ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

19 лютого 2019 року

м. Харків

справа № 613/355/17

провадження № 22-ц/818/163/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Піддубного Р.М. (суддя - доповідач),

суддів: Котелевець А.В., Тичкової О.Ю.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_1,

відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_2,

третя особа - Богодухівська міська рада Харківської області, ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Краснокутського районного суду Харківської області від 16 квітня 2018 року, ухвалене в складі судді Вовк Л.В., -

у с т а н о в и в:

В березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, мотивуючи який зазначив, що на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 15.03.2014 року він є власником 5/6 частин житлового будинку АДРЕСА_1 У травні 2013 року між ним та ОСОБА_2 було досягнуто домовленості про укладення договору купівлі-продажу вказаного нерухомого майна, в рахунок чого він отримав від відповідача частину його вартості. 16.10.2014 року між сторонами у справі було укладено договір оренди вищевказаного житлового будинку, на підставі якого ОСОБА_2 зареєструвала місце проживання за адресою зазначеного будинку.

Посилаючись на те, що договір купівлі-продажу житлового будинку укладено не було, рішенням Богодухівського районного суду Харківської області від 24.02.2016 року з нього на користь ОСОБА_2 стягнуто отримані ним в рахунок оплати вартості будинку 320622 грн., відповідач з вересня 2016 року в будинку не проживає, а її реєстрація створює перешкоди в користування та розпорядженні власністю, ОСОБА_1 просив визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування житловим будинком АДРЕСА_1

У липні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічною позовною заявою, в якій посилаючись на те, що 16.10.2014 року між нею та ОСОБА_1 було укладено договір оренди житлового будинку АДРЕСА_1, вона зареєстрована за вказаною адресою, але відповідач чинить їй перешкоди у користування нерухомим майном, з урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_2 просила вселити її до вказаного будинку.

Рішенням Краснокутського районного суду Харківської області від 16 квітня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням у будинку АДРЕСА_1. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 640 грн. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просила рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити, її зустрічний позов задовольнити.

В обґрунтування скарги зазначила, що укладений 16.10.2014 року між сторонами у справі договір оренди житла є чинним, відповідач перешкоджає їй користуватися жилим приміщенням, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність передбачених законом підстав для задоволення заявленого нею позову та задовольнив позов ОСОБА_1

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку про наявність підстав для її часткового задоволення.

Судовим розглядом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 15.03.2014 року реєстраційною службою Богодухівського районного управління юстиції Харківської області, житловий будинок АДРЕСА_1 належить на праві приватної спільної часткової власності: ОСОБА_1 - 5/6 частин, ОСОБА_3 - 1/6 частина.

16.10.2014 року між сторонами у справі було укладено договір оренди № 33, відповідно до умов якого ОСОБА_1 передав, а ОСОБА_2 прийняла у користування житловий будинок АДРЕСА_1

29.10.2014 року на підставі вказаного договору ОСОБА_2 зареєструвала своє місце проживання за вищевказаною адресою.

Рішенням Богодухівського районного суду Харківської області від 24.02.2016 року було задоволено позов ОСОБА_2, стягнуто на її користь з ОСОБА_1 320 622 грн., які були отримані ним на підставі усної домовленості про укладення в майбутньому договору купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1

Задовольняючи позов ОСОБА_1, суд першої інстанції керувався положеннями ст. 391 ЦК України та виходив з того, що реєстрація місця проживання ОСОБА_2 порушує права його власника на розпорядження та користування спірним майном, а тому наявні встановлені законом підстави для визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житлом, у зв'язку з чим зустрічний позов про вселення задоволенню не підлягає.

Проте повністю погодитись з такими висновками суду першої інстанції не можна.

Відповідно до ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Це ж положення закріплено в ст. 9 ЖК України, згідно якої ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

За положеннями ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майно.

Згідно з ч. 1 ст. 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.

Відповідно до ст.ст. 158 та 162 ЖК України наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначати права і обов'язки наймодавця і наймача та інші умови договору.

Частиною 2 ст. 763 ЦК України якщо строк найму не встановлений, договір найму вважається укладеним на невизначений строк. Кожна із сторін договору найму, укладеного на невизначений строк, може відмовитися від договору в будь-який час, письмово попередивши про це другу сторону за один місяць, а у разі найму нерухомого майна - за три місяці. Договором або законом може бути встановлений інший строк для попередження про відмову від договору найму, укладеного на невизначений строк.

Договір найму жилого приміщення, укладений на невизначений строк, може бути розірвано за вимогою наймодавця, якщо жиле приміщення, займане наймачем, необхідне для проживання йому та членам його сім'ї. У цьому випадку власник будинку (квартири) повинен попередити наймача про наступне розірвання договору за три місяці (ст. 168 ЖК Української РСР).

В укладеному між сторонами у справі договорі оренди житлового приміщення не визначено строку його дії, разом з тим, п. 6.4 договору передбачено, що орендар повинен звільнити приміщення, якщо орендодавець попередить його про це за один місяць.

Оскільки 31.03.2016 року ОСОБА_1 направив відповідачеві повідомлення про звільнення житлового приміщення, яке було отримано ОСОБА_2 02.04.2016 року, остання з 02.09.2016 року у спірному будинку не проживає, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_2 про вселення.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у спосіб, визначений ч. 2 ст. 16 ЦК України або в іншій спосіб, що встановлений договором або законом (ч.3 ст. 16 ЦК України).

Визнання в судовому порядку особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, передбачено положеннями ст. 71 ЖК України та ст. 405 ЦК України. При цьому ст. 71 ЖК України передбачено збереження жилого приміщення протягом шести місяців у разі відсутності наймача жилого приміщення в будинку державного і громадського житлового фонду, а ст. 405 ЦК України регулює правовідносини між власником житла та членами його сім'ї.

Оскільки житловий будинок з приводу користування яким виник спір належить ОСОБА_1 на праві власності, ОСОБА_2 не є членом його сім'ї, спірні правовідносини між сторонами у справі виникли на підставі укладеного між ними договору оренди, який припинив свою дію на підставі п. 6.4, у зв'язку з чим належним способом захисту порушеного права власності мають бути вимоги про виселення особи, яка займає жиле приміщення без достатніх правових підстав, але з вересня 2016 року ОСОБА_2 у будинку не проживає, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність встановлених законом підстав для задоволення позовних вимог про визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, - скасуванню, з прийняттям в цій частині нової постанови про відмову у задоволенні позову.

В частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про вселення рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає залишенню без змін.

На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 862 грн 80 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 376, 381 - 384, 390 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Краснокутського районного суду Харківської області від 16 квітня 2018 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а також в частині стягнення судового збору - скасувати, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 862 грн 80 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 19 лютого 2019 року.

Головуючий Р.М. Піддубний

Судді А.В. Котелевець

О.Ю. Тичкова