ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

справа № 638/7132/15-ц

провадження № 22-ц/818/643/19

20 лютого 2019 року

м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Котелевець А.В.,

суддів - Піддубного Р.М., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря - Огар І.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Торгівельний центр «ЦУМ»,

третя особа - Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради Харківської області,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 листопада 2018 року в складі судді Штих Т.В.,

у с т а н о в и в:

В квітні 2015 року ОСОБА_1 звернулася у суд із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права власності в порядку спадкування.

Позовна заява, з урахуванням уточнень, мотивована тим, що після смерті її матері ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2, відкрилась спадщина на 4/12 частини житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_2, вартістю 5 639 957 грн. 00 коп.; земельну ділянку АДРЕСА_3 1 358 кв. м., вартістю 5 161 902 грн. 00 коп.; автомобіль «Mercedes-Веnz» S-500, реєстраційний номер НОМЕР_1, вартістю 1 307 049 грн. 04 коп.; автомобіль «Toyota Lexus LX 570», реєстраційний номер НОМЕР_1, вартістю 1 441 206 грн. 90 коп.; автомобіль «Subaru Tribeca В9», реєстраційний номер НОМЕР_3, вартістю 385 343 грн. 60 коп.; квартиру АДРЕСА_1, вартістю 43 962 грн. 00 коп.; гараж № 102 в гаражному кооперативі «Яр», що розташований за адресою: АДРЕСА_4; на частину майна Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгівельний центр «ЦУМ» (далі - ТОВ «ТЦ «ЦУМ»), що розташований за адресою: місто Харків, майдан Рози Люксембург, № 1/3 в розмірі 25%, вартістю 5 804 950 грн. 00 коп.

За життя її мати склала заповіт, за умовами якого заповіла їй квартиру АДРЕСА_1 та гараж № 102 в гаражному кооперативі «Яр», що розташований за адресою: АДРЕСА_4. Інше майно заповіла її брату ОСОБА_8.

Вони з братом звернулися в установлений законом строк до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини.

14 квітня 2015 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Костіною Ю.С. за реєстровим № 654 посвідчено Свідоцтво про право на спадщину за заповітом, згідно з яким вона є власницею квартири АДРЕСА_1 та гаражу № 102 в гаражному кооперативі «Яр», що розташований за адресою: АДРЕСА_4.

ІНФОРМАЦІЯ_1 її брат ОСОБА_8 помер, не оформивши спадщини.

Зазначає, що на протязі останніх більш ніж трьох років вона проживала разом з матір'ю, оскільки остання потребувала допомоги та догляду, який здійснювала вона, та на час відкриття спадщини після смерті матері вона мала право на обов'язкову частку, оскільки була непрацездатною особою у зв`язку з досягненням 57 років.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просила визнати за нею право власності в порядку спадкування після смерті матері ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2, на наступне майно: на 4/48 частин житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_2, вартістю 469 996 грн. 41 коп.; на ј частину земельної ділянки за АДРЕСА_3 0,1000 га (кадастровий номер НОМЕР_4), надану для обслуговування житлового будинку і споруд, та площею 0,0358 га (кадастровий номер НОМЕР_5), надану для ведення садівництва, вартістю 430 158 грн. 50 коп.; на ј частину автомобіля «Mercedes-Веnz» S-500, реєстраційний номер НОМЕР_1, залишивши автомобіль у власності відповідачів та стягнувши з них на її користь компенсацію в розмірі 326 762 грн. 35 коп.; на ј частину автомобіля «Lexus LX 570», реєстраційний номер НОМЕР_1, залишивши автомобіль у власності відповідачів та стягнувши з них на її користь компенсацію в розмірі 360 301 грн. 70 коп.; на ј частину автомобіля «Subaru Tribeca В9», реєстраційний номер НОМЕР_3, залишивши автомобіль у власності відповідачів та стягнувши з них на її користь компенсацію в розмірі 96 335 грн. 90 коп.; на ј частину в статутному фонді ТОВ «ТЦ «ЦУМ», що розташований за адресою: місто Харків, майдан Рози Люксембург, № 1/3, пропорційно частці ОСОБА_6 як учасника товариства, виходячи з її долі в статутному товаристві в розмірі 25% станом на час відкриття спадщини в розмірі 1 451 237 грн. 50 коп.

Ухвалами Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 вересня 2015 року, від 29 жовтня 2015 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, залучено Виконавчий комітет Харківської міської ради Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської області; Службу у справах дітей Дзержинського району управління служб у справах дітей департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради.

13 лютого 2018 року ОСОБА_10 - представник відповідача подала відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити в задоволенні позовних вимог.

Відзив мотивовано тим, що ОСОБА_1 була зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 після отримання Свідоцтва про прийняття спадщини в порядку спадкування за заповітом, тобто протягом шести місяців з моменту відкриття спадщини вона не зверталась з заявою про прийняття спадщини в частині обов'язкової долі. Доводи про те, що позивач протягом більш ніж трьох років проживала з матір'ю є хибними, оскільки згідно з довідкою ЖК «ОСЕЛЯ» ОСОБА_6 на день смерті проживала та була зареєстрована в квартирі сама. Першочерговими спадкоємцями після смерті брата позивача є лише відповідачі.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 листопада 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано недоведеністю позовних вимог.

10 грудня 2018 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не встановив обставин у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, та не застосував норму матеріального права, яка підлягала застосуванню.

Відповідачі, третя особа рішення суду першої інстанції не оскаржили, правом на відзив на апеляційну скаргу не скористались.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_6, після смерті якої відкрилась спадщина на 4/48 частин житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_2, вартістю 469 996 грн. 41 коп.; на ј частину земельної ділянки за АДРЕСА_3 0,1000 га (кадастровий номер НОМЕР_4), надану для обслуговування житлового будинку і споруд, та площею 0,0358 га (кадастровий номер НОМЕР_5), надану для ведення садівництва, вартістю 430 158 грн. 50 коп.; на ј частину автомобіля «Mercedes-Веnz» S-500, реєстраційний номер НОМЕР_1, залишивши автомобіль у власності відповідачів та стягнувши з них на її користь компенсацію в розмірі 326 762 грн. 35 коп.; на ј частину автомобіля «Lexus LX 570», реєстраційний номер НОМЕР_1, залишивши автомобіль у власності відповідачів та стягнувши з них на її користь компенсацію в розмірі 360 301 грн. 70 коп.; на ј частину автомобіля «Subaru Tribeca В9», реєстраційний номер НОМЕР_3, залишивши автомобіль у власності відповідачів та стягнувши з них на її користь компенсацію в розмірі 96 335 грн. 90 коп.; на ј частину в статутному фонді ТОВ «ТЦ «ЦУМ», що розташований за адресою: місто Харків, майдан Рози Люксембург, № 1/3, пропорційно частці ОСОБА_6 як учасника товариства, виходячи з її долі в статутному товаристві в розмірі 25% станом на час відкриття спадщини в розмірі 1 451 237 грн. 50 коп.

За життя ОСОБА_6 склала заповіт, за умовами якого заповіла донці ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1 та гараж № 102 в гаражному кооперативі «Яр», що розташований за адресою: АДРЕСА_4. Інше майно ОСОБА_6 заповіла сину ОСОБА_8 Заповіт посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Манерко Л.М. 15 лютого 2011 року за реєстровим номером 213.

ОСОБА_6 та ОСОБА_8 звернулися в установлений законом строк до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини.

14 квітня 2015 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Костніою Ю.С. за реєстровим № 654 посвідчено Свідоцтво про право на спадщину за заповітом, згідно з яким ОСОБА_6 є власницею квартири АДРЕСА_1 та гаражу № 102 в гаражному кооперативі «Яр», що розташований за адресою: АДРЕСА_4.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 помер, не оформивши спадщини.

Звертаючись із позовом, ОСОБА_6 посилалася на підстави, передбачені статтею 1241 ЦК України.

Статтями 1216, 1218 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Право на обов'язкову частку у спадщині врегульовано статтею 1241 ЦК України, частиною 1 якої передбачено, що право на обов'язкову частку у спадщині мають малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка).

ОСОБА_6 на момент смерті матері досягла віку 57 років.

Юридичним фактом, який презюмує постійну непрацездатність особи, є пенсійний вік.

Рішенням Конституційного Суду України від 11 лютого 2014 року (справа № 1-1/2014) у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положення частини 1 статті 1241 ЦК України роз'яснено, що зміст поняття «повнолітні непрацездатні діти», що використовується в абзаці першому частини 1 статті 1241 ЦК України щодо права на обов'язкову частку у спадщині, грунтується на положеннях частини 3 статті 75 СК України, яка відносить до категорії «непрацездатні» інвалідів 1, П та Ш груп, а також пенсійного законодавства та законів України, які регулюють соціальне страхування і визначають поняття «непрацездатний».

Відповідно до статті 1 Закону України «Про прожитковий мінімум», до осіб, які втратили працездатність, відносяться особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку, особи, які досягли пенсійного віку, що дає право на призначення пенсії на пільгових умовах, та непрацюючі особи, визнані особами з інвалідністю в установленому порядку.

Статтею 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення» встановлено, що право на пенсію за віком мають: чоловіки - після досягнення 60 років і при стажі роботи не менше 25 років; жінки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 20 років.

Отже, вимога щодо досягнення 55 річного віку для отримання права на пенсію за віком закріплена законом.

Оскільки позивач на момент смерті матері ОСОБА_6 була непрацездатною за віком і перебувала на пенсії, то відповідно до частини 1 статті 1241 ЦК України її обов'язкова частка у спадковому майні становить ј від частки, яка належала б їй за законом, якби не було заповіту.

З огляду на це, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відмову в позові.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Доводи апеляційної скарги на висновки суду не впливають, зводяться до необхідно переоцінки доказів, яким судом першої інстанції дана належна оцінка.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягають, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 22 лютого 2019 року.

Головуючий А.В.Котелевець

Судді Р.М.Піддубний

О.Ю.Тичкова