Постанова

Іменем України

18 грудня 2019року

м. Київ

справа № 332/1820/16-ц

провадження № 61-32502св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.

суддів: Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», (правонаступник Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»),

відповідач - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Запорізької області від 24 травня 2017 рокуу складі колегії суддів: Кочеткової І. В., Гончар М. С., Маловічко С. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2016 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов обґрунтований тим, що 09 листопада 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № ZPZ0AA00000337, за умовами якого ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 15 632,14 дол. США на термін до 08 листопада 2010 року зі сплатою 14,28 % річних.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_2 уклали договір поруки від 09 листопада 2007 року і договір застави автомобіля.

ОСОБА_1 свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконала, у зв`язку з чим станом на 10 травня 2016 року утворилася заборгованість у розмірі 28 600,60 дол. США, з яких: 6 765,39 дол. США - за кредитом, 70,57 дол. США - за процентами, 65,16 дол. США - за комісією, 21 699,48 дол. США - за пенею.

Позивач просив стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором в сумі 28 600,60 дол. США, що еквівалентно 719 591,10 грн та судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 13 березня 2017 року в позові відмовлено.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що позивач пропустив позовну давність, у межах якої він міг звернутись до суду з вимогою про стягнення заборгованості за кредитним договорам.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 24 травня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 13 березня 2017 року скасовано. Позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 09 листопада 2007 року № ZPZ0AA00000337, розмір якої станом на 10 травня 2016 року становить: 6 765,39 дол. США - за кредитом; 70,57 дол. США - за процентами; 65,16 дол. США - за комісією, 82 899,38 грн - заборгованість за пенею; 8 080,83 грн - судові витрати. В іншій частині позову відмовлено.

Задовольняючи позов частково, суд апеляційної інстанції виходив з того, банк звернувся з позовомв межах позовної давності. Позов пред`явлено 10 червня 2016 року, тому пеня може бути нарахована та стягнута, починаючи з 10 червня 2015 року.

Відмовляючи в позовних вимогах до поручителя, суд апеляційної інстанції виходив з того, що умовами договору поруки передбачено, що порука припиняється після закінчення п`яти років з дня настання терміну повернення кредиту, тобто після 08 листопада 2015 року, з позовом до поручителя у цій справі банк звернувся у червні 2016 року, підстав для солідарної відповідальності поручителя за кредитним договором немає, оскільки відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України порука припинилася.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою на рішення Апеляційного суду Запорізької області від 24 травня 2017 року, просила скасувати рішення Апеляційного суду Запорізької області від 24 травня 2017 року, а рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 13 березня 2017 року залишити в силі.

Рух справи в суді касаційної інстанції

23 жовтня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі.

У травні 2018 року справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК Україниу редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів»касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до розпорядження Верховного Суду від 05 червня 2019 року № 590/0/226-19 «Про призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи», пунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30 (зі змінами та доповненнями), постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки» доповідачем у справі відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено суддю Олійник А. С.

06 грудня 2019 року ухвалою Верховного Суду справу призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що рішення суду апеляційної інстанції є незаконним, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Пред`явлення вимоги до ОСОБА_2 як неналежного відповідача у справі № 2-1638/11 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення, не можна розцінювати як переривання строку позовної давності.

Суди не звернули уваги, що з 19 листопада 2009 року, з моменту вибуття з володіння автомобіля, ОСОБА_1 платежів не здійснювала, тому банк знав про порушення своїх прав, проте повідомлення-вимогу направив позичальнику та поручителю лише в 2010 році.

Аргументи інших учасників справи

Заперечення ПАТ КБ «ПриватБанк» на касаційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду апеляційної інстанції є законним та обґрунтованим, оскільки строк позовної давності переривався три рази, та у цій справі банк звернувся у межах позовної давності.

Строк позовної давності переривався у зв`язку з пред`явленням банком 21 вересня 2011 року позову до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет застави. Перебіг строку почався заново з наступного дня після набрання рішенням апеляційного суду законної сили, тобто з 21 січня 2014 року. 18 листопада 2014 року із зверненням банку до суду з позовом до нового власника автомобіля ОСОБА_3 строк позовної давності повторно перервався і почався знову з наступного дня після ухвалення заочного рішення і набрання ним законної сили, тобто з 28 березня 2015 року.

Рішення до цього часу не виконане та автомобіль, який був у заставі, не переданий банку, тому заборгованість відповідачів залишається не погашеною.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Верховний Суд переглядає судові рішення лише в частині позовних вимог до ОСОБА_1 .

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, заперечення на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 09 листопада 2007 року ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № ZPZ0AA00000337, згідно з умовами якого ПАТ КБ «ПриватБанк» зобов`язався надати ОСОБА_1 кредитні кошти у розмірі 15 632,14 дол. США на термін до 08 листопада 2010 року.

Відповідно до пункту 7.1 кредитного договору щомісяця позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 416,76 дол. США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості за кредитом, відсотками, винагороди.

На забезпечення виконання зобов`язань за вищезазначеним кредитним договором 09 листопада 2007 року ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_2 уклали договір поруки та договір застави рухомого майна, за яким ОСОБА_2 передав у заставу автомобіль марки «Mercedes-Benz», модель E420, № кузова/шасіНОМЕР_1 , 1997 року випуску, легковий седан, реєстраційний номер: НОМЕР_2 .

Відповідно до пункту 12 договору поруки за цим договором порука припиняється після закінчення п`яти років з дня настання терміну повернення кредиту.

Згідно з наданим банком розрахунком заборгованості за кредитним договором до лютого 2009 року позичальник систематично вносила платежі на погашення кредиту, з лютого 2009 року почала порушувати графік внесення щомісячних платежів, а з 14 серпня 2009 року утворилася прострочена заборгованість, розмір якої щомісяця збільшувався.

Станом на 10 травня 2016 року утворилася заборгованість у розмірі 28 600,60 дол. США, з яких: 6 765,39 дол. США - за кредитом, 70,57 дол. США - за процентами, 65,16 дол. США - за комісією, 21 699,48 дол. США - за пенею, нарахованої за період з березня 2009 року до 10 травня 2016 року.

У зв`язку з невиконанням позичальником умов кредитного договору 21 вересня 2011року банк звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет застави в рахунок погашення заборгованості, розмір якої станом на 23 серпня 2011 року становив 10 639,27 дол. США (справа № 2-1638/11 (провадження 2/332/875/13).

На момент пред`явлення позову до боржника ОСОБА_1 і майнового поручителя ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет застави позовна давність не пропущена, оскільки прострочена заборгованість зі сплати щомісячних платежів, відсотків і комісії виникла з 14 серпня 2009 року, а з позовом про звернення стягнення на предмет застави банк звернувся 21 вересня 2011 року, тобто з дотриманням строків позовної давності.

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 21 січня 2014 року апеляційна скарга ОСОБА_2 задоволена, заочне рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 18 жовтня 2013 року скасовано і ухвалено нове рішення про відмову в позові.

Відповідно до рішення апеляційного суду автомобіль який був предметом застави 19 листопада 2009 року знятий з обліку. За інформацією Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області від 24 грудня 2013 року власником автомобіля є ОСОБА_3 , який проживає в м. Донецьк, і який до участі у справі не залучався. Банк не давав згоди ОСОБА_2 на відчуження предмета застави.

18 листопада 2014 року банк звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет застави. Заочним рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 27 березня 2015 позов задоволено. В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 за кредитним договором на суму 22 472,40 дол. США звернуто стягнення на предмет застави автомобіль марки «Mercedes-Benz», модель E420, № кузова/шасі НОМЕР_1 , 1997 року випуску, легковий седан, реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Заочне рішення не виконано, автомобіль банку не передано, оскільки ОСОБА_3 зареєстрований і проживає в м. Донецьку в зоні проведення антитерористичної операції.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Суд першої інстанції встановив, що відповідачі порушили умови кредитного договору та допустили кредитну заборгованість, проте банк пропустив позовну давність.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі,

є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається

з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події,

з якою пов`язано його початок.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до частини другої статті 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Підстави переривання позовної давності є вичерпними і розширеному тлумаченню не підлягають.

Однією із підстав переривання позовної давності є пред`явлення особою позову до одного із боржників.

Верховний Суд звертає увагу, що позовна давність переривається пред`явленням особою позову, а не постановленням судом судового рішення.

Відповідний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року справа № 357/9126/17-ц (провадження № 61-36495св18).

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції, дійшов помилкового висновку, що з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором до позичальника в цій справі банк звернувся 10 червня 2016 року, тобто в межах строків позовної давності, оскільки строк позовної давності переривався у зв`язку з пред`явленням банком 21 вересня 2011 року позову до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет застави. Перебіг строку почався заново з наступного дня після набрання рішенням апеляційного суду законної сили, тобто з 21 січня 2014 року. 18 листопада 2014 року із зверненням банку до суду з позовом до нового власника автомобіля ОСОБА_3 строк позовної давності повторно перервався і почався знову з наступного дня після ухвалення заочного рішення і набрання ним законної сили, тобто з 28 березня 2015 року.

Верховний Суд зауважує, що у зв`язку із зверненням позивача до суду 21 вересня 2011 року з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет застави, перебіг позовної давності перервався, який розпочався спочатку з 22 вересня 2011 року, тому з позовом до нового власника автомобіля ОСОБА_3 банк звернувся 18 листопада 2014 року з пропуском позовної давності.

Суди встановили, що 09 листопада 2007 року ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № ZPZ0AA00000337, згідно з умовами якого ПАТ КБ «ПриватБанк» зобов`язався надати ОСОБА_1 кредитні кошти у розмірі 15 632,14 дол. США на термін до 08 листопада 2010 року. Відповідно до пункту 7.1 кредитного договору щомісяця позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 416,76 дол. США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості за кредитом, відсотками, винагороди.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі,

є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Згідно з статтею 253 ЦК України перебіг строку починається

з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події,

з якою пов`язано його початок.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).

Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Відмова в позові у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову не відповідає вимогам закону.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) зроблено висновок, що позовна давність може бути застосована лише щодо вимог про захист прав або інтересів. Оскільки після спливу строку кредитування або пред`явлення вимоги про дострокове виконання основного зобов`язання в порядку частини другої статті 1050 ЦК України у позивача було відсутнє право нараховувати проценти за кредитом, тому вимоги позивача про стягнення таких процентів є необґрунтованими, що свідчить про відсутність правових підстав для застосування позовної давності до спірних правовідносин.

Тобто позовна давність може бути застосована лише щодо вимог про захист прав або інтересів. Оскільки на момент спливу строку кредитування у позичальника існувала поточна заборгованість, банк мав право пред`явити позичальнику вимоги про стягнення цієї заборгованості, проте в межах позовної давності.

Верховний Суд дійшов висновку, що суди повинні були встановити наявність факту порушення суб`єктивного цивільного права особи, яка звернулась за його захистом, проте таке право не підлягало б захисту у зв`язку із припиненням права на позов у матеріально-правовому розумінні.

Апеляційний суд, встановивши фактичні обставини, правильно визначив правову природу цивільних відносин між сторонами, проте не застосував до спірних правовідносин вищенаведені норми матеріального права, так як позовні вимоги є безпідставними по суті, тому судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового про відмову в позові з інших підстав.

У справі, що переглядається, після настання строку кредитування, позивач мав право на стягнення з відповідача сум, передбачених положенням частини другої статті 625 ЦК України.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частинами першою та третьою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Враховуючи наведене Верховний Суд вважає за необхідне касаційну скаргу задовольнити частково, судові рішення скасувати в частині стягнення заборгованості з ОСОБА_1 , ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в позові з інших підстав.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в цій справі позивачу відмовлено в позові з інших підстав, то розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 409,410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 13 березня 2017 року та рішення Апеляційного суду Запорізької області від 24 травня 2017 року в частині позовних вимог до ОСОБА_1 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

У позові Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», (правонаступник Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк») до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: А. С. Олійник

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко