П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 лютого 2019 року м. Маріуполь

Єдиний унікальний номер 221/5009/18

Номер провадження 22-ц/804/701/19

Донецький апеляційний суд в складі суддів: Ткаченко Т.Б. (суддя-доповідач),

Кочегарової Л.М., Попової С.А.,

секретар - Герасимова Г.Є.

сторони:

позивач - ОСОБА_3

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця»

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця»

на рішення Волноваського районного суду Донецької області від 07 грудня 2018 року, у складі судді Чальцевої Т.В.,

у справі за позовом ОСОБА_3

до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця»,

про стягнення заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, одноразової грошової допомоги при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку,

В с т а н о в и в:

В липні 2018 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ПАТ «Українська залізниця» (далі - ПАТ «Укрзалізниця» або товариство), в якому просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість із заробітної плати, грошову компенсацію за невикористану відпустку, одноразову допомогу у розмірі середньомісячного заробітку, відповідно до положень ст. 44 КЗпП України у сумі 18 882 грн.10 коп. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 18 липня 2017 року по 26 липня 2018 року у сумі 84 898 грн. та по день фактичного розрахунку.

В мотивування позову зазначила, що з 05 вересня 2016 року була прийнята на посаду інженера у виробничий підрозділ «Донецьке будівельно-монтажне експлуатаційне управління структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця ПАТ «Українська залізниця». 17 липня 2017 року вона звільнена з роботи на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку із скороченням штату.

На день звільнення позивачу нарахована, але не виплачена заробітна з березня 2017 по 17 липня 2017 року, грошова компенсація за невикористану щорічну відпустку та одноразова вихідна допомога у розмірі одного середньомісячного заробітку, що в сумі дорівнює 18882 грн. 10 коп.

Рішенням Волноваського районного суду Донецької області від 07 грудня 2018 року позов ОСОБА_3 до ПАТ «Українська залізниця» про стягнення заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористану щорічну відпустку, одноразової грошової вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку задоволено.

Стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_3 з урахуванням вже здійсненого утримання прибуткового податку з громадян й інших обов'язкових платежів, заборгованість по заробітній платі за період з березня 2017 року по 17 липня 2017 року в розмірі 4386 грн. 51 коп., грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку та одноразову грошову вихідну допомогу у сумі 14495 грн. 59 коп., суму середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, за кожен день затримки, починаючи з 01 березня 2017 року по 06 грудня 2018 року в розмірі 108 506 грн.

Стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» судовий збір в дохід держави у розмірі 604 грн.

Допущено негайне виконання рішення в частині стягнення заборгованості по заробітній платі у межах платежу за один місяць у розмірі 2199 грн. 61 коп., з урахуванням вже здійсненого утримання прибуткового податку з громадян й інших обов'язкових платежів.

Не погоджуючись з даним рішенням, ПАТ «Українська залізниця» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, не повне з'ясування обставин, що мають значення для справи, просило скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що ПАТ «Українська залізниця», як нова юридична особа, утворене згідно із Законом України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування та постанови Кабінету Міністрів України від 25 червня 2014 року № 200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця».

У спірних правовідносинах Закон України від 02 вересня 2014 року № 1669-VІІ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» є спеціальним законом.

Через захоплення невідомими особами адміністративної будівлі та виробничих об'єктів відповідача, зокрема у м. Донецьк, Ясинувата, у відповідача з 20 березня 2017 року відсутній доступ до документації підприємства (кадрової, первинної, технічної, договірної, податкової, архівної та іншої), до комп'ютерних баз та втрачено контроль над господарською діяльністю, у зв'язку із чим порушено кримінальне провадження. Вказане позбавляє можливості доступу відповідача до документів з первинного обліку праці та заробітної плати, на підставі яких можливо нарахувати заробітну плату та інші виплати.

Відповідач не мав об'єктивної можливості перевірити факт виконання позивачем своїх професійних обов'язків та виконати своїх зобов'язань за трудовим договором через настання форс-мажорних обставин, наявність яких підтверджується Науково-правовим висновком щодо унеможливлення виконання обов'язків № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року, на що суд не звернув уваги, та дійшов помилкового висновку, що заперечення відповідача ґрунтуються тільки на твердженні про відсутність первинних документів.

Відсутність вини відповідача у нездійсненні виплат на користь позивача, оскільки це є наслідком злочинних дій третіх осіб, у тому числі і після 20 березня 2017 року внаслідок обставин непереборної сили, унеможливлюють виконання ПАТ «Українська залізниця» своїх обов'язків по виплаті середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до положень ст. 360 ЦПК України до апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_3, яка просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. При цьому зазначала, що Науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року не замінює Сертифікат про настання обставин непереборної сили, а тому не може бути підставою для невиконання зобов'язань.

До 20 березня 2017 року відповідач виконував свої зобов'язання по оплаті праці, а з цієї дати у виробничому підрозділі «Донецьке будівельно-монтажне експлуатаційне управління» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» був встановлений простой. З цього часу по день її звільнення з ініціативи відповідача велося керування та управляння структурним підрозділом регіональною філією «Донецька залізниця». Час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду згідно ст.113 КЗпП України. Доводи відповідача про неможливість оплати часу простою є беззмістовними та необґрунтованими. В якості підтвердження обсягів нарахованої заробітної плати за період з березня 2017 року по липень 2017 року позивачем до суду були подані відповідні розрахунки по заробітній платі, надані бухгалтерією підприємства.

Документи для остаточного розрахунку, у тому числі розрахунки по заробітній платі, табелі обліку робочого часу з березня по липень 2017 року, оригінал наказу про припинення трудового договору, форму П-2 та інші документи, згідно наказу № 899-Н від 26.06.2017 року, а саме первинні документи були направлені позивачем в структурний підрозділ «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ Укрзалізниця» (м.Лиман) до робочої комісії з опрацювання первинних документів та зареєстровані в ній.

Юридична адреса відповідача - м. Київ, а тому посилання останнього на перебування на тимчасово непідконтрольній території та неможливість виконання своїх зобов'язань, передбаченими КЗпП України, є необґрунтованими.

Представник ПАТ «Українська залізниця» у судове засідання не з'явився, про дату, час і місце розгляду справи відповідач був повідомлений належним чином, про що свідчать відомості сайту Укрпошти про отримання останнім рекомендованого поштового відправлення та запис в книзі телефонограм апеляційного суду за № 226 (а.с. 95, 96, 117). Представник відповідача за довіреністю звернувся до апеляційного суду із заявою про розгляд справі без участі представника відповідача.

В апеляційному суді позивач ОСОБА_3 надала пояснення тотожні поясненням викладеним у відзиві на апеляційну скаргу.

Заслухавши суддю - доповідача, заперечення позивача ОСОБА_3, яка просила апеляційну скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Однак вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає не повністю.

Відповідно до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно наказу ПАТ «Українська залізниця» від 10 липня 2017 року № 7177/ДН-ос ОСОБА_3 було звільнено з посади інженера виробничого підрозділу «Донецьке будівельно-монтажне експлуатаційне управління» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» на підставі п.1 ст.40 КЗпП України у зв'язку із скороченням штату працівників (а.с.14).

При звільненні ОСОБА_3 не було проведено повний розрахунок та належні їй кошти не були виплачені.

Відповідач не виплачував заробітну плату, починаючи з березня 2017 року по 17 липня 2017 року. Нарахована, але не виплачена позивачу заробітна плата, складається: за березень 2017 року -2556,45 грн., з яких сплачено аванс у сумі 1500,00 грн., тобто сума до сплати становить 1056,45 грн.; за квітень 2017 року - 2427,56 грн.; за травень 2017 року - 902,50 грн.; за червень 2017 року - 0,00 грн.; за липень 2017 року - 14495,59 грн., з яких: заробітна плата за липень 2017 року - 0,00 грн., грошова компенсація за невикористану відпустку - 11500,50 грн., одноразова грошова вихідна допомога - 405,37 та 5763,13 грн.

Доказів, що заборгованість була в іншій сумі чи погашена, відповідачем ПАТ «Українська залізниця» суду не надано.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 в частині стягнення заборгованості по заробітній платі в розмірі 18882,10 грн. суд першої інстанції виходив з того, що остання перебувала з Донецькою дирекцією залізничних перевезень регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» в трудових відносинах до 17 липня 2017 року, виконувала свої трудові обов'язки в повному обсязі, а відповідач не виконав своїх зобов'язань щодо виплати позивачу заробітної плати за період з 01 березня 2017 року по 17 липня 2017 року.

Структурний підрозділ «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» здійснює господарську діяльність на підконтрольній Україні території, починаючи з квітня 2016 року, а позивача звільнено 17 липня 2017 року.

При цьому суд відхилив посилання відповідача на неможливість вивезти первинні документи, як підстави для відмови у нарахуванні та виплаті позивачу заробітної плати, оскільки обов'язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат належних працівникові, а так саме вести бухгалтерський, податковий облік тощо, лежить на працедавцеві, а не на працівникові. Втрата підприємством первинних документів не позбавляє його обов'язку здійснювати нарахування та виплату заробітної плати.

Відповідач не спростував належними та допустимими доказами відомості, наведені у документах, наданих позивачем, та не надав доказів, що відомості, які відображені в них, є недостовірними.

Непроведення з вини власника розрахунку з працівником у визначені строки є підставою для виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. З урахуванням періоду затримки остаточного розрахунку з 18 липня 2017 року по день постановлення судом рішення 06 грудня 2018 року, що дорівнює 478 днів, суд дійшов висновку про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 108506 грн.

З таким висновком апеляційний суд не може погодитись повністю з наступних підстав.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/«правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності.

ЄСПЛ неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу №1 Конвенції є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст. ст. 115, 116 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до рішення правління ПАТ «Укрзалізниця» від 05 квітня 2017 року (витяг з протоколу № Ц-59/288-2017 ) вилучено зі складу регіональної філії Донецька залізниця» структурні підрозділи Донецька дирекція залізничних перевезень та Луганська дирекція залізничних перевезень; скорочено штат працівників структурних підрозділів Донецька дирекція залізничних перевезень та Луганська дирекція залізничних перевезень регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» (а.с.107).

Відповідно до наказу Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» № 645-НЗ-1 від 28 квітня 2017 року з 17 липня 2017 року вилучено зі складу регіональної філії «Донецька залізниця» структурний підрозділ «Донецька дирекція залізничних перевезень» та виробничі підрозділи, які підпорядковані структурному підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень», зокрема виробничий підрозділ «Донецьке будівельно-монтажне експлуатаційне управління» (а.с.108, 109).

Наказом Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» від 15 березня 2017 року № 384-Н визначено начальнику структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень встановити відповідними наказами початок простою з 16 березня 2017 року для всіх працівників, підпорядкованих їм структурних (виробничих) підрозділів. Оплату за час простою не з вини працівників провести з розрахунку двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) за весь час простою в робочі дня (зміни) згідно графіку роботи (а.с.112).

Наказами структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» від 17 березня 2017 року № 236/ДНД та Виробничого підрозділу «Донецьке будівельно-монтажне експлуатаційне управління» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» від 20 березня 2017 року № 74 встановлено початок простою з 20 березня 2017 року для працівників виробничого підрозділу «Донецьке будівельно-монтажне експлуатаційне управління, зокрема і для ОСОБА_3 (а.с. 113, 114, 115).

Зазначеними наказами на час простою встановлено щоденний режим роботи згідно діючих Правил внутрішнього трудового розпорядку та зобов'язано всіх працівників виробничого підрозділу, які знаходяться на простої, з'являтися на свої робочі місця, розписуватися на початку та наприкінці робочого дня в «Журналі обліку приходу-уходу працівників, які знаходяться на простої», визначені відповідальних осіб за облік працівників, які знаходяться на простої. Вирішено оплату за час простою не з вини працівників провести з розрахунку двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) за весь час простою згідно графіку роботи.

Таким чином, враховуючи, що у позивача з ПАТ «Укрзалізниця» виникли трудові відносини з 05 вересня 2016 року та припинилися 17 липня 2017 року, що підтверджується, зокрема, трудовою книжкою позивача, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що заборгованість по заробітній платі підлягає стягненню з відповідача, а саме з березня 2017 року по 17 липня 2017 року у розмірі 4386, 51 грн., з урахуванням пояснень позивача про виплату їй в липні 2017 року 1500 грн. в рахунок погашення заборгованості по заробітній платі за березень 2017 року та відомостей про встановлення простою.

Суд першої інстанції вірно прийняв до уваги надані позивачем розрахункові листи за період березень - липень 2017 року, відповідно до яких позивачу нараховувалася заробітна плата за час простою (а.с.15 -19), наказ про звільнення позивача з роботи, оскільки зазначені документи не мають суперечностей та не викликають у суду сумнівів, щодо їх достовірності.

Факт наявності та розмір зазначеної заборгованості із заробітної плати відповідачем не спростовано.

Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП, Законам України «Про оплату праці», а позивач знаходилася з відповідачем в трудових відносинах до 17 липня 2017 року, при звільненні не отримала всі належні їй платежі, вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду.

Законом України від 02.09.2014 року №1669-VII "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" особливостей щодо строків розрахунку при звільненні, встановлених ст.116 КЗпП України, не передбачено.

На підставі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Апеляційний суд також погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення вимог позивача про стягнення компенсації за невикористані дні щорічної відпустки та одноразової грошової допомоги у розмірі одного середньомісячного заробітку, враховуюче наступне.

Так, з наказу (розпорядження) № 7177/ДН-ос від 10 липня 2017 року про припинення трудового договору (а.с.54) вбачається, що позивача звільнено за п.1 ст.40 КЗпП України з наданням, згідно із ст.44 КЗпП України, відповідних пільг та компенсацій, зокрема, з виплатою одноразової грошової допомоги у розмірі одного середньомісячного заробітку. В цьому наказі також зазначено, що позивач має право на компенсацію за 55 днів невикористаної відпустки.

За положеннями ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Відповідно до положень ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки

Відповідно до положень ст.ст. 21, 24 Закону України «Про відпустки» заробітна плата працівникам за час відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до її початку.

Порядок обчислення заробітної плати працівникам за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, відпустки у зв'язку з усиновленням дитини, відпустки для підготовки та участі в змаганнях, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи та компенсації за невикористані відпустки, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Відповідно до положень п. 2 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстатом України від 13 січня 2004 року № 5, Фонд додаткової заробітної плати включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. До складу фонду додаткової заробітної плати входить, зокрема, оплата, а також суми грошових компенсацій у разі невикористання щорічних (основної та додаткових) відпусток та додаткових відпусток працівникам, які мають дітей, у розмірах, передбачених законодавством.

На підставі викладеного, апеляційний суд приходить до висновку, що право позивача на отримання компенсації за 55 днів невикористаної щорічної відпустки та одноразової грошової допомоги у розмірі одного середньомісячного заробітку у сумі 14495,59 грн. є безспірним, підтверджено наданим позивачем розрахунковим листком за липень 2017 року, наказом про звільнення її з роботи, а тому суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позовні вимоги в цій частині.

У зв'язку з цим суд відхиляє посилання відповідача на відсутність первинної документації, як підставу для відмови у виплаті позивачу заробітної плати, з огляду на те, що товариство не має можливості перевірити нарахування та виплату позивачу заробітної плати та усіх належних при звільненні платежів, оскільки обов'язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік тощо лежить на працедавцеві, а не на працівникові. Зазначені вимоги закріплені в Законі України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», Правилами організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 2015 року № 1000/5.

Відповідачем вищезазначені дані не спростовані наданням суду належних доказів, крім того, суд зауважує, що відповідно до норм ст. ст.115, 116 КЗпП України, відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець.

Доводи апеляційної скарги про те, що Науково-правовий висновок Торгово-промислової палати є підставою для звільнення від виплати заборгованості по заробітній платі, не ґрунтуються на законі.

Дійсно, 16 січня 2018 року ПАТ «Українська залізниця» надано Науково-правовий висновок №126/2/21-10.2 щодо унеможливлення виконання обов'язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) (а.с.31 - 47), з якого виходить, що відсутня вина ПАТ «Українська залізниця» в невиплаті належних працівникові сум при звільненні.

В той же час за змістом правових позицій, які викладені в постановах Верховного Суду України від 23 березня 2016 року по справам №6-364цс16; №6-365цс16 висновки Верховного Суду України зводяться до того, що форс-мажорні обставини свідчать про відсутність вини підприємства в затримці виплати належних сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, як підстави для звільнення підприємства від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. Але жодним нормативним актом про працю не передбачено підстав для звільнення від виплати заборгованості по заробітній платі.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення заборгованості по заробітній платі (з урахуванням компенсації за невикористані дні відпустки та вихідної допомоги).

Наведені відповідачем в апеляційній скарзі Укази Президента України, Рішення ради національної безпеки і оборони України жодним чином не перешкоджали відповідачу проводити виплати заробітної плати позивачу та не містять в собі положень, які б вказували на звільнення відповідача від обов'язку виконувати трудове законодавство по проведенню повного розрахунку при звільненні.

Разом з тим, апеляційний суд вважає, що заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги відповідача про безпідставне стягнення з відповідача на користь ОСОБА_3 середнього заробітку за час затримки при звільненні на підставі ст. 117 КЗпП України.

Стягуючи з ПАТ «Укрзалізниця» середній заробіток за час затримки розрахунку, суд першої інстанції виходив з того, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбачених ст.117 КЗпП України.

Однак з таким висновком апеляційний суд не погоджується з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» N 13 від 24.12.99 року, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Отже, для задоволення вимог про виплату середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні слід встановити, що невиплата заробітної плати відбулася з вини роботодавця.

Зі справи вбачається, що відповідач посилається на об'єктивні причини, зумовлені проведенням зокрема в Донецькій області АТО та на науково-правовий висновок Торгівельно-промислової палати України від 16 січня 2018 року № 126/2/21-102, у зв'язку із чим підприємство не мало можливості своєчасно провести розрахунок з позивачем по заробітній платі.

Відповідно до ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія.

Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов'язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, і ця подія завдала збитків.

Згідно зі ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб'єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб'єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об'єктивно унеможливлюють виконання зобов'язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов'язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Стаття 12 ЦПК України визначає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною 1 статті 76 ЦПК України, доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Як вбачається із частини 2 вказаної вище статті, ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Так, відповідачем надано Науково-правовий висновок Торгово-Промислової палати України щодо унеможливлення виконання обов'язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2.

Відповідно до постанов Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 254-VIII «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» та № 252-VIII «Про визначення окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей, в яких запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування» місто Донецьк Донецької області визнано тимчасово окупованою територією України.

Втрата контролю і доступу ПАТ «Українська залізниця» до своїх виробничих потужностей та іншого майна, що розташовані у м. Донецьк, у тому числі до трудових книжок працівників, оригіналів наказів, особових справ працівників, посадових інструкцій, табелів обліку робочого часу, примірників звітів, що подавались до контролюючих органів, починаючи з 13 березня 2017 року, коли фактично вийшло з під контролю управління зазначеними виробничими потужностями і припинилося провадження господарської діяльності, а тому немає можливості ПАТ «Українська залізниця» виконати зобов'язання перед працівниками згідно зі статтями 47, 83, 115 і 116 КЗпП України.

Як вбачається із пункту 7 розділу ІV вказаного вище Науково-правового висновку, втрата контролю і доступу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» ідентифікаційний код юридичної особи: 40075815, Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», ідентифікаційний код філії: 40150216, до виробничих потужностей та іншого майна, що знаходиться за адресою: Донецька область, місто Донецьк, вул. Артема, 68 та Луганська область, місто Луганськ, вул. Кірова, буд. 44, у тому числі до: трудових книжок працівників; оригіналів наказів; особових справ працівників; посадових інструкцій; табелів обліку робочого часу; примірників звітів, що подавалися до контролюючих органів, комп'ютерної техніки із встановленим програмним забезпеченням трудових відносин з працівниками, починаючи з 20 березня 2017 року щодо структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» та з 12 квітня 2017 року щодо структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень», коли фактично вийшло з під контролю управління вищевказаними виробничими потужностями позбавило можливості Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» ідентифікаційний код юридичної особи: 40075815, Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», ідентифікаційний код філії: 40150216, виконати зобов'язання перед вивільненими працівниками згідно з ст. ст. 47, 83, 115 і 116 КЗпП України, а саме кожному звільненому працівнику структурних підрозділів «Донецька дирекція залізничних перевезень» і «Луганська дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» видати належно оформлену трудову книжку і провести розрахунок.

Це свідчить про відсутність вини ПАТ «Українська залізниця», ідентифікаційний код юридичної особи: 40075815, Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», ідентифікаційний код філії: 40150216, у невиконанні своєчасно своїх обов'язків.

Пунктом 10 розділу ІV вказаного вище Науково-правового висновку передбачено, що унеможливлення виконання Публічним акціонерним товариством «Українська залізниця» обов'язків, передбачених законодавством України про працю, а саме: ст.ст. 47, 83, 115 і 116 КЗпП України спричинено впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), а саме: актами тероризму на територіях міста Донецька Донецької області та міста Луганська Луганської області, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, які на поточну дату продовжують діяти і дату закінчення їх дії встановити неможливо.

Ці форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) є надзвичайними, непередбаченими і мають неминучий характер, їх дії не можна уникнути за звичайних обставин при всій обачливості зобов'язальної сторони за трудовим договором, якою за цим висновком є Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця».

Зазначений висновок Торгово-промислової палати України є належним та допустимим доказом та підтверджує відсутність вини відповідача у непроведенні своєчасного розрахунку з позивачем при її звільненні.

Згідно з ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

В цій частині апеляційний суд враховує позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 19 вересня 2018 року у справі № 408/5985/17-ц провадження № 61-36747 св18.

Відповідні правові позиції висловлені у постановах Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року № 6-2159цс15, від 11 травня 2016 року № 6-383цс15, від 23 березня 2016 року № 364цс16, від 23 березня 2016 року № 365цс16, від 25 травня 2016 року № 948цс16, від 31 травня 2017 року № 6-2163 цс16, а також у постановах Верховного Суду від 15 серпня 2018 року у справі № 264/925/17 ц, від 10 жовтня 2018 року у справі № 225/5072/17.

Відповідно до пункту 3.3 Регламенту засвідчення Торгівельно - промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженого рішенням Президії ТПП України від 18 грудня 2014 р. № 44(5) ( із змінами та доповненнями, внесеними рішенням Президії ТПП України від 26 квітня 2016 № 11 (6)) сертифікат (у певних договорах, законодавчих і нормативних актах згадується також як висновок, довідка, підтвердження) про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) (далі сертифікат) документ, затвердженої Президією ТПП України форми, який засвідчує настання форс - мажорних обставин (обставин непереборної сили), виданий ТПП України або регіональною торгово-промисловою палатою згідно з чинним законодавством, умовами договору (контракту, угоди тощо) та цим Регламентом.

Пунктом 6.12 вказаного Регламенту визначено, що сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), після його внесення до Реєстру сертифікатів і підготовки тексту, роздруковується на бланку Торгівельно - промислової палати України / регіональної ТПП, що проводить засвідчення форс-мажорних обставин, і підписується уповноваженою особою, яка прийняла рішення про засвідчення форс-мажорних обставин, і відповідно першим віце-президентом або віце-президентом ТПП України / президентом, першим віце-президентом або віце-президентом регіональної ТПП. На сертифікаті ставиться печатка ТПП України / регіональної ТПП.

Враховуючи, що зазначений висновок виконано на офіційному бланку Торгово-промислової палати України, засвідчено виконуючими фахівцями та першим віце-президентом, містить по суті структуру «сертифікату», засвідчений відповідною печаткою Торгівельно-промислової палатою, тому відсутність у вказаному висновку назви сертифікат не свідчить про те, що цей доказ є неналежним. Апеляційний суд приймає, як доказ відсутності вини ПАТ «Українська залізниця» у несвоєчасній виплаті заробітної плати у розумінні ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні».

З урахуванням викладеного, доводи апеляційної скарги відповідача про відсутність його вини у непроведенні своєчасного розрахунку при звільненні позивачки є обґрунтованими, а висновок суду щодо відсутності вини відповідача у своєчасному розрахунку при звільненні позивача, та посилання позивачки у відзиві на апеляційну скаргу на те, що відповідачем не надано саме сертифікат Торгово-промислової палати є помилковим.

Зважаючи на викладене, враховуючи відсутність вини відповідача у невиконанні ним трудових обов'язків, що підтверджується відповідним висновком Торгово-промислової палати, апеляційний суд приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку на користь ОСОБА_3 у розмірі 108506 грн. та про відмову у задоволенні цієї частини позовних вимог.

На підставі ст. ст. 141, 382 ЦПК України ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», апеляційний суд, задовольняючи частково апеляційну скаргу ПАТ «Українська залізниця» та ухвалюючи нове рішення у справі, вважає необхідним змінити розмір судового збору, який у зв'язку з розглядом справи у суді першої інстанції підлягає стягненню з відповідача в дохід держави, та визначити до стягнення з ПАТ «Українська залізниця» судовий збір у розмірі 704,80 грн. (1762 грн. х 0,4).

В іншій частині рішення слід залишити без змін.

При зверненні з апеляційною скаргою відповідачем сплачено судовий збір 1920,42 грн. (а.с.78), який відповідно до приписів Закону України «Про судовий збір» повинен був сплачений у розмірі 1910,82 грн. (127388,10 грн х 1%) х 150%).

Оскільки позов про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не підлягає задоволенню, а позивач за цими вимогами не звільнена від сплати судового збору, оскільки це не є заробітною платою, а є компенсаційними виплатами, з ОСОБА_3 на користь відповідача у відшкодування витрат по сплаті судового збору, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, підлягає стягненню 1627,64 грн. (1910,82 грн. х 85,18% ( відмовлено у задоволенні позову).

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.

Рішення Волноваського районного суду Донецької області від 07 грудня 2018 року в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення в розмірі 108506 гривень скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відмовити.

Це ж рішення в частині стягнення судового збору змінити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» () в дохід держави на розрахунковий рахунок - 6001, отримувач коштів - ГУК у м. Києві/ м.Київ/22030106, код отримувача (код за ЄДРПОУ) - 37993783, банк отримувача - Казначейство України (ЕАП), код банку отримувача (МФО) - 899998, код класифікації доходів бюджету - 22030106 у зв'язку з розглядом справи у суді першої інстанції судовий збір у розмірі 704 гривні 80 копійок.

В решті рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» у відшкодування витрат по сплаті судового збору, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, 1627 гривень 64 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 18 лютого 2019 року.

Головуючий Т.Б.Ткаченко

Судді: Л.М.Кочегарова

С.А.Попова