Постанова

Іменем України

19 червня 2019 року

м. Київ

справа № 750/5883/15-ц

провадження № 61-8470св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Кузнєцова В. О., Олійник А. С. (суддя - доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

відповідачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 05 жовтня 2015 року у складі судді Литвиненко І. В. та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 18 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Шарапової 0. Л., Губар В. С., Страшного М. М.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов обгрунтовано тим, що 20 грудня 2007 року між Акціонерно- комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі - АКБ «Укрсоцбанк»), яке перейменовано на ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, згідно з яким ОСОБА_1 надано кредит у розмірі 120 000 доларів США, зі сплатою 12 % річних за користування кредитними коштами, та кінцевим терміном повернення кредиту до 14 грудня 2032 року.

17 липня 2009 року між тими ж сторонами укладено додаткову угоду до кредитного договору, відповідно до якої банк надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 129 188,94 доларів США, зі сплатою 14 % річних за користування кредитними коштами, з кінцевим терміном повернення кредиту до 14 грудня 2037 року.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між АКБ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_2 20 грудня 2007 року укладено договір поруки, відповідно до якого поручитель зобов`язався солідарно у повному обсязі відповідати перед кредитором за виконання позичальником кредитних зобов`язань за кредитним договором від 20 грудня 2007 року щодо повернення ОСОБА_1 120 000 доларів США до 14 грудня 2032 року, зі сплатою 12 % річних.

17 липня 2009 року між АКБ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_2 укладено додаткову угоду до договору поруки, відповідно до якої сторонами погоджено повернення кредиту в розмірі 129 188,94 доларів США, зі сплатою 14 % річних за користування кредитними коштами, з кінцевим терміном повернення кредиту до 14 грудня 2037 року.

ОСОБА_1 зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала, станом на 04 червня 2015 року у неї утворилася заборгованість у розмірі 262 233,82 доларів США.

Позивач просив суд стягнути з відповідачів солідарно вказану суму заборгованості на користь ПАТ «Укрсоцбанк», а саме: із заборгованість за кредитом у розмірі 124 788,94 доларів США, заборгованість за відсотками в сумі 101 960,97 доларів США, пеню за несвоєчасне повернення кредиту в сумі 7 403,14 доларів США, пеню за несвоєчасне повернення відсотків - 28 080,78 доларів США, а всього262 233,82 доларів США, що в еквіваленті по курсу Національного банку України станом на 04 червня 2015 року становить 5 508473,48 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 05 жовтня 2015 року в позові відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що сторони у пункті 4.5 кредитного договору визначили обставини, при настанні яких змінюється строк виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором.

Останній платіж за кредитом ОСОБА_1 здійснила 20 листопада 2008 року, а за відсотками - 11 лютого 2011 року. Перервавши трирічний строк позовної давності, 28 грудня 2011 року ОСОБА_1 звернулася до банку із заявою про реструктуризацію кредиту, в якій визнала борг. Вказану заяву банк отримав 05 січня 2012 року, а до суду про стягнення з відповідачів кредитної заборгованості звернувся 12 червня 2015 року, пропустивши загальний трирічний строк позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачами.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 18 жовтня 2016 року рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 05 жовтня 2015 року залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції обґрунтовано застосував до спірних правовідносин вимоги частини другої статті 1050 ЦК України та врахував, що банком змінено строки виконання зобов`язань за кредитним договором. Позивачем пропущено строк позовної давності на звернення до суду за захистом своїх порушених цивільних прав. Рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У листопаді 2016 року ПАТ «Укрсоцбанк» звернулося до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних кримінальних справ з касаційною скаргою на рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції, у якій просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

21 листопада 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ПАТ «Укрсоцбанк».

13 березня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказану справу призначено до судового розгляду.

У лютому 2018 року справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Апеляційний суд дійшов помилкового висновку про пропуск позивачем строку звернення до суду за захистом своїх порушених прав. Позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування ними має обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Строк позовної давності не може бути застосований до заборгованості за тілом кредиту, тобто суми, яка була отримана від банку без нарахованих відсотків.

Згідно з пунктом 7.3. кредитного договору договір діє до остаточного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань.

Пунктом 4.5. кредитного договору сторони не встановлювали строк дії договору та підстави його припинення, а лише передбачили можливість дострокового повернення кредитних коштів.

Передбачене статтею 1050 ЦК України право вимоги дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, є самостійним. Банк використав вказане право, звернувшись до суду із позовом про дострокове стягнення кредитної заборгованості.

Заперечення на касаційну скаргу не надходили.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 20 грудня 2007 року між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, згідно з яким ОСОБА_1 надано кредит у розмірі 120 000 доларів США, зі сплатою 12 % річних за користування кредитними коштами, та кінцевим терміном повернення кредиту до 14 грудня 2032 року.

17 липня 2009 року між тими ж сторонами укладено додаткову угоду до кредитного договору, відповідно до якої банк надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 129 188,94 доларів США, зі сплатою 14 % річних за користування кредитними коштами, з кінцевим терміном повернення кредиту до 14 грудня 2037 року.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 20 грудня 2007 року укладено договір поруки, відповідно до якого поручитель зобов`язався солідарно у повному обсязі відповідати перед кредитором за виконання позичальником кредитних зобов`язань за кредитним договором від 20 грудня 2007 року щодо повернення ОСОБА_1 120 000 доларів США до 14 грудня 2032 року, зі сплатою 12 % річних.

17 липня 2009 року між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 укладено додаткову угоду до договору поруки, відповідно до якої сторонами погоджено повернення кредиту в розмірі 129 188,94 доларів США, зі сплатою 14 % річних за користування кредитними коштами, з кінцевим терміном повернення кредиту до 14 грудня 2037 року.

Станом на 04 червня 2015 року заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором складає 262 233,82 долари США.

ОСОБА_1 подано заяву до ПАТ «Укрсоцбанк» про реструктуризацію кредиту від 28 грудня 2011 року, яку отримано банком 05 січня 2012 року. Вказана заява свідчить про визнання боргу позичальником та переривання позовної давності.

З 06 січня 2012 року спочатку почався перебіг позовної давності і позивач мав звернутися до суду із цим позовом до 06 січня 2015 року, однак звернувся 12 червня 2015 року, тобто зі спливом строку позовної давності.

Представником відповідачів до суду першої інстанції подано заяву про застосування строку позовної давності.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про задоволення касаційної скарги частково.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, зміна умов зобов`язання, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Згідно із статтею 610 ЦК України порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Згідно з пунктами 3.3.8., 3.3.9. кредитного договору, позичальник зобов`язаний сплачувати проценти за користування кредитом в порядку, визначеному пунктами 2.4., 2.5. договору; позичальник зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі погашати кредит із нарахованими процентами за фактичний час його використання та можливими штрафними санкціями в порядку, визначеному пунктом 1.1. кредитного договору.

За змістом пункту 4.5. кредитного договору в разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених пунктами 3.3.8., 3.3.9. цього договору, протягом більше, ніж 90 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив та відповідно позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит у повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).

Щодо стягнення заборгованості за відсотками та пені

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що сторони встановили строк дії договору та строки виконання зобов`язань зі щомісячним погашенням платежів.

Позичальник належним чином зобов`язання за кредитним договором не виконувала, щомісячні платежі вчасно не сплачувала.

Судами встановлено, що останній платіж за тілом кредиту ОСОБА_1 здійснила 20 листопада 2008 року, а останній платіж за відсотками - 11 лютого 2011 року.

З урахуванням пункту 4.5. кредитного договору строк користування кредитом сплив через 90 днів, тобто 12 травня 2011 року.

З огляду на положення пункту 4.5. кредитного договору, строк виконання основного зобов`язання було змінено.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З огляду на викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також визначену договором неустойку припиняється після визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені статтею 626 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Таким чином, відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти та пеню до повного погашення заборгованості за кредитом у цій цивільній справі.

Відповідні висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12(провадження № 14-10цс 18), 04 липня 2018 року у справі № 310/11543/13(провадження № 14-154 цс18).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

За змістом частин першої та третьої статті 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено строною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Апеляційний суд дійшов висновку, що оскільки строк виконання основного зобов`язання було змінено на 12 травня 2011 року, то саме з цього моменту в позивача виникло право звернення до суду щодо захисту порушеного права. 05 січня 2012 року позивач звернулася до банку із заявою про реструктиризацію заборгованості за договором, тому строк позовної давності перервався і його перебіг розпочався 06 січня 2012 року.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14 цс18) зазначено, що початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності для погашення всієї заборгованості за договором з моменту спливу строку кредитування.

Суди першої та апеляційної інстанцій не врахували наведених вище норм матеріального права та безпідставно застосували строк позовної давності до спірних правовідносин, оскільки після настання умов, визначених пунктом 4.5. кредитного договору (стаття 1054 ЦК України ) позивач втрачає право нараховувати проценти за кредитом та пеню, тому до вказаних вимог позивача позовна давність не може бути застосована.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Оскільки відсутнє порушене право позивача в частині стягнення на його користь процентів за користування кредитом та пені, то позовна давність до цих правовідносин застосована судами безпідставно.

Отже, судами першою та апеляційною інстанцією неправильно застосовано норми матеріального права до відносин про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за процентами та пенею.

Щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту

Щодо вимоги про стягнення заборгованості за тілом кредитом, суди першої та апеляційної інстацій встановили обставини про визнання ОСОБА_1 боргу та переривання позовної давності.

Судами встановлено, що перебіг позовної давності після її переривання розповся з 06 січня 2012 року, з цього моменту в позивача виникло право на звернення до суду щодо захисту своїх порушених прав, до суду позивач звернувся 12 червня 2015 року, зі спливом позовної давності, тому в частині стягнення боргу за тілом кредиту суд першої інстанції обгрунтовано відмовив у позові за спливом позовної давності. Апеляційний суд у цій частині належним чином перевірив законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції.

Таким чином, відсутні підстави для скасування оскаржуваних судових рішень в частині відмови у позові про стягнення заборгованості за тілом кредиту.

Щодо стягнення боргу з поручителя

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

За змістом частин першої та другої статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи плату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга статті 251 та частина друга статті 252 ЦК України).

У договорі поруки не встановлено строк дії поруки, тому підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України.

Відмовляючи в позові до поручителя, суди першої та апеляційної інстанцій помилково застосували до відносин про стягнення з поручителя боргу статті Глави 19 ЦК України, які регламентують позовну давність.

З урахуванням викладеного та змісту пункту 4.5. кредитного договору Верховний Суд у цій справі дійшов такого висновку, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов`язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором, строк пред`явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту порушення позичальником строку виконання зобов`язання згідно з такими умовами або абовстановленого банком строку дострокового повернення позичальником кредиту.

Оскільки відповідно до пункту 4.5. кредитного договору (стаття 1054 ЦК України) змінено строк погашення заборгованості за користування кредитом, стягнення процентів та пені, кредитор мав пред`явити позов до поручителя протягом шести місяців, починаючи від цієї дати. Оскільки банк протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не звернувся до поручителя із позовом про стягнення заборгованості, зобов`язання за договором поруки від 20 грудня 2007 року та додаткової угоди до договору поруки від 17 липня 2009 року, є припиненим.

З огляду на викладене, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню в частині поручителя з ухваленням нового рішення про відмову в позові з інших підстав, оскільки судом неправильно застосовано норми матеріального права.

Доводи касаційної скарги про те, що пунктом 4.5. кредитного договору сторони не встановлювали строк дії кредиту та підстави припинення договору, а лише передбачили можливість дострокового повернення кредитних коштів є необгрунтованими з огляду на викладене та зміст вказаного пункту договору, яким визначено зміну строку користування кредитом.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновки судів першої та апеляційної інстанцій, зводяться до незгоди із судовим рішенням.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Згідно з частинами першою та третьою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Враховуючи наведене, Верховний Суд вважає за необхідне касаційну скаргу задовольнити частково, рішення суду першої та апеляційної інстанцій скасувати в частині позовних вимог до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за процентами та пені, а також до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в позові. В іншій частині рішення суду першої та апеляційної інстанцій залишити без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 05 жовтня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 18 жовтня 2016 року скасувати в частині позовних вимог до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за відсотками та пенею, а також у позові до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та ухвалити в цій частині нове рішення.

У позові Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за відсотками та пенею, а також до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

В іншій частині рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 05 жовтня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 18 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник

Г. І. Усик