ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №22-ц/807/1944/19
Головуючий в 1-й інстанції - Калюжна В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2019 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С. В.,
суддів:Крилової О.В., Полякова О.З.
секретарКамалова В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 28 лютого 2019 року, ухвалене в м. Запоріжжі у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позов обґрунтував тим, що 21.06.2007 року між позивачем та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №zpd0an00000053, відповідно до умов якого, відповідач отримав кредит в розмірі 117090,50 грн. на термін до 20.06.2010 року зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами в строк та порядку передбаченому договором. Відповідач належним чином не виконав свої зобов`язання за договором, у зв`язку чим, станом на 21.08.2014 року заборгованість відповідача перед банком складає 641073,77 грн., з яких заборгованість за кредитом - 70403,38 грн., заборгованість по процентам - 215368,14 грн., заборгованість по комісії - 2368,78 грн., пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань - 352933,47 грн. Позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» просив суд стягнути з ОСОБА_1 на корить ПАТ КБ «ПриватБанк» зазначену заборгованість та судовий збір у розмірі 3654,00 грн.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 28 лютого 2019 року у задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог в зв`язку з пропуском строку позовної давності, суд першої інстанції не врахував, що 14.07.2011 року відповідач надав банку довіреність, якою доручив передати заставне майно на реалізацію у випадку невиконання ним зобов`язань перед Банком. 24.02.2014 року заставний автомобіль відповідача було реалізовано, кошти отримані від реалізації спрямовані на погашення заборгованості. Між тим, реалізація предмету застави в повному обсязі не покрила заборгованість по кредиту. Таким чином, позивач 24.02.2014 року дізнався про порушення свого права і звернувся до суду в межах строку позовної давності.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок винесено обґрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 21.06.2007 року між позивачем та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №zpd0an00000053, відповідно до умов якого, відповідач отримав кредит в розмірі 117090,50 грн. на термін до 20.06.2010 року зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами в строк та порядку передбаченому кредитним договором.

Відповідач належним чином не виконав свої зобов`язання за договором, у зв`язку чим, станом на 21.08.2014 року заборгованість відповідача перед банком склала 641073,77 грн., з яких заборгованість за кредитом - 70403,38 грн., заборгованість по процентам - 215368,14 грн., заборгованість по комісії - 2368,78 грн., пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань - 352933,47 грн.

З розрахунку заборгованості, який додано до позову, та виписки по особовому рахунку ОСОБА_1 за кредитним договором №zpd0an00000053 від 21.06.2007 року, встановлено, що останнє зменшення боргу за кредитним договором було здійснено 24.02.2014 року із суми 77153,38 до 70403,38 грн.

Дослідивши матеріали справи та надані докази, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не доведено, що відповідач добровільно здійснив погашення заборгованості 24.02.2014 року, а відповідно, що відбулось переривання строків позовної давності. Відповідно до п.7.1 кредитного договору №zpd0an00000053 від 21.06.2007, момент закінчення виконання зобов`язання - 20.06.2010, тобто ще 20.06.2010 позивач повинен був довідатись про порушення свого права, та саме з цього часу необхідно відраховувати строк позовної давності. З позовом про стягнення заборгованості Банк звернувся лише 17.10.2014 року, тобто поза межами трирічного строку звернення до суду, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Згідно зі ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Відповідно до п.7.1 кредитного договору №zpd0an00000053 від 21.06.2007року строк дії договору встановлено до 20.06.2010 року.

Можливо погодитись з доводом відповідача, що відповідач у справі - ОСОБА_1 видавши 14 липня 2011 року довіреність (а.с. 100), якою уповноважив ПАТ КБ «ПриватБанк» реалізувати заставне майно - транспортний засіб марки А, моделі 091 БОГДАН, автобус пасажирський, дійсно своїми діями визнав заборгованість перед банком.

Між тим, Банк звернувся до суду з позовом, лише 17.10.2014 року (а.с. 1), тобто поза межами трирічного строку позовної давності.

Таким, чином заборгованость визначена на дату спливу терміну дії договору - 20.06.2010 року, не підлягає задоволенню в зв`язку з пред`явленням таких вимог поза межами строку позовної давності. А відсотки, пеня та комісія нараховані після 20.06.2010 року не підлягають стягненню з підстав нарахування вказаної заборгованості поза межами терміну дії договору.

Доводи скарги про те, що саме з моменту реалізації банком заставного майна необхідно вести облік терміну позовної давності - безпідставні. Такі дії по реалізації майна здійснені банком в одноособовому порядку в результаті видачі позивачем зазначеної вище довіреності і жодним чином не впливають на облік терміну позовної давності, оскільки про своє порушено право банк уже достеменно знав за фактом непогашення заборгованості за договором на другий день після спливу терміну його дії. Договір діяв, як зазначено, до 20.06.2010 року.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 28 лютого 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 04 липня 2019 року.

Судді: С. В. Кухар

О. В. Крилова

О. З. Поляков