Провадження № 2/344/1898/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого-судді Шамотайло О.В.

секретаря Устинської Н.С.

з участю представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до Івано-Франківської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю,-

В С Т А Н О В И В:

Позивачі звернулися до відповідача з вказаним про визнання права власності за набувальною давністю.

Позовна заява вмотивована тим, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 26.08.1993 року квартира, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_4 та членам його сімї ОСОБА_2 (внучці), ОСОБА_3 (чоловіку внучки) та ОСОБА_5 (сину внучки) в рівних долях. 21.11.1994 року ОСОБА_4 помер, а тому відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 346 ЦПК України право власності ОСОБА_4 на 1/4 квартири , яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 припинилось. Після смерті ОСОБА_4 із заявами про прийняття спадщини ніхто не звертався, спадкова справа не заводилась. Між тим, після смерті ОСОБА_4, позивачі продовжували самостійно, відкрито та безперервно володіти всією квартирою, що знаходиться за адресою вул. Целевича, 36А у м. Івано-Франківську, включно із 1/4 квартири, яка належала ОСОБА_4, а тому на підставі ст. 344 ЦК України просять визнати за ними право власності за набувальною давністю на 1/4 частки квартири, яка знаходиться за адресою - АДРЕСА_1.

Івано-Франківська міська рада скористалася правом на подання відзиву та просила відмовити в задоволенні позову.

Представником позивачів було подано заяву про виклик свідків у судове засідання, а саме ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 07.12.2018 року заяву про виклик до суду для допиту вищезазначених свідків задоволено.

Представник позивача в судовому засіданні заявлені вимоги підтримала з мотивів, викладених в позовній заяві, просила позов задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не прибула, причини неявки суду не повідомила.

Свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 пояснили, що ще з 80-х років ОСОБА_2 проживала у квартирі, яка знаходиться за адресою - АДРЕСА_1. З 1989 року після укладення шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_3, чоловік став проживати разом із дружиною у зазначеній квартирі. З того часу проживали у квартирі постійно, іншого місця проживання не мали. Несли всі витрати по квартирі, включаючи комунальні послуги та ремонтні роботи.

Свідок ОСОБА_8 у судове засідання не зявився. Сторона позивача не наполягала на його допиті.

Заслухавши учасників процесу, повно і всебічно з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.

Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що квартира , яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_4 та членам його сімї ОСОБА_2 (внучці), ОСОБА_3 (чоловіку внучки) та ОСОБА_5 (сину внучки) в рівних долях, на підставі свідоцтва про право власності на житло від 26.08.1993 року.

21.11.1994 року ОСОБА_4 помер у віці 90 років, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії І-НМ № 279708, виданий Відділом реєстрації актів громадянського стану Івано-Франківського міськвиконкому.

Із листа №2876/02-14 від 24.09.2018 року, виданого державним нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори ОСОБА_9 вбачається, що спадкоємцем майна померлого є внучка ОСОБА_2, 02.05.1969 р. н., яка подала в нотаріальну контору заяву про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину. Розяснено, що згідно ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сімєю не менш як пять років не менш як пять років до часу відкриття спадщини. Ніхто інший із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 не звертався, спадкова справа не заводилась.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 р. № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилась не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини. У разі коли спадщина відкрилась до набуття чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Відповідно до норм ст. 525 ЦК УРСР (1963 року) часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця.

Враховуючи, викладену позицію встановлення факту проживання з спадкодавцем однією сімєю не вирішить проблему узаконення частки в спільному майні шляхом успадкування, оскільки чинним законодавством не було передбачено таку черговість спадкоємців.

Між тим, після смерті ОСОБА_4, позивачі продовжували самостійно, відкрито та безперервно володіти всією квартирою, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, включно із 1/4 квартири, яка належала ОСОБА_4

Про добросовісність володіння свідчить той факт, що 21.11.1994 року право власності ОСОБА_4 на 1/4 квартири , яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 припинилось, а у ОСОБА_2 та ОСОБА_3, у свою чергу, виникло володіння чужою річчю, а про відсутність підстав для набуття права власності на 1/4 спірної квартири позивачі не знали аж до подачі ОСОБА_2 до Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину.

Відкритість та безперервність володіння підтверджується:

1. Паспортними даними позивачів, де у розділі «Місце проживання» зазначена адреса АДРЕСА_2. За вказаною адресоюМалярчук ОСОБА_2 проживає з 03.02.1988 року по сьогоднішній день, ОСОБА_3 з 24.10.1992 року по сьогоднішній день.

2. Квитанціями про оплату комунальних послуг за адресою - АДРЕСА_1, які здійснювались від імені одного із позивачів ОСОБА_2 протягом усього часу володіння квартирою, яка знаходиться АДРЕСА_3.

3. Свідченнями свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7,які пояснили, що ще з 80-х років ОСОБА_2 проживала у квартирі, яка знаходиться за адресою - АДРЕСА_1. З 1989 року після укладення шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_3, чоловік став проживати разом із дружиною у зазначеній квартирі. З того часу проживали у квартирі постійно, іншого місця проживання не мали. Несли всі витрати по квартирі, включаючи комунальні послуги та ремонтні роботи.

Згідно ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Згідно п. 9 Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» (далі - Постанова) при вирішенні спорів, повязаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або предявлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК України.

Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ.

Враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року.

При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. (п. 11 Постанови).

Встановлено, що ОСОБА_4 помер ще у 1994 році, а тому строк давнісного володіння потрібно обчислювати з 1 січня 2001 року. На сьогоднішній день позивачі вже протягом 18 років добросовісно,відкрито та безперервно володіють нерухомим майном, а саме 1/4 квартири, яка заходиться за адресою - АДРЕСА_1.

Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у звязку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та п. 14 Постанови рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у рішенні від 8 квітня 1976 р. у справі «ОСОБА_10 проти Бельгійської авіакомпанії «Сабена» вказав на необхідність враховувати практичні наслідки будь-якого судового рішення.

Наслідки, спричинені судовими рішеннями про повернення спадкового майна у власність держави з огляду на те, що громадяни тривалий час користувалися цим майном, утримували, ремонтували, ставилися до нього як до свого, не можна передбачити.

Тлумачення ст. 344 ЦК у судових рішеннях на користь держави всупереч інтересам громадян не сприяє авторитету судової влади і суперечить загальним засадам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та певним протоколам до неї (далі Конвенція), яка була ратифікована Верховною Радою України 17 липня 1997 p., a 11 вересня 1997 р. її норми набули чинності для України.

Положеннями статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнано право на звернення фізичних та юридичних осіб до ЄСПЛ за захистом своїх порушених прав та охоронюваних Конвенцією свобод, повязаних з реалізацією права власності. Зокрема, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Акцентуємо увагу на тому, що при цьому зазначеною статтею захищено не лише майно у його вузькому розумінні, а й широкий спектр правовідносин власності. Термін «власність», як це передбачено ст. 1 документа, може означати або існуючу власність, або претензії, щодо яких заявник може довести, що він має законні підстави вимагати їх задоволення.

У даному випадку законодавча норма про набувальну давність, яка діє в Україні, надає громадянину право на законних підставах претендувати на відповідну власність.

Згідно з прецедентною практикою ЄСПЛ поняття «майно» розуміється і як фактичне майно, і як майнові цінності, в тому числі боргові вимоги. Питання про майно виникає тоді, коли особа може претендувати на відповідну власність, тобто мати на неї право.

У пункті 124 рішення від 30 листопада 2004 р. у справі «Онерїльдиз проти Туреччини» ЄСПЛ наголосив, що поняття «майно» у ст. 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке охоплює не лише право власності на матеріальні речі, і воно не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: питання, яке при цьому потребує вирішення, полягає в зясуванні наявності підстав вважати, що обставини даної справи, ураховані в цілому, надають заявникові титул щодо матеріально-правового інтересу. Поняття «майно» охоплює не лише існуюче майно, але також може стосуватися засобів праводомагання, включаючи право вимоги, відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні законне сподівання щодо ефективного здійснення права власності.

Крім того, стаття 6 Конвенції гарантується право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру.

Отже, враховуючи, що позивачі добросовісно заволоділи чужим майном і понад 18 років продовжують відкрито, безперервно користувалися 1/4 частиною квартири №6, яка знаходиться за адресою вул. Целевича, 36А у м. Івано-Франківськ, суд вважає за можливе визнати право власності за набувальною давністю.

За вимогами ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у разі задоволення позову - на відповідача.

При цьому сторона позивача у своїй заяві просить понесені нею судові витрати залишити за нею. Відтак суд вважає за можливе судові витрати понесені стороною позивача залишити за нею.

Керуючись ст.ст. 13, 141, 247, 263-265, 273 ЦПК України, ст. 344 ЦК Українисуд, -

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до Івано-Франківської міської ради про визнанняправо власності за набувальною давністю на на 1/4 частки квартири, яка знаходиться за адресою - АДРЕСА_1.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя О.В.Шамотайло