ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 542/290/18 Номер провадження 22-ц/814/187/19Головуючий у 1-й інстанції Афанасьева Ю.О. Доповідач ап. інст. Абрамов П. С.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді: Абрамова П.С.,

Суддів: Гальонкіна С.А., Карпушина Г.Л..,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Полтаві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, Новосанжарської районної державної адміністрації Полтавської області, з участю третьої особи: Малоперещепинська сільська рада Новосанжарського району Полтавської області, про визнання права на земельну частку (пай)

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області від 17 жовтня 2018 року, ухвалене без участі сторін під головуванням судді Афанасьєвої Ю.О., -

В С Т А Н О В И В:

короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції:

19 березня 2018 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, у якому просив суд визнати за ним право на земельну частку (пай), що розташована на території Малоперещепинської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області, розміром 4,13 в умовних кадастрових гектарах, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, із земель державної власності.

Підстави позову вмотивовував тим, що на момент розпаювання КСП ім. Енгельса за ним зберігалося членство у підприємстві, оскільки він проходив військову службу, внаслідок чого він має право на земельну частку (пай).

Про порушення свого права він дізнався після отримання листа виконавчого комітету Малоперещепинської сільської ради від 05 лютого 2018 року, у якому була вказана дата одержання КСП державного акту на право колективної власності та інформація про відсутність його у списках громадян, що мають право на земельну частку (пай)

Рішенням Новосанжарського районного суду Полтавської області від 17 жовтня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, Новосанжарської районної державної адміністрації Полтавської області, з участю третьої особи: Малоперещепинська сільська рада Новосанжарського району Полтавської області, про визнання права на земельну частку (пай) - відмовлено.

короткий зміст вимог апеляційної скарги :

З даним рішенням не погодився позивач ОСОБА_2 та подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлені позовні вимоги в повному обсязі.

Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з неправильним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, а викладені в ньому висновки такими, що не відповідають фактичним обставинам та матеріалам справи.

узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу :

Вказує на невідповідність висновків суду про пропуск ним строку позовної давності, оскільки на той час, коли видавався КСП Державний акт на право колективної власності на землю, а саме: 20 грудня 1995 року, він проходив строкову військову службу, і не знав про те, що має право на пай (частку).

узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи:

Малоперещепинська сільська рада в особі сільського голови надала відзив на апеляційну скаргу, у якому просить скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, суд приходить до наступних висновків.

встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини:

Згідно архівного витягу із протоколу №8 засідання правління КСП ім. Енгельса від 15 липня 1993 року судом встановлено, що на порядку денному слухали заяву ОСОБА_3 про прийняття його в члени КСП згідно з архівним витягом №2 із протоколу звітних зборів КСП ім.Енгельса від 04.02.1994 року ОСОБА_2 прийняли в члени КСП (а.с.8).

Відповідно до запису в трудовій книжці колгоспника від 05 листопада 1997 року ОСОБА_2 згідно протоколу № 12 від 31 жовтня 1997 року виведений з членів КСП ім. Енгельса.

Поряд з цим, відповідно до копії архівного витягу в протоколах зборів за 1997 рік розгляд питання про виведення із членів КСП ОСОБА_2 не відображено. Протоколи засідань правління КСП ім.Енгельса за 1997 рік на державне зберігання не передавалися.

Із протоколу № 1 загальних уповноважених членів КСП від 29 січня 1998 року вбачається, що серед виведених членів КСП імені Енгельса значиться ОСОБА_2 (а.с.9).

Членство позивача ОСОБА_2 в КСП ім.Енгельса також підтверджується і записом в трудовій книжці (а.с.34-35).

Факт перебування ОСОБА_2 в трудових відносинах з КСП «ім.Енгельса» в період 1993-1995 роки підтверджується архівною довідкою від 13 грудня 2017 року №01-13/447, виданою КУ «Об'єднаний трудовий архів селищної, сільських рад Новосанжарського району» Новосанжарської районної ради (а.с.10).

Згідно листа №140/02-15 від 05 лютого 2018 року виконавчого комітету Малоперещепинської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області (а.с.40) державний акт на право колективної власності на землю КСП «ім. Енгельса» одержало 20 грудня 1995 року.

Додатком №1 до вказаного державного акту є список громадян членів колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу або товариства.

У списках громадян, як мають право на земельну частку (пай) на території Малоперещепинської сільської ради (додаток №1 до рішення загальних зборів власників земельних часток (паїв) у межах реформуваного КСП ім.Енгельса Малоперещепинсткої сільської ради) ОСОБА_2 не значиться (а.с.40).

Судом встановлено, що на час видачі КСП імені Енгельса державного акту про право колективної власності на землю 20.12.1995 року ОСОБА_2 проходив дійсну строкову військову службу в Збройних силах України (а.с.37-39) , а саме: з 22 травня 1995 року по 22 листопада 1996 року.

Відповідно до п.3.8 статуту КСП імені Енгельса членство в підприємстві зберігається за працівниками, які тимчасово вибули з підприємства у випадках, зокрема проходження дійсної строкової військової служби (а.с.14-32).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, місцевий суд виходив з того, що позивачем пропущений строк позовної давності на звернення з вимогами про визнання за ним права на частку (пай) у майні КСП імені Енгельса, поважність пропуску ним даного строку позивач жодним чином не обґрунтував.

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції:

Спірні правовідносини врегульовуються нормами Земельного кодексу України, Указом Президента України №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 08 серпня 1995 року.

Згідно п. 2 Указу Президента України від 08.08.1995 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» визначено, що право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. При паюванні вартість і розміри в умовних кадастрових гектарах земельних часток (паїв) всіх членів підприємства, кооперативу є рівними.

Відповідно до п.3 Постанови Кабінету Міністрів України "Про організацію робіт та методику розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв)" у разі виявлення після розробки проекту факту не включення одного чи кількох громадян, які відповідно до законодавства набули право на земельну частку (пай), до списку власників земельних часток (паїв), на підставі якого був складений проект, сільська рада чи райдержадміністрація приймає одне з рішень (розпоряджень) або про коригування проекту землеустрою організацією з метою забезпечення громадян необхідною кількістю земельних ділянок (на підставі відповідного договору); або про надання зазначеним громадянам земельних ділянок із земель запасу чи резервного фонду у розмірі відповідної земельної частки (паю).

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», роз'яснено, що сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та видачі державного акта на право власності на землю. Член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку.

За змістом ст. 23 ЗК України(в редакції 1990 року) та Указу № 720/95 особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: перебування в членах колективного сільськогосподарського підприємства на час паювання, включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю, одержання колективним сільськогосподарським підприємствам державного акту.

З матеріалів справи достовірно встановлено, що на момент отримання КСП імені Енгельса Державного акта на право колективної власності на землю та розпаювання земель позивач був членом КСП імені Енгельса, а отже мав право на земельну частку (пай), у зв'язку з чим його прізвище помилково не було включено до списку громадян-членів вказаного підприємства, що є додатком №1 до державного акту.

Оскільки спірні правовідносини виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України 2003 року, з моменту отримання КСП ім. Енгельса державного акту на право колективної власності на землю, суд вірно застосував для їх врегулювання і положення Цивільного кодексу Української РСР в редакції 1963 року.

Згідно ст.71 ЦК УРСР, 1963 року, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність) встановлюється в три роки.

Стаття 75 ЦК УРСР визначала обов'язковість застосування позовної давності незалежно від заяви сторони.

У відповідності до положень ст. 76 ЦК УРСР, перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатись про порушення свого права.

Відповідно до ч.1 ст.80 ЦК України закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові.

Аналогічні позиції викладені і в положеннях Цивільного Кодексу України 2003 року.

Нормами статті 256 ЦК України визначено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, а згідно статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частинами 3-5 ст. 267 ЦК України встановлено, що заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. При цьому, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Судом встановлено, що порушене право позивача на отримання земельної частки (паю) мало місце в 1995 році.

За судовим захистом ОСОБА_2 звернувся у 2018 році, через 22 роки, тобто з пропуском строку позовної давності, про застосування якої було заявлено Малоперещепинської ради Новосанжарського району Полтавської області, що є підставою для відмови в задоволенні обґрунтованого позову в силу ч.4 ст. 267 ЦК України.

Позивач, обґрунтовував свої доводи виключно на тому, що про порушення законних прав йому стало відомо лише з листа виконавчого комітету Малоперещепинської сільської ради від 05 лютого 2018 року та архівних витягів Новосанжарської РДА від 12 січня 2018 року, ніяким чином не навів жодних доказів у обґрунтування того з яких об'єктивних підстав він більше двадцяти років, після повернення зі строкової служби, виключенням з членів КСП, не цікавився питанням відсутності виділеної йому частки підприємства.

Необізнаність позивача взагалі про факт розпаювання КСП ім. Енгельса та припинення його діяльності також не був доведений в ході судового провадження.

мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу:

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).,(Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року)

Відповідно до вимог ч.1, 5, 6 ст. ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме : забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Матеріалами справи у повній мірі підтверджується той факт, що позивач мав можливість дізнатися обставин розпаювання КСП ім. Енгельса набагато раніше, у тому числі і після повернення зі строкової військової служби, так як був членом колгоспу ще декілька разів після отримання підприємством Державного акту на право колективної власності на землю та розпаювання земель.

чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду;

Позивач, довівши підстави звернення з цим позовом та факт порушення його прав на отримання частки (паю) із земель колишнього КСП ім. Енгельса, не довів належними доказами поважності причин пропуску ним строку позовної давності на звернення з вимогами про визнання за ним такого права.

висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції;

Доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду не спростували.

У відповідності з вимогами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для зміни чи скасування рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області від 17 жовтня 2018 року.

Підстави для зміни та розподілу судових витрат судом апеляційної інстанції не встановлено.

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, судові витрати, понесені ОСОБА_2 за розгляд справи в суді апеляційної інстанції, компенсації не підлягають.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області від 17 жовтня 2018 року -залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, яким є Верховний Суд.

У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, строк на касаційне оскарження обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя : П.С. Абрамов

Судді: С.А. Гальонкін Г.Л. Карпушин