КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/1953/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Копійці В.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 19 вересня 2018 року (суддя Леонтюк Л.К.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором займу та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання договору позики недійсним,

встановила:

у листопаді 2015р. позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача боргу за договором позики у розмірі 292 732грн, відшкодування моральної шкоди у розмірі 30 000грн, стягнення 10 000грн в рахунок відшкодування витрат на послуги адвоката та 2 927грн 32 коп. витрат по сплаті судового збору.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що 4 вересня 2014р. надав відповідачу у борг 11 100 доларів США та 38 320грн строком до 30 грудня 2014р., що підтверджується розпискою, однак у погоджений сторонами строк відповідач борг не повернув.

Обґрунтовуючи вимоги про стягнення моральної шкоди, позивач посилався на те, що свідомим невиконанням вимог договору займу відповідачем йому було завдано моральну шкоду, яка полягає у приниженні його гідності, яку він зазнав, намагаючись отримати свої кошти.

У грудні 2015р. ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом про визнання недійсним договору позики від 4 вересня 2014р., посилаючись на те, що позивач шляхом психологічного тиску та погроз завдання шкоди йому та членам його сім'ї, змусив його написати розписку про отримання коштів у борг, які він не брав.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 19 вересня 2018 року позов ОСОБА_4 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 суму боргу за договором позики, яка станом на 6 листопада 2015р. становить 292 732грн, та сплачений судовий збір у розмірі 2 927грн. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 просить змінити рішення суду, відмовивши у задоволенні первісного позову та задовольнивши зустрічний позов, і вирішити питання судових витрат.

Представник відповідача посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, які суд першої інстанції визнав встановленими, оскільки позивач в судовому засіданні сам визнав, що кошти у день написання розписки відповідачу не передавав.

Також представник відповідача зазначає, що судом не надано правову оцінку зверненням відповідача до правоохоронних органів з приводу неправомірних дій та погроз з боку позивача; безпідставно не взято до уваги висновок судового експерта № 17458/17459/17-39 від 30 березня 2018р., яким підтверджено, що розписка написана під психологічним впливом та під диктовку, що спростовує її дійсність, а відтак і наявність зобов'язання.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3, яка підтримала апеляційну скаргу, пояснення представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5, який просив залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 4 вересня 2014 року сторони уклали договір позики, згідно якого ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_4 у борг 10 000 доларів США, 1100 доларів США, 38 320грн без відсотків, які зобов'язався повернути до 30 грудня 2014 року.

У підтвердження укладення договору ОСОБА_2 написана 4 вересня 2014 року розписка, оригінал якої зберігався у ОСОБА_4 та міститься у матеріалах справи (с.с. 90 т.1).

Задовольняючи частково первісний позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання, а відповідачем не надано доказів повернення боргу у визначений строк.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що під час судового розгляду не було встановлено, що волевиявлення відповідача на час написання розписки не було вільним.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, так як він відповідає фактичним обставинам справи, наданим сторонами доказам та ґрунтується на нормах матеріального права.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так

і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Таким чином, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Такий правовий висновок був зроблений Верховним Судом України у справі 6-79цс14.

Згідно ч. 1 ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

У п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна.

Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У підтвердження своїх вимог, ОСОБА_2 зазначав, що з приводу неправомірних дій позивача та його погроз він звертався до правоохоронних органів з відповідними заявами, а написання розписки під психологічним тиском підтверджено висновком комплексної судової почеркознавчої та психологічної експертизи.

Однак, твердження відповідача належними доказами не підтверджено, так як після написання розписки 4 вересня 2014 року відповідач до правоохоронних органів з приводу погроз позивача та його примусу до написання розписки не звертався.

Звернення відповідача 30 жовтня та 31 жовтня 2015 року до Дарницького РУ ГУ МВС України у м. Києві із заявою щодо протиправних дій з боку ОСОБА_4 не може бути належним та достатнім доказом у підтвердження посилань відповідача про написання розписки під психологічним тиском та погроз, так як ОСОБА_2 звернувся до правоохоронних органів більше, ніж через рік після написання розписки, та перед звернення позивача до суду з даним позовом.

Крім того, з тексту висновків дільничного інспектора міліції Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві від 31 жовтня 2015 року та 1 листопада 2015 року вбачається, що ОСОБА_2 звернувся із заявою, в якій зазначив, що з кінця серпня 2014 року ОСОБА_4, з яким він колись працював та брав з фірми гроші в борг, телефонує йому та погрожує фізичною розправою, якщо він їх не поверне.

З вказаного документу, наданого суду саме відповідачем, не випливає, що він звертався до правоохоронних органів із заявою про те, що ОСОБА_4 погрозами примусив його написати 4 вересня 2014 року розписку про отримання грошових коштів у борг.

Під час судового розгляду було встановлено, що розписка 4 вересня 2014 року ОСОБА_2 була написана на вулиці, тобто у громадському місці, і у разі застосування до відповідача психологічного тиску та погроз застосування насильства, він не був позбавлений можливості звернутися по допомогу, викликати поліцію або вчинити інші дії, які б припинили неправомірні дії позивача. Однак, вказаних дій відвідачем вчинено не було.

Також колегія суддів враховує, що під час апеляційного розгляду було встановлено, що відповідач має юридичну освіту, а відтак був обізнаний про наслідки написання розписки

про отримання грошових коштів у борг, однак протягом року та двох місяців не звертався у визначеному законом порядку ні з повідомленням про вчинення стосовного нього протиправних дій з боку позивача, ні з відповідним позовом про визнання недійсним договору позики.

Доводи апеляційної скарги проте, що судом не взято до уваги висновок комплексної судової почеркознавчої та психологічної експертизи, який підтверджує написання розписки під психологічним впливом та під диктовку, тобто в супереч волі відповідача, колегія суддів вважає безпідставним, так як судом у рішенні надана оцінка вказаному висновку.

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу, що експертами була проведена судово-лінгвістична (авторознавча) експертиза, а не комплексна почеркознавча та психологічна експертиза.

Згідно висновків вказаної експертизи від 30 березня 2018 року текст розписки складено ОСОБА_2, не самостійно, а за участі іншої особи, зокрема під диктовку. У даному тексті спостерігаються ознаки, які свідчать про перебування ОСОБА_2 при виконанні тексту розписки у незвичайному психофізіологічному стані деякої емоційної напруги, яка може бути наслідком хвилювання, збудження, стресу, тиску тощо.

Колегія суддів вважає, що вказаний висновок не спростовує існування між сторонами зобов'язальних правовідносин, так як вищезазначені норми матеріального права, які регулюють правовідносини за договором позики, не виключають можливості складення боржником розписки про отримання грошових коштів у борг під диктовку іншої особи.

При цьому, перебування відповідача у стані емоційної напруги, хвилювання або збудження при написанні розписки не свідчить про відсутність між сторонами зобов'язальних відносин та написання розписки під примусом та погроз застосування насильства, а свідчить про реакцію відповідача на необхідність написання розписки у підтвердження раніше отриманих ним грошових коштів, про написання розписки на вулиці, у присутності двох свідків.

Також колегія суддів враховує, що відповідач не скористався своєю можливістю заявити суду клопотання про допит у якості свідків осіб, які були присутні під час написання розписки, у тому числі і особи, з якою він зустрічався у день написання розписки, у підтвердження своїх тверджень про застосування до нього погроз з боку позивача у момент написання розписки, не звертався відповідач і до правоохоронних органів з приводу вчинення особами, які були присутніми при написанні ним розписки та прізвища яких зазначені у розписці, як свідків, будь-якого насильства та погроз застосування насильства до нього.

Вказані обставини спростовують твердження відповідача про те, що розписка ним була написана під психологічним тиском позивача та погроз застосування до нього та членів його сім'ї насильства.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку про недоведеність тверджень ОСОБА_2 про написання розписки 4 вересня 2014 року у результаті психологічного тиску з боку ОСОБА_4 та його погроз про застосування насильства до нього та членів його сім'ї, а відтак і відсутність підстав для задоволення зустрічного позову.

Під час судового розгляду з пояснень позивача було встановлено, що грошові кошти передавалися відповідачу частинами до написання розписки 4 вересня 2014 року, що не суперечить нормами, викладеним у статтях 1046 та 1047 ЦК України, та правовій позиції Верховного Суду України у справі 6-79цс14 і не спростовує укладення між сторонами договору позики, оскільки сам факт передачі грошових коштів підтверджений розпискою позичальника.

Судом встановлено, що відповідач грошові кошти у визначений у розписці строк позивачу не повернув, тому вони підлягають примусовому стягненню.

Визначений судом розмір грошових коштів, який підлягає стягненню з відповідача, сторонами не оспорюється, позивачем також не оскаржується рішення суду в частині відмови

у задоволенні інших його вимог, тому відповідно до ст. 367 ЦПК України рішення суду в цій частині не є предметом апеляційної перевірки.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції повно встановив фактичні обставини справи, оцінив надані сторонами докази, надав оцінку твердженням відповідача, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, тому колегія суддів не встановила підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення, рішення Дарницького районного суду міста Києва від 19 вересня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 19 лютого 2019 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк