9, розташованого за адресою: м. Дніпро, пров. Фестивальний, 1, на інше робоче місце поліклінічного відділення за адресою: КЗ «Дніпровське ТМО №12» ДОР, м. Дніпро, вул. 20-річчя Перемоги в межах посади, обумовленої трудовим договором, із збереженням істотних та усіх інших умов праці, що повністю відповідає правовій нормі ч. 2 ст. 32 КЗпП України, та не потребує згоди працівника.

Більш того, вимоги щодо визнання незаконним наказу Головного лікаря КЗ «Обласний шкірно-венерологічний диспансер» № 130-к від 21 грудня 2017 року про переміщення позивачем не заявлені.

Також суд дійшов вірного висновку про те, що позивачку звільнено відповідно до норм чинного законодавства, оскільки вона з 02.04.2018 року без поважних причин не виходила на роботу, що підтверджується матеріалами справи, а тому суд не вбачав законних підстав для визнання незаконним наказу про звільнення та поновлення її на посаді лікаря дерматовенеролога.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що вона є інвалідом ІІІ групи з опорно-рухового апарату, що не дозволяє їй їздити до нового робочого місця, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки законність переміщення позивача дійсно досліджувалось Головним управлінням держпраці у Дніпропетровській області, відповідно до листа №21-13-4/04 від 23 січня 2018 року. Жодних порушень прав працівника не виявлено. Зазначено, що ОСОБА_1 було запропоновано переміщення, в межах одного підрозділу (в цій же місцевості, місто Дніпро), де була наявна штатна одиниця на інше робоче місце, з урахуванням вимог МСЕК.

Переміщення є законним, якщо згідно зі ст.ст. 21, 31, 32 КЗпП України воно буде проводиться в межах умов трудового договору і не передбачає істотних його змін. Виходячи зі змісту цих норм, істотними умовами праці є система та розмір оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інші умови, які за умовами трудового договору слід вважати істотними.

Поняття «переміщення» визначено в частині другій статті 32 КЗпП України. Згідно з цією нормою не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій самій місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором.

У разі переміщення трудова функція, найменування посади та робоче місце, на відміну від переведення, не змінюються. Змінюється лише робоче місце, структурний підрозділ (відділ), доручається робота на іншому механізмі чи агрегаті. Переміщення не потребує згоди працівника. Роботодавець не має права переміщати працівника на роботу, протипоказану йому за станом здоров'я, що узгоджується з правовою позицією, що викладена у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року № 9 (зі змінами та доповненнями) та постанові Верховного Суду України у справі № 6-1178цс15 від 16.12.2015 року, переміщення не може бути безмотивним, не обумовленим інтересами виробництва.

Таким чином, вимоги закону щодо переміщення працівника на інше робоче місце відповідачем порушені не були, переміщення було мотивованим та обумовленим інтересами виробництва. Роботодавцем при переміщенні працівника було враховано факт наявності у нього інвалідності, однак остання не надала суду доказів, що переміщення на інше робоче місце, яке не передбачає істотних змін трудового договору протипоказане їй за станом здоров'я.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого суду, зводяться до переоцінки доказів і незгоди із висновками суду щодо обставин справи.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що з'ясувавши в достатньо повному об'ємі права та обов'язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Судові витрати понесені сторонами в зв'язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, ч.ч.3-6 ст.147 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 грудня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Судді: Н.М. Деркач

М.О. Макаров

І.Ю. Ткаченко