Справа № 761/2869/19
Провадження № 2/761/3777/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2019 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді: Волошина В.О.

при секретарі: Яворській А.А.

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Шевченківського районного суду м. Києва за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», третя особа без самостійних вимог на стороні позивача: ОСОБА_2 про визнання поруки припиненою,

в с т а н о в и в :

В січні 2019р. позивач ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 1-3) до ПАТ «КБ «Надра», в якому просив суд: визнати припиненою поруку за договором поруки № 19/2007/3244 Фжр від 24 грудня 2007р. (далі по тексту - договір поруки), укладеного між сторонами.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 24 грудня 2007р. між відповідачем та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 19/2007/3244 Фжр (далі по тексту - кредитний договір), відповідно до якого банк надав позичальниці у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у сумі 42391,97 дол. США в порядку і на умовах, визначених цим договором за програмою «Житло дітям», з цільовим призначенням - проведення розрахунків по договору купівлі - продажу № 1130 від 24 грудня 2007р., що укладений між позичальником і ОСОБА_3 , згідно якого позичальник придбає у власність нерухоме майно (будинок), що заходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Відсотки за користування кредитом розраховуються банком на підставі відсоткової ставки у розмірі 12,49 % на місяць; строк кредитування - 10 грудня 2032р.

З метою забезпечення належного виконання позичальницею своїх зобов`язань за кредитним договором, 24 грудня 2007р. між сторонами було укладено договір поруки.

24 березня 2010р. між позичальницею і банком було укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору, відповідно до якого, банком надана позичальниці відстрочка сплати частини щомісячного платежу. На думку позивача мала місце збільшення відповідальності поручителя, оскільки збільшено період за який нараховуються завищені проценти за користування кредитними коштами, при цьому ні банком ні позичальницею не було узгоджено з позивачем, як поручителем, укладення цієї додаткової угоди до кредитного договору. З урахуванням викладеного на підставі положень ч. 1 ст. 559 ЦК України, позивач просив суд позов задовольнити.

Ухвалою судді від 28 січня 2019р. відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження.

Протокольною ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 06 травня 2019р. залучено до участі у справі, в якості третьої особи без самостійних вимог на стороні позивача ОСОБА_2

07 травня 2019р. на адресу суду надійшов відзив на позов (а.с. 41, 42), в якому відповідач проти позову заперечив, зазначивши, що стороною позивача необґрунтовано заявлені позовні вимоги, оскільки збільшення від повільності позивача, як поручителя не відбулося, оскільки не строк на який надавався кредит, ні відсоткова ставка за кредитом, ні тіло кредиту змінені не були. Також сторона відповідача просила суд застосувати строки позовної давності до заявлених позовних вимог, оскільки позивачу, як поручителю, та члену сім`ї третьої особи було відомо про укладення між банком та позичальницею додаткової угоди, з часу її укладення.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 09 вересня 2019р. закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті.

В судове засідання 02 грудня 2019р. сторони, третя особа, не з`явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені в установленому законом порядку, поважності причин неявки не повідомили.

Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову ( субсидіарну ) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки ( ч.1, 2 ст.554 ЦК України ).

Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Як вбачається із матеріалів справи і це встановлено судом, що 24 грудня 2007р. між відповідачем та третьою особою було укладено кредитний договір (а.с. 20-22), відповідно до якого банк надав позичальниці у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у сумі 42391,97 дол. США, в порядку і на умовах, визначених цим договором за програмою «Житло дітям», з цільовим призначенням - проведення розрахунків по договору купівлі - продажу № 1130 від 24 грудня 2007р., що укладений між позичальником і ОСОБА_3 , згідно якого позичальник придбає у власність нерухоме майно (будинок), що заходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Відсотки за користування кредитом розраховуються банком на підставі відсоткової ставки у розмірі 12,49 % на місяць; строк кредитування - 10 грудня 2032р. (п. 1.1.-1.4 кредитного договору).

З метою забезпечення належного виконання позичальницею своїх зобов`язань за кредитним договором, 24 грудня 2007р. між сторонами було укладено договір поруки (а.с. 23), відповідно до п. 1.1. якого, позивач поручається перед відповідачем за належне виконання третьою особою взятих на себе зобов`язань, що витікають з кредитного договору, в тому числі:

- повернути до 10 грудня 2032р. кредит у сумі 42391,97 дол. США;

- сплатити відсотки за користування кредитними коштами із розрахунку 12,49 % річних;

- сплатити інші платежі, передбачені кредитним договором;

- сплатити можливі штрафні санкції (штраф, пеня).

Судом встановлено, що 24 березня 2010р. між третьою особою і відповідачем, було укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору, відповідно до якого, банком надана позичальниці відстрочка сплати частини щомісячного платежу (а.с. 4-11).

Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач зазначав, після укладення між сторонами додаткової угоди № 1 до кредитного договору, мало місце збільшення відповідальності поручителя, оскільки збільшено період за який нараховуються завищені проценти за користування кредитними коштами, при цьому ні відповідачем, ні третьою особою не було узгоджено з ним, як поручителем, укладення цієї додаткової угоди № 1 до кредитного договору.

Відповідно до ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.

За змістом ч 1 ст. 559 ЦК України, порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання. У разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності боржника, такий поручитель несе відповідальність за порушення зобов`язання боржником в обсязі, що існував до такої зміни зобов`язання.

Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п 22 Постанови № 5 від 30 березня 2012р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України, припинення договору поруки пов`язується зі зміною забезпеченого зобов`язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. При цьому, обсяг зобов`язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Проте, якщо в договорі поруки передбачено, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов`язанням і строків їх виплати тощо без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору стала результатом домовленості сторін (банку і поручителя), а отже, поручитель дав згоду на зміну основного зобов`язання.

Однією з засад судочинства, регламентованих п. 3) ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У відповідності до ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За змістом ст. 77 цього Кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

За змістом ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України від 01 грудня 2004р. № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч. 1 ст. 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Протягом всього часу розгляду справи в суді, стороною позивача не було надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження обставин, що внаслідок укладення між відповідачем та третьою особою додаткової угоди № 1 до кредитного договору, збільшиться обсяг відповідальності поручителя, при цьому стороною позивача не було подано до суду заяви про призначення по справі відповідної судово - економічної експертизи, на підтвердження доводів сторони позивача.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, а також беручи до уваги те, що стороною позивача пропущено строки позовної давності, враховуючи правові позиції висловлені Верховним Судом в постановах від 19 грудня 2018р. у справі № 554//1400/15-ц, від 12 червня 2019р. у справі № 755/9360/17-ц, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення позову.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то з відповідача не підлягає стягненню на користь позивача понесені останнім судові витрати.

Керуючись ст. ст. 4, 5, 10, 12, 13, 17-19, 76-82, 89, 133, 137, 141, 223, 258, 259, 263-266, 268, 352, 354, 355 ЦПК України; ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; ст. ст. 13, 15, 16, 525, 526, 533, 553, 554, 559, 1054 ЦК України, суд, -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» (, місцезнаходження: м. Київ, вул. Артема, 15), третя особа без самостійних вимог на стороні позивача: ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) про визнання поруки припиненою - залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 12 грудня 2019р.

Суддя: