Номер провадження: 22-ц/813/303/19
Номер справи місцевого суду: 501/768/17
Головуючий у першій інстанції Смирнов В.В
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.06.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Цюри Т.В.,

за участю секретаря Ющак А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 12 червня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ», за участю третіх осіб: Профспілки робітників морського транспорту морського порту «Чорноморськ», директора державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» Крижановського С.В., про визнання незаконним наказу про звільнення, про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

встановив:

26 квітня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який в подальшому було уточнено, до Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» (далі - ДП «МТП «Чорноморськ»), за участю третіх осіб: Профспілки робітників морського транспорту морського порту «Чорноморськ», директора ДП «МТП «Чорноморськ» ОСОБА_2 , про визнання незаконним наказу директора ДП «МТП «Чорноморськ» №182-к від 10.04.2017 р. про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позову зазначив, що з 1994 року працює в ДП «МТП «Чорноморськ» ,є членом Профспілки робітників морського транспорту морського порту «Чорноморськ», а з 11.03.2013 року працював начальником другого терміналу ДП «МТП «Чорноморськ»,

10.04.2017 року наказом №182-к директора ДП «МТП «Чорноморськ» ОСОБА_2 позивача ОСОБА_3 було звільнено з ДП «МТП «Чорноморськ» за п.3 ст. 40 КЗпП України за систематичне невиконання без поважних причин своїх обов`язків (т.1, а.с.9-14).

Позивач також зазначив, що оскільки рішеннями Іллічівського міського суду Одеської області від 28.08.2017 року та від 04.09.2017 року накази про притягнення позивача ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності, відповідно від 10.01.2017 року №01-ст, та від 27.09.2016 року № 100-ст та визнано незаконними та їх скасовано, то відсутні підстави для його звільнення по п. 3 ст. 40 КЗпП України.

Крім того, позивач вказав, що згоди на його звільнення Профспілка робітників морського транспорту морського порту «Чорноморськ», членом якої він є, не надала.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач ОСОБА_1 , вважаючи своє звільнення незаконним, просив поновити його на займаній посаді і задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 12 червня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 було задоволено.

Визнано наказ директора ДП «МТП «Чорноморськ» від 10.04.2017 №182-к «Про звільнення начальника 2 терміналу ОСОБА_1 » незаконним та скасовано наказ.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника 2 терміналу ДП «МТП «Чорноморськ».

Стягнуто з ДП «МТП «Чорноморськ» на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу, починаючи з 11.04.2017р. по 12.06.2018 року в сумі 201235,70 грн.

Стягнуто з ДП «МТП «Чорноморськ» на користь держави судовий збір в розмірі 640 грн.

Рішення в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць та поновлення на роботі допущено до негайного виконання.

В апеляційній скарзі ДП «МТП «Чорноморськ» ставить питання про скасування рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 12 червня 2018року та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права (т.3, а.с.1-15).

Разом з тим, до суду апеляційної інстанції в зазначений день і час: 27.06.2019 року, на 17.00 год. з`явився лише позивач ОСОБА_1 , інші учасники справи та їх представники до суду не з`явились, будучи належним чином повідомленими про час і місце судового засідання (т.3, а.с. 116-121).

У зв`язку з цим, колегія суддів зазначає, що необґрунтоване затягування розгляду справи суперечить вимогам ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку. З цих підстав колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності її учасників, за винятком позивача, неявка яких до суду визнана судом неповажною.

При цьому колегія суддів також виходить із того, що у своєму рішенні у справі «Калашников проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці Суду, зокрема складність справи, поведінка заявника та поведінки компетентних органів влади.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 03.04.2008 року у справі «Пономарьова проти України» та у постанові Верховного Суду від 15 травня 2019 року, справа № 922/4244/17, зазначено, що сторони мають вживати заходи, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.

Таким чином, оскільки і апелянт - ДП «МТП «Чорноморськ», і третя особа - ОСОБА_2 неодноразово повідомлялись про час і місце судового засідання, у тому числі телефонограмою і через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, також були належним чином повідомленими про попереднє судове засідання (т.3, а.с. 111-115), то вони мали змогу дізнатися про стан відомого їм судового провадження і прийняти участь в суді, враховуючи, що справа перебуває на розгляді суду апеляційної інстанції майже рік (т.3, а.с. 35).

Таким чином, аналіз викладених вище обставин в їх сукупності дає підстави стверджувати про неналежне здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав і виконання процесуальних обов`язків, за виключенням позивача ОСОБА_1 , у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за відсутності її учасників, повідомлених належним чином, на підставі наявних у справі доказів та за участю позивача ОСОБА_1

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, відзив на неї (т.3, а.с.48-58), колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом №133/0 від 11.03.2013 року позивач ОСОБА_1 перебував на посаді начальника другого терміналу ДП «МТП «Чорноморськ» (т.1, а.с.17).

Разом з тим, наказом №182-к від 10.04.2017р. директора ДП «МТП «Чорноморськ» ОСОБА_2 позивача ОСОБА_3 було звільнено з ДП «МТП «Чорноморськ» за п.3 ст. 40 КЗпП України за систематичне невиконання без поважних причин своїх обов`язків (т.1, а.с. 9-14).

При ухваленні оскаржуваного судового рішення, судом першої інстанції було обгрунтовано враховано, що рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 04.09.2017 року, залишеним без змін постановою апеляційного суду Одеської області від 16.11.2017 року, наказ про притягнення позивача ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності від 27.09.2016 року № 100-ст визнано незаконним та скасовано (т.1, а.с.156, т.2, а.с.130-131).

Аналогічне рішення було ухвалено Іллічівським міським судом Одеської області від 28.08.2017 року, та цим рішенням визнано незаконним і скасовано наказ директора порту від 10.01.2017 року №01-ст. (т.1, а.с.157-160). В цій частині вказане рішення також залишено без змін постановою апеляційного суду Одеської області від 22.03.2018 року (т.2, а.с.157-161).

Таким чином, враховуючи, що матеріали справи не містять доказів систематичного порушення позивачем своїх трудових обов`язків, а тому його звільнення за систематичне невиконання без поважних причин своїх трудових обов`язків є незаконним.

У зв`язку з цим, та враховуючи, що накази про притягнення позивача ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності від 27.09.2016 року № 100-ст та від 10.01.2017 року №01-ст визнано незаконними та скасовано, доводи заявника апеляційної скарги про те, що суд не мав права приймати дані судові рішення до уваги, з посиланням на те, що на час звільнення позивача з посади - 10.04.2017 року, даних судових рішень не існувало, є безпідставними і необгрунтованими.

Такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з того, що згідно вищевказаних судових рішень зазначені накази про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності, які стали підставою для його звільнення за систематичне порушення трудової дисципліни, визнані незаконними і скасовані, тобто перестали існувати взагалі.

Посилання представника заявника апеляційної скарги на те, що 05.03.2018 року ухвалою Верховного Суду було відкрите касаційне провадження стосовно вищевказаного рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 04.09.2017 року, справу призначено до розгляду в складі колегії з 5 суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами, не може бути підставою для задоволення апеляційної скарги.

Також не може бути підставою для задоволення апеляційної скарги посилання апелянта на те, що ухвалою Верховного Суду від 01.06.2018 року було відкрите касаційне провадження стосовно вищевказаного рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 28.08.2017 року, і витребувано вказану справу із Іллічівського міського суду Одеської області.

Такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з того, що матеріали справи не містять доказів про зупинення провадження по даній цивільній справі, а також по вказаним вище цивільним справам, або про скасування в касаційному порядку рішень Іллічівського міського суду Одеської області від 28.08.2017 року та від 04.09.2017 року.

При цьому колегія суддів зазначає, що по даній цивільній справі також відсутні правові підстави для зупинення провадження по ній, передбачені п.6 ч.1 ст. 251 ЦПК України, як про те зазначає заявник апеляційної скарги.

Крім викладеного, колегія суддів зазначає, що як встановлено в судовому засіданні та підтверджено поясненнями свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , позивач ОСОБА_1 був звільнений без згоди профспілки робітників морського транспорту морського порту «Чорноморськ».

Ухвалюючи судове рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що відповідно п.3 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

При цьому, порядок надання згоди на розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця встановлено ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності від 15.09.1999р. № 1045 та ст. 43 КЗпП України.

Однак, вказані вимоги законів відповідачем не було дотримано.

Також суд виходив із того, що у відповідності до ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до ч. 3 п.32 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.92р. у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи.

При цьому суд обгрунтовано здійснив розрахунок середнього заробітку позивача ОСОБА_1 у відповідності до Постанови КМ України «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» за № 100 від 08.1995р., у зв`язку з чим середній заробіток за час вимушеного прогулу позивача за період з 11.04.2017р. по 12.06.2018р., який підлягає стягненню з відповідача, складає: 201 235, 70 грн.

Що стосується доводів заявника апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції неправомірно послався на недотримання відповідачем порядку надання згоди на розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця, з посиланням на ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності від 15.09.1999р. № 1045 та ст. 43 КЗпП України, то вони є безпідставними, з огляду на наступні обставини.

Як вбачається з матеріалів справи, протоколом засідання Профспілки робітників морського транспорту морського порту «Чорноморськ» (далі - ПРМТ МПЧ)№ 3 від 04.04.2017 року, у зв`язку з великою кількістю питань, які виникають у процесі роботи, керуючись правовою нормою ст. 4.3.11 Статуту ПРМТ МПЧ голову профспілки ОСОБА_10 наділено правом особисто вирішувати всі питання, які є повноваженнями профспілкового комітету ПРМТ МПЧ згідно чинного Статуту профспілки у період з 04.04.2017 р. по 18.04.2017 р. (т.1, а.с.249).

З цих підстав, суд обгрунтовано виходив із того, що рішенням ПРМТ МПЧ від 04.04.2017 року було розглянуто подання ДП «МТП «Чорноморськ» про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника другого терміналу і такої згоди профспілковий комітет не дав.

Більше того, на виконання ухвали суду від 01.06.2018 року, на адресу суду 11.06.2018 року був наданий витяг з протоколу № 17 від 05.06.2018 року, яким профспілка не надала згоди на звільнення позивача (т.2, а.с.201). При цьому, на засіданні профспілки були присутні 31 член профкому з 41 обраного, із яких 28 членів голосували за ненадання згоди на звільнення ОСОБА_1 із займаної посади за п. 3 ст. 40 КЗпП України.

Стосовно строку звернення позивача до суду для вирішення трудового спору, який стосувався його звільнення, то позивач не пропустив місячного строку, передбаченого ст. 233 КЗпП України, оскільки його звільнення відбулось 10.04.2017 року, а звернення до суду - 26.04.2017 року.

Що стосується посилання заявника апеляційної скарги на те, що судом були порушені розумні строки розгляду даної цивільної справи, то вони є частково слушними, однак колегія суддів зазначає, що зазначене було викликано об`єктивними обставинами, у тому числі звільненням судді Ледньової Т.В., самовідводу судді Максимович Г.В., а також неодноразових заяв представника ДП «МТП «Чорноморськ» про виклик до суду свідків, про запит суду щодо надання профкомом згоди на звільнення з посади позивача ОСОБА_1 , що в свою чергу викликало у суду необхідність оголошення у справі чергової перерви.

Так, як вбачається з матеріалів справи, представник ДП «МТП «Чорноморськ» Карпун Є.Ф. 20.12.2017 року надав суду клопотання про допит в судовому засіданні свідків, у тому числі тих, які вже допитувались в суді 09.10.2017 року ( ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ) (т.2, а.с.72-78), а також свідків ОСОБА_14 і ОСОБА_6 , які також допитувались в судовому засіданні 18.10.2017 року (т.2, а.с.91-94).

У зв`язку з цим, суд в судовому засіданні 22.05.2018 року повторно допитував свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_11 , ОСОБА_6 (т.2, а.с.183-186).

Крім того, представник ДП «МТП «Чорноморськ» Карпун Є . Ф. лише 01.06.2018 року (тобто більше ніж через рік після відкриття провадження у справі - 03.05.2017 р.) заявив клопотання про необхідність запиту до первинної профспілкової організації ПРМТ МПЧ щодо дачі згоди на звільнення позивача ОСОБА_1 за п. 3 ст. 40 КЗпП України (т.2, а.с.192-194).

Доводи заявника апеляційної скарги про те, що суд був зобов`язаний винести по справі заочне рішення, є безпідставним, оскільки у відповідності до ч. ст. 280 ЦПК України ухвалення по справі заочного рішення є не обов`язком суду, а правом.

Стосовно того, що представник ДП «МТП «Чорноморськ» не викликався в судове засідання, в якому було ухвалено судове рішення, то ці доводи є безпідставними, так як із протоколу судового засідання від 01.06.2018 року вбачається, що у справі була оголошена перерва для отримання висновку профспілки щодо доцільності звільнення позивача із займаної посади. В даному судовому засіданні приймав участь представник ДП «МТП «Чорноморськ» Карпун Є.Ф., який і заявив клопотання про отримання висновку профспілки. Перерва була оголошена до 12.06.2018 року, до 10.10 год., про що учасники справи розписались.

При цьому також безпідставними є доводи представника ДП «МТП «Чорноморськ» про те, що їх представник був позбавлений можливості приймати участь у справі і надати відповідні докази в обґрунтування своїх заперечень проти позовних вимог, так як представник відповідача Карпун Є.Ф. постійно приймав участь у справі, надавав свої заперечення і пояснення (т.1, а.с.63 - 68), за його участю відбувалось судове засідання, у тому числі допит свідків, про що вказано вище.

Також безпідставними є доводи заявника апеляційної скарги про те, що суд стягнув з відповідача на користь позивача всю суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки суд оскаржуваним судовим рішенням допустив негайне виконання судового рішення лише в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць та поновлення на роботі.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

При цьому слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» залишити без задоволення.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 12 червня 2018року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 04.07.2019 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра