Постанова

Іменем України

23 січня 2019 року

м. Київ

справа № 447/218/13-ц

провадження № 61-40488св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - ОСОБА_2

відповідач - ОСОБА_3,

представник відповідача - ОСОБА_4,

третя особа - відділ державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського районного управління юстиції Львівської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_4, на постанову Апеляційного суду Львівської області від 05 червня 2018 року у складі колегії суддів: Мікуш Ю. Р., Павлишина О. Ф., Приколоти Т. І.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2013 року ОСОБА_1звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа - відділ державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського районного управління юстиції Львівської області, про виключення запису як батька з актових записів про народження дітей.

Позовна заява мотивована тим, що сторони зареєстрували шлюб 12 січня 1996 року. За час шлюбу народилося троє дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3. Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 23 лютого 2012 року шлюб між ними розірвано. Він сплачує аліменти на утримання неповнолітніх дітей. Проте, йому стало відомо, що він не є біологічним батьком цих дітей. Відповідач неодноразово стверджувала це у колі своїх знайомих. Вказував, що відповідач тривалий час перебувала в Італії.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд виключити запис про нього як батька з актових записів про народження: ОСОБА_5 від 23 серпня 1996 року №147, ОСОБА_6 від 11 травня 1999 року № 4, ОСОБА_7 від 21 грудня 2007 року №195.

Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 03 жовтня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 24 квітня 2015 року, позов ОСОБА_1 задоволено.

Виключено запис про ОСОБА_1 як батька з актових записів про народження: ОСОБА_5 від 23 серпня 1996 року № 147, ОСОБА_6 від 11 травня 1999 року № 4, ОСОБА_7 від 21 грудня 2007 року № 195.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляд цивільних і кримінальних справ від 02 грудня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково.

Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 03 жовтня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 24 квітня 2015 року скасовано. Справу передано до суду першої інстанції на новий розгляд.

Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 15 листопада 2017 року у складі судді Бачуна О. І. у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що записи про батька виключено з актових записів про народження дітей на підставі рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 03 жовтня 2013 року, яке у подальшому було скасовано, але позивач не надав доказів того, що його було повторно включено в актові записи батьком дітей, тому відсутній предмет спору.

Постановою Апеляційного суду Львівської області від 05 червня 2018 рокуапеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 15 листопада 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким його позов задоволено.

Виключено записи про батька ОСОБА_1 як батька дітей:

ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, з актового запису № 147 від 23 серпня 1996 року, вчиненого відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського району Львівської області у книзі записів актів громадянського стану про народження;

ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, з актового запису № 4 від 11 травня 1999 року, вчиненого відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського району Львівської області у книзі записів актів громадянського стану про народження;

ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, з актового запису № 195 від 21 грудня 2007 року, вчиненого відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського районного управління юстиції Львівської області в Книзі реєстрації народжень.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що вирішальним доказом у справі, у сукупності з іншими доказами та кожним окремо, є висновки судово-медичної генетичної та судово-медичної молекулярно-генетичної експертиз, яким суд мав дати оцінку, як одному із доказів. Так як ОСОБА_3 неодноразово, тривалий час ухилялася від проведення вказаних експертиз у різних експертних установах, внаслідок чого затягувався розгляд справи, а висновок експерта мав суттєве значення при вирішенні спору, суд, застосувавши положення статті 109 ЦПК України, згідно яким у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні, розцінив поведінку відповідача умисною з метою перешкодити суду встановити істину у справі, що є підставою для задоволення позову.

У липні 2018 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції та залишити у силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом не враховано правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 25 лютого 2015 року у справі № 6-20цс15 про те, що справи про визнання батьківства щодо дитини, яка народилася не раніше 01 січня 2004 року, суд має вирішувати відповідно до норм СК України, на підставі будь-яких доказів, що засвідчують походження дитини від певної особи й зібрані з дотримання норм цивільного процесуального законодавства.

Вважає, що апеляційний суд не визначився з нормами матеріального права, які мають застосовуватись у спірних правовідносинах, не врахував дати народження дітей, зокрема те, що ОСОБА_5 народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 року (актовий запис від 23 серпня 1996 року за № 147), ОСОБА_6 народилася ІНФОРМАЦІЯ_5 року (актовий запис від 11 травня 1999 року № 4). Тобто, до вимог позивача щодо виключення з актових записів цих дітей відомостей про його батьківство підлягають застосуванню норми статті 56 КпШС України, з урахуванням встановленого цією нормою строку позовної давності, який є присічним. Посилається, що до вимог позивача щодо оспорення його батьківства стосовно ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, мають застосовуватись положення СК України, зокрема стаття 136, яка забороняє таке оспорення після досягнення дитиною повноліття та не обмежує вимоги чоловіка про виключення запису про нього, як батька, з актового запису про народження дитини строком позовної давності.

Зазначає, що апеляційним судом не враховано, що питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень статті 212 ЦПК України 2004 року, згідно з якою жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення.

Посилається на те, що ОСОБА_1 мав злочинний зговір з працівниками експертних установ з метою фальшування доказів. Вважає, що насправді ОСОБА_1 не був готовий та не мав наміру здійснювати оплату за експертне дослідження. Вказує, що сторона відповідача не заперечувала проти призначення судової експертизи для визначення батьківства позивача у м. Києві, проте судом це було проігноровано.

Відзив на касаційну скаргу позивач до суду не подав.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом встановлено, що шлюб між ОСОБА_1і ОСОБА_3 зареєстровано 12 січня 1996 року та розірвано на підставі рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 23 лютого 2012 року.

При реєстрації народження за час шлюбу сторін дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 (актовий запис від 23 серпня 1996 року № 147), ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 (актовий запис від 11 травня 1999 року № 4) та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3 (актовий запис від 21 грудня 2007 року № 195) позивача - ОСОБА_1 було записано у графі «батько».

З метою повного, об'єктивного та всебічного з'ясування обставин справи щодо походження дітей від позивача, суд першої інстанції тричі (04 лютого 2013 року, 03 квітня 2013 року та 20 червня 2013 року) постановляв ухвали про призначення судово-медичної генетичної експертизи (том 1, а. с. 28, 92, 130), проведення якої доручав Науково-дослідному експертно-криміналістичному центру при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, однак зазначені ухвали експертна установа повертала без виконання, оскільки відповідач із дітьми не з'являлися для відбору біологічного матеріалу, що підтверджується листами: від 02 березня 2013 року (том 1 а. с. 50), від 30 квітня 2013 року (том 1, а. с. 103) та від 25 липня 2013 року (том 1, а. с.143). При цьому позивач кожен раз з'являвся до експертної установи у встановлений час.

Крім того, судом апеляційної інстанції призначалися у справі судово-медична генетична експертиза та судово-медична молекулярно-генетична експертиза, однак вищезазначені експертизи не були проведені через нез'явлення відповідача ОСОБА_3 в експертні установи разом із дітьми (том 1, а. с. 262; том 2, а. с. 9, 103-104, 183).

Відповідно до статті 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Аналогічні норми містилися й у статті 146 ЦПК України 2004 року.

Скасовуючи рішення районного суду та задовольняючи позов ОСОБА_1, апеляційний суд, вказавши, що вирішальним доказом у справі, у сукупності з іншими доказами та кожним окремо, є висновок експерта, якому суд мав дати оцінку, як одному із доказів, встановивши, що ОСОБА_3 неодноразово ухилялася від проведення експертизи у різних експертних установах, внаслідок чого затягувався розгляд справи, а висновок експерта мав суттєве значення для вирішенні спору, суд розцінив поведінку відповідача умисною з метою перешкодити суду встановити істину у справі, що стало підставою для задоволення позову.

При цьому, апеляційний суд вказав, що питання оспорювання батьківства у позивача стало актуальним у 2012 році після розірвання шлюбу, коли відповідач - ОСОБА_3 у колі родини та знайомих визнала, що ОСОБА_1 не є батьком дітей. За таких обставин суд дійшов висновку, що саме з цього часу у позивача виникли сумніви щодо його батьківства, а тому строк звернення до суду із позовними вимогами щодо дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, не пропущений.

Проте з такими висновками апеляційного суду повністю погодитися не можна.

Апеляційний суд правильно вказав, що спір щодо дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, повинен вирішуватися згідно з нормами КпШС України, а щодо ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3 - на підставі норм СК України, врахувавши правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 25 лютого 2015 року у справі № 6-20цс15.

Проте, правильно визначившись із законом, який підлягає застосуванню до спірних правовідносин, апеляційний суд неправильно застосував норми КЗпШС України, що потягло порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 58 Конституції України визначено дію законів та інших нормативно-правових актів у часі, а тому норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності.

Ці права й обов'язки визначаються на підставах, передбачених СК України.

Відповідно до частини першої статті 56 КпШС України особа, записана як батько дитини у Книзі реєстрації народжень, або особа, яка фактично є батьком дитини, у разі смерті матері або позбавлення її батьківських прав має право оспорити вчинений запис протягом року з того часу, коли їй стало відомо або повинно було стати відомо про цей запис.

Вказаною нормою права було визначено, що особа може оспорити своє батьківство виключно протягом року з того часу, коли їй стало відомо про вчинення запису про батьківство. Тобто строк у один рік є присічним та не підлягає поновленню.

Ураховуючи, що актові записи про народження дітей: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 були проведені з відома позивача у 1996 та 1999 роках, відповідно, тому спірні правовідносини щодо названих дітей регулюються нормами КпШС України, який був чинним на той час.

У зв'язку з викладеним передчасним є висновок апеляційного суду про інше обчислення строку пред'явлення позову до суду в цій частині.

Крім того, вказуючи, що ОСОБА_3 ухиляється від проведення судових експертиз для визначення батьківства позивача та беручи до уваги положення статті 109 ЦПК України (статті 146 ЦПК України 2004 року), апеляційний суд не достатньо врахував доводів сторони відповідача про те, що вони мають сумніви щодо неупередженості експертних установ у м. Львові та не заперечують щодо проведення експертизи у м. Києві.

Таким доводам відповідача апеляційний суд оцінки не надав, а кожен аргумент учасника процесу має бути мотивований (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, стаття 89 ЦПК України).

При цьому апеляційний суд не надав належної правової оцінки й тому, що ухвалою Миколаївського районного суду Львівської області від 19 серпня 2016 року клопотання представника позивача - ОСОБА_2 було задоволено та призначено у справі судову молекулярно-генетичну експертизу, проведення якої було доручено Київському обласному науково-дослідному експертно-криміналістичному центру Міністерства внутрішніх справ України, який знаходиться за адресою: 04071, м. Київ, вул. Воздвиженьска, 2, яку не було проведено у зв'язку із несплатою позивачем судових витрат, пов'язаних із розглядом судової справи та прийняття рішення відповідно до статті 24 ЦПК України (том 3, а. с. 159, 180).

Тобто, вказану судову експертизу не було проведено саме з вини позивача і відповідач не заперечував проведення експертизи у м. Києві, що підтверджує його сумнів у тому, що позивач, з певних причин, хоче проведення експертизи лише у м. Львові.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Також, апеляційним судом не було перевірено достатньо аргументованих доводів представника відповідача та не надано їм належної правової оцінки про те, що ОСОБА_1 й не мав наміру оплачувати проведення призначених судових експертиз, так як, з'являючись до експертних установ, не мав при собі коштів, необхідних для проведення експертизи, експертизи завчасно не були оплачені, а протилежне не доведено належними та допустимими доказами.

Таким чином, апеляційний суд у порушення вимог статей 263-265, 382 ЦПК України не забезпечив повний та всебічний розгляд справи, зазначених обставин та вимог закону не врахував, не встановив усіх необхідних обставин, необхідних для правильного вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Оскільки суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанції, збирати нові докази та давати їм оцінку, розгляд справи апеляційним судом проведено не повно, то справу необхідно передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Постанову Апеляційного суду Львівської області від 05 червня 2018 рокускасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник Б. І. Гулько Є. В. Синельников С. Ф. Хопта Ю. В. Черняк