Справа № 171/1592/19
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
26 грудня 2019 року м. Апостолове
Апостолівський районний суд Дніпропетровської області
у складі: головуючого судді Хоруженко Н.В.,
за участю секретаря Харченко О.М.,
позивача - ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на кристування житловим приміщенням, -
30.08.2019 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на кристування житловим приміщенням, посилаючись на те, що він є власником будинку АДРЕСА_1 на підставі договору дарування будинку від 15.02.1987 року. В його будинку було зареєстровано відповідача. З 2015 року відповідач в будинку не проживає, не сплачує комунальні платежі, не отримує кореспонденцію, особистих речей в будинку не має і взагалі даним житловим приміщенням не цікавиться, перешкод в користуванні житловим приміщенням позивач не чинив. Весь тягар по підтриманню будинку в належному стані лежить на позивачу, тому на підставі вище вказаного позивач просить позов задовольнити.
Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримав, пояснив, що він є власником будинку АДРЕСА_1 ,з відповідачем перебували у шлюбі, проживали за вказаною адресою, на території були здійснені добудови, але відповідач забрала всі документи на будинок та залишила місце проживання, на даний час шлюб розірвано, відповідач не приймає участі у витратах на утримання будинку, а наявність її реєстрації позбавляє його можливості оформити субсидію, тому просив визнати відповідача такою, що втратила право користування житлом.
Відповідач в судове засідання не з`явилася, про день, місце та час розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила.
Згідно вимог ст. 280 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити по цій справі заочне рішення на підставі доказів, що є в матеріалах справи, оскільки відповідач була належним чином повідомлена про слухання справи, не сповістила суд про причини своєї відсутності.
Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.
Судом встановлено, що відповідно до договору дарування житлового будинку від 15.02.1988 року позивач є власником будинку, що знаходиться в АДРЕСА_2 , який розташований на земельних угіддях радгоспу ім.Ілліча, з площею присадибної ділянки 0,25 га (а.с.4).
Відповідно до довідки виконавчого комітету Грушівської сільської ради №779 від 11.06.2019 року встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрований та проживає по АДРЕСА_1 та має склад сім`ї: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.6).
З акту про встановлення адресного факту проживання від 24.06.2019 року встановлено, що за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 , 1962 року народження, так ОСОБА_2 , 1965 року народження. З 2015 року ОСОБА_2 не проживає за вказаною адресою (а.с.7).
З копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 25.05.2019 року встановлено, що шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано, про що 25.05.2019 року складено відповідний актовий запис №24.
При вирішенні спору суд виходить з того, що згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
Статтею 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.
У відповідності до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
За змістом статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Згідно частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.
Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов: відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік та відсутність поважних причин непроживання за адресою такого жилого приміщення.
У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Таким чином, позивач як власник житла, має право володіти, користуватися та розпоряджатися нею на власний розсуд, використовувати її для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. Таке право позивача є непорушним і він не може бути протиправно його позбавлена.
Статтями 156, 64 ЖК Української РСР визначено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать: дружина власника, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.
Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.
Оскільки до 25.05.2019 року сторони перебували у шлюбі, а отже відповідач мала право користуватись житлом другого подружжя, суд вважає, що у даному випадку припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє відповідача права користування займаним приміщенням.
Крім того, позивачем не надано доказів щодо причини відсутності відповідача за місцем проживання, що позбавляє можливості суд визначити чи є ці причини відсутності поважними чи безповажними, у той час як за ст. 405 ЦК України підставою визнання особи такою що втратила право користування житлом є відсутність члена сім`ї саме без поважних причин понад один рік за місцем проживання.
Також сам позивач у поясненннях стверджує, що на території домоволодіння здійснені добудови, відповідач забрала документи на будинок, що свідчить про те, що відповідач не втратила інтересу до житла.
На підставі викладеного, суд приходить до виснвоку, що в судововому засіданні не доведено достатніми доказами відсутність відповідача саме без поважних причин понад один рік за адресою жилого приміщення, яке є власністю позивача, а тому у задоволенні позову про визнання особи такою що втратила право користування житловим приміщенням слід відмовити.
Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 223, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд,-
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на кристування житловим приміщенням - відмовити.
Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до апеляційного суду Дніпропетровської області шляхом подачі апеляційної скарги через Апостолівський районний суд.

Заочне рішення може бути переглянуто за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10 діб з моменту отримання копії судововго рішення.

У випадку оскарження в судовому засіданні вступної та резолютивної частини, строк оскарження обчислюється з моменту складання повного тексту судового рішення.

Повний текст рішення скласти ПРОТЯГОМ 5 ДІБ.

Суддя:Н. В. Хоруженко