ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2019 року

м.Суми

Справа №587/1427/18

Номер провадження 22-ц/816/1167/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Хвостик С. Г. (суддя-доповідач),

суддів - Собина О. І. , Левченко Т. А.

за участю секретаря судового засідання - Попової А.П.,

відповідача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Сумського районного суду Сумської області від 04 грудня 2018 року в складі судді Дашутіна І.В., ухваленого у м. Суми, повний текст якого складений 05 грудня 2018 року,

в с т а н о в и в:

У червні 2018 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), звернулось з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи вимоги тим, що 23 травня 2011 року між ним та відповідачем був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Оскільки позичальник приєдналась до запропонованих банком умов використання кредитних коштів, тому при зміні розміру кредитного ліміту та нарахуванні процентів за користування кредитними коштами банк керувався Умовами та правилами надання банківських послуг. Скориставшись кредитними коштами, взятих на себе зобов'язань із своєчасного їх повернення ОСОБА_1 не виконала, тому станом на 30 квітня 2018 року утворився борг на загальну суму 16314,52 грн., з яких: 3461 грн. 26 коп. - тіло кредиту; 11600 грн. 19 коп. - проценти за користування кредитом, 500 грн. - штраф (фіксована частина), 753 грн. 07 коп. - штраф (процентна складова), який банк просив стягнути з відповідача на свою користь.

Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 04 грудня 2018 року у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» відмовлено.

Вказане рішення суду позивач оскаржив в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В доводах апеляційної скарги зазначається, що суд першої інстанції при розгляді цієї справи не врахував висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14, постановах Верховного Суду від 06 березня 2018 року, від 21 березня 2018 року та від 28 березня 2018 року по справах за №№ 2120/12694/12, 441/569/17 та 332/3802/14-ц, відповідно, згідно з якими перебіг позовної давності щодо повернення кредиту у повному обсязі починається зі спливом останнього дня місяця дії картки, а не з дня закінчення строку дії договору. Відтак, на думку позивача, оскільки строк дії картки закінчився 31 липня 2016 року, тому банк звернувся до суду в межах строку позовної давності, який обраховується з моменту закінчення строку дії кредитної картки.

Від відповідача в установлений судом строк відзив на апеляційну скаргу не надходив, письмові заперечення також.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 про залишення рішення суду без змін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції вірно встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 23 травня 2011 року ОСОБА_1 підписала заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку (а.с. 8).

Підписуючи анкету-заяву, відповідач погодилась з тим, що заява разом із Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також з Тарифами складає між нею та банком договір про надання банківських послуг.

Своїм підписом у анкеті-заяві відповідач засвідчила, що була ознайомлена з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Правилами надання банківських послуг (виконання робіт), а також з тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді.

Відповідно до довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», яка підписана позичальником, базова відсоткова ставка по кредитному ліміту становить 3 % в місяць, щомісячні платежі умовами кредитування передбачені у розмірі 7 % від заборгованості, але не менше 50 грн. і не більше залишка заборгованості, зі строком внесення до 25 числа місяця, наступного за звітним. Крім того, умовами кредитування передбачені пеня та штраф за порушення строків по грошових зобов'язань (а.с. 9).

З розрахунку заборгованості за кредитним договором від 23 травня 2011 року вбачається, що останній платіж в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором ОСОБА_1 здійснила 30 вересня 2015 року у сумі 1193,75 грн., шляхом автоматичного списання з інших її рахунків (а.с. 6 - 7, 94, 106).

Відповідно до довідки АТ КБ «ПриватБанк» від 06 серпня 2018 року за № 30.1.0.0/2-20180530/28 ОСОБА_1 згідно умов кредитного договору отримала картки за № НОМЕР_2 та за № НОМЕР_3, зі строком дії перевипущеної картки до останнього дня липня 2016 року (а.с. 81).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, банк надав розрахунок заборгованості, в якому зазначено, що за кредитним договором № б/н від 23 травня 2011 року станом на 30 квітня 2018 року утворилась заборгованість на загальну суму 16314,52 грн., з яких: 3461 грн. 26 коп. - тіло кредиту; 11600,19 грн. - проценти за користування кредитом, 1253,07 грн. - штраф (а.с. 6 - 7).

Заочним рішенням Сумського районного суду Сумської області від 21 червня 2018 року позов АТ КБ «ПриватБанк» був задоволений. Було стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 16314,52 грн. та на користь АТ КБ «ПриватБанк» витрати по сплаті судового збору в сумі 1762 грн. (а.с. 48 - 49, 53).

12 липня 2018 року ОСОБА_1 звернулася із заявою про перегляд заочного рішення, в якій просила суд застосувати наслідки спливу строку позовної давності до вимог цього позову (а.с. 61 - 62).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав доказів того, що ОСОБА_1 крім картки, строк дії якої закінчився 31 грудня 2014 року, отримувала та користувалася і іншими кредитними картками. Разом з тим, установивши, що відповідач отримала кредитну картку «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» зі строком дії до грудня 2014 року, суд вважав, що вимоги позивача про стягнення заборгованості за кредитним договором за період строку дії кредитування, тобто до грудня 2014 року, є обґрунтованими. Однак, урахувавши, що до суду з позовом банк звернувся лише у червні 2018 року, тому дійшов висновків, що позовні вимоги про стягнення кредитної заборгованості задоволенню не підлягають за спливом строку позовної давності, про застосування якої було заявлено відповідачем.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Так, згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Передумовою для виникнення у позичальника обов'язку повернути кредитні кошти та сплатити проценти за користування ними має бути встановлений факт отримання і використання кредитних коштів відповідачем.

Пунктами 5.3, 5.5, 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою правління Національного банку України від 18 червня 2003 року, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що банки обов'язково мають складати на паперових та/або електронних носіях особові рахунки та виписки з них.

Форма особових рахунків затверджується банком самостійно залежно від можливостей програмного забезпечення. Особові рахунки та виписки з них мають містити такі обов'язкові реквізити:

номер особового рахунку;

дату здійснення останньої (попередньої) операції;

дату здійснення поточної операції;

код банку, у якому відкрито рахунок;

код валюти;

суму вхідного залишку за рахунком;

код банку-кореспондента;

номер рахунку кореспондента;

номер документа;

суму операції (відповідно за дебетом або кредитом);

суму оборотів за дебетом та кредитом рахунку;

суму вихідного залишку.

Виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Факт використання ОСОБА_1 кредитних коштів підтверджується розрахунком заборгованості та виписками по кредитному договору, в яких відображений рух коштів, а саме: використання і часткове повернення кредитних коштів позичальником за період з 23 травня 2011 року по 30 вересня 2015 року (а.с. 6 - 7, 90 - 95, 105 - 106, 125 - 126).

Колегія суддів не може погодитьсь з висновками суду першої інстанції про те, що позивач не надав доказів того, що ОСОБА_1 крім картки, строк дії якої закінчився 31 грудня 2014 року, отримувала та користувалася і іншою кредитною карткою зі строком дії до липня 2016 року (а.с. 81, 164).

Зокрема, з матеріалів справи вбачається, що відповідач, починаючи з 23 травня 2011 року користувалася кредитними коштами. Останні платежі на кредитну картку за № НОМЕР_3 були здійснені 02 лютого 2015 року, 05 березня 2015 року та 30 вересня 2015 року, у сумі 136,13 грн., 136, 13 грн. та 1193,75 грн., відповідно, шляхом автоматичного погашення простроченої заборгованості з інших її рахунків (а.с. 7, 94, 106).

Кредитна картка за № НОМЕР_3 була видана позичальнику банком 15 лютого 2013 року зі строком дії до липня 2016 року, що підтверджується довідкою про перевипуск картки (а.с. 164)

Відповідно до п.2.1.1.3.5 погоджених з відповідачкою Умов та Правил надання банківських послуг клієнт доручає банку здійснювати списання грошових коштів з рахунків клієнта, відкритих у валюті кредитного ліміту, в межах сум, підлягаючих сплаті банку за даним договором, при настанні строків платежів, а також списання грошових коштів з картрахунку у разі настання строків платежів за іншими договорами клієнта в межах, встановлених цими договорами (договірне списання), в межах платіжного ліміту картрахунку.

Отже, висновок суду про недоведеність факту перевипуску кредитної картки не відповідає фактичним обставинам справи та спростовується доказами, зокрема, довідкою про перевипуск картки, розрахунком заборгованості та виписками по кредитному договору (а.с. 6 - 7, 81, 90 - 95, 105 - 106, 125 - 126, 164).

З розрахунку заборгованості вбачається, що з 31 січня 2012 року за кредитом виникла прострочена заборгованість з повернення тіла кредиту та процентів.

Умовами кредитного договору передбачено, що повернення кредиту та сплату відсотків відповідач мала здійснювати щомісячними платежами, а саме: в розмірі 7% від суми заборгованості впродовж строку кредитування. Крім того, сторонами було погоджено сплату відсотків на суму залишку заборгованості за кредитом на рівні 36 % на рік (3 % на місяць). Тобто, ними було погоджено порядок і строки виконання зобов'язання.

Відповідно до ст. 526, ч. 1 ст. 529 ЦПК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що позивач виконав умови кредитного договору та надав позичальнику кредитні кошти, проте, останній порушив взяті на себе зобов'язання щодо вчасного повернення кредиту, тому за договором виникла заборгованість.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів (вказаного висновку про правильне застосування норм права дійшла Велика Палата Верховного Суду у п. 60 постанови від 28 березня 2018 року).

Оскільки за умовами договору відповідач мала виконувати зобов'язання, зокрема, з повернення кредиту та зі сплати процентів кожного місяця впродовж строку кредитування, тому перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу.

Відтак, за наведених умов початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення.

Згідно розрахунку заборгованості прострочена заборгованість зі сплати щомісячних платежів по погашенню кредиту та процентів виникла у відповідача з 31 січня 2012 року, останні платежі по кредиту позичальник здійснила 02 лютого 2015 року, 05 березня 2015 року та 30 вересня 2015 року, у сумі 136,13 грн., 136, 13 грн. та 1193,75 грн., відповідно, шляхом автоматичного погашення простроченої заборгованості з інших її рахунків. При цьому, відповідач не оскаржувала автоматичне списання простроченої заборгованості з її рахунків.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Про застосування позовної давності заявлено представником відповідача у суді першої інстанції.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто, позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку Згідно частини третьої статті 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

Сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій є тією дією, яка свідчить про визнання ним боргу.

При цьому, якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Відповідно до розрахунку заборгованості прострочена заборгованість зі сплати щомісячних платежів по погашенню кредиту та процентів виникла у відповідача з 31 січня 2012 року, у період 08 лютого 2013 року по 30 вересня 2015 року за кредитом вносились платежі, які відповідачем скеровувались на погашення процентів на загальну суму 2457,74 грн., шляхом автоматичного списання з її рахунків згідно з п. 2.1.1.3.5 Умов та Правил надання банківських послуг.

При цьому, відповідач фактично погодилась з таким порядком зарахування списаних з її банківських рахунків коштів. Отже, такі дії позичальника свідчать про визнання нею боргу за процентами з 31 січня 2012 року (виникнення простроченої заборгованість з процентів за користування кредитними коштами) по 30 вересня 2015 року (останній платіж за процентами) та є підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно вимог позикодавця щодо стягнення заборгованості по процентам.

В той же час, суд першої інстанції не врахував наведених норм матеріального права і обставин справи та не пересвідчився в обгрунтованості позовних вимог щодо стягнення заборгованості за відсотками за період з 31 січня 2012 року (виникнення простроченої заборгованості з процентів за користування кредитними коштами) по 31 липня 2016 року (строк дії картки).

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором.

За умовами кредитного договору ОСОБА_1 мала обов'язок перед банком сплачувати 36 % річних за користування кредитними коштами.

Отже, розрахунок заборгованості за процентами за період з 31 січня 2012 року по 31 липня 2016 року виглядає наступним чином: (1140,51 грн.+3738,16 грн.+727,15 грн.+ грн.) - 2457,74 грн.=3148,08

З яких:

1140,51 грн. - заборгованість за процентами у період з 31 січня 2012 року по 31 грудня 2012 року (3461,26х335 днівх36%/366);

3738,16 грн. - заборгованість за процентами за 2013, 2014, 2015 р.р. (3461,26х36%х3);

727,15 грн. - заборгованість за процентами у період з 01 січня 2016 року по 31 липня 2016 року (3461,26х213 днівх36%/365);

2457,74 грн. - сплачені проценти у період 08 лютого 2013 року по 30 вересня 2015 року.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача процентів за користування кредитними коштами на рівні 36 % річних за період з з 31 січня 2012 року по 31 липня 2016 року, тому вказані вимоги банку підлягають частковому задоволенню, а рішення суду в цій частині щодо вирішення вказаного питання, відповідно, необхідно скасувати.

Оскільки договір встановлює окремі зобов'язання, які деталізують обов'язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов'язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу (вказаного висновку про правильне застосування норм права дійшла Велика Палата Верховного Суду у п. 59 постанови від 28 березня 2018 року).

Разом з тим, як зазначалося вище, з розрахунку заборгованості вбачається, що прострочена заборгованість за тілом кредиту виникла з 31 січня 2012 року і, починаючи із вказаної дати, щомісячні платежі позичальник не вносила, тобто, перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу.

Позивач звернувся до суду з позовом 04 червня 2018 року, тому колегія судів дійшла висновку, що позовні вимоги про стягнення заборгованості з тіла кредиту у період з 31 січня 2012 року по 04 червня 2015 року задоволенню не підлягають за спливом строку позовної давності, про застосування якої було заявлено відповідачем.

Отже, з відповідача на користь позивача слід стягнути 1268,41 грн. заборгованості за кредитом по щомісячним платежам з червня 2015 року по липень 2016 року, а не 3461,26 грн., як нарахував банк, оскільки нараховані кошти в сумі 2192,85 грн. знаходяться за межами трирічного строку позовної давності, у зв'язку з чим рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення тіла кредиту також необхідно скасувати.

Стосовно вирішених позовних вимог в частині відмови у стягненні з відповідача штрафу колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до положень ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Довідкою про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», яка підписана відповідачем, передбачена відповідальність позичальника за порушення зобов'язання, а саме: штраф за порушення строків платежів за будь - яким із грошових зобов'язань (500 грн.+5% від суми заборгованості за кредитним лімітом, з урахуванням нарахованих і прострочених процентів і комісій).

З урахуванням того, що позов банку в частині стягнення процентів за користування кредитом задоволений частково, а з розрахунку заборгованості за кредитом вбачається, що заборгованість за штрафом в розмірі 1253,07 грн. нарахована на загальну суму заборгованості, яка складає 16314,52 грн., тому колегія суддів вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача штраф у сумі 720,82 грн. (500 грн. + (1268,40 грн.+3148,08 грн.)х5%), як зазначено в довідці про умови кредитування. Таким чином, позов банку в частині стягнення штрафу підлягає частковому задоволенню.

Отже, всього з відповідача на користь позивача підлягають стягненню: 5137,31 грн (1268,41 грн. заборгованість за кредитом + 3148,08 грн. заборгованість за процентами + + 720,82 грн. у вигляді штрафу) в якості заборгованості за кредитним договором.

За таких обставин, оскаржене рішення суду на підставі ст. 376 ч. 1 п. п. 1, 4 ЦПК України підлягає скасуванню, а апеляційна скарга, відповідно, підлягає частковому задоволенню.

Оскільки позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» підлягають задоволенню частково, а саме: на 32 %, тому на підставі ст. 141 ч. 1, ч. 13 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції в сумі 563,84 грн. (32% від 1762 грн.) та за апеляційний розгляд справи в сумі 845,76 грн. (32 % від 2643 грн), виходячи з принципу пропорційності до задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судове рішення у даній справі, як малозначній, не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст.ст. 367; 374 ч. 1 п. 2; 376 ч. 1 п. 1, п. 4; 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Сумського районного суду Сумської області від 04 грудня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1) на користь Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» (місцезнаходження юридичної особи: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1-Д; ) 1268,41 грн. боргу по тілу кредиту, 3148,08 грн. боргу по процентам за користування кредитом та 720,82 грн. у вигляді штрафу, а всього стягнути 5137,31 грн. заборгованості за кредитним договором № б/н від 23 травня 2011 року.

В задоволені іншої частини позовних вимог Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції в сумі 563,84 грн. та за апеляційний розгляд справи в сумі 845,76 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 25 лютого 2019 року.

Головуючий: С.Г. Хвостик

Судді: Т.А. Левченко

О.І. Собина