Справа №345/5312/18
Провадження № 2/345/278/2019
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19.02.2019 р. м.Калуш

Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області в складі головуючого судді Юрчака Л.Б.,секретаря судового засідання Баран В.В.,з участю представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Калуші цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_3 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, в якій просить постановити рішення, яким поділити між ними спільне майно , визнавши за нею право власності на 2/3 частини промтоварного магазину №110 в будинку №3 на майдані Шептицького, що в м. Калуш ,Івано-Франківської область, а відповідачу ОСОБА_4 присудити у власність 1/3 частини цього ж промтоварного магазину №110 в будинку №3 на майдані Шептицького, що в м. Калуш ,Івано-Франківської область .

В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що з відповідачем по справі з 30.05.2009 року перебуває в зареєстрованому шлюбі . Від шлюбу народилася дочка ОСОБА_5, 10.05.2010 р. , яка на даний час ще малолітня. Проте , відносини між сторонами не склалися і з 2016 р. сторони разом не проживають. Відповідач залишив сімю та поїхав на заробітки у США і там подав документи для розірвання шлюбу. На даний час позивач сама виховує та утримує дитину і звернулася до суду з позовом про стягнення з відповідача аліментів на її утримання.

Під час спільного сумісного проживання подружжям було придбано ряд спільного майна, яке в більшості оформлено документально на відповідача, зокрема квартира № 110 в будинку №3 на майдані Шептицького, що в м. Калуш ,Івано-Франківської область та ряд рухомого домашнього майна.

Дану квартиру подружжя придбало згідно договору купівлі-продажу, яку з дозволу міськвиконкому переобладнали під не житлове приміщення «промтоварний магазин» і на підставі рішення міськвиконкому від 21.09.2011 р. було видано свідоцтво про право власності на це не житлове приміщення за тією ж адресою . Станом на сьогоднішній день вказаний промтоварний магазин належить на праві приватної власності відповідачу ОСОБА_4 , що підтверджується Свідоцтвом на право власності від 21.10.2011 р.. Оскільки відповідач в добровільному порядку через нотаріальну контору поділити вищевказане майно не бажає, так як не хоче приїздити для цього в Україну, то позивач хоче визначити свою ідеальну частку у спірному майні подружжя. Проте хоче, щоб суд відступив від рівності часток і присудив їй трохи більшу частину майна у процентному відношенні , виходячи із змісту ст.. 70 СК України, так як з нею проживає дитина, яку вона сама виховує та утримує, відповідач залишив сімю , жодної матеріальної допомоги на утримання дочки не надавав, то розмір аліментів, визначений судом у грошовій формі , не є достатнім для повноцінного розвитку дитини , адже дочка росте і потреби дитини як в духовному та і в матеріальному плані зростатимуть щороку, а відповідач не займається духовним розвитком дитини , а ні належним її утриманням. Враховуючи вищевикладене, позивач змушена звернутися до суду та просить позов задовольнити.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала повністю, давши пояснення аналогічні тим, що викладені в позовній заяві . Просила позов задовольнити в повному обсязі.

Представник позивача адвокат ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, просив суд постановити рішення з врахуванням інтересів дитини та відступити від рівності часток подружжя при поділі майна, так як відповідач покинув сімю, самоусунувся від виконання своїх батьківських обовязків щодо дитини.

Представник відповідача адвокат ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково,а саме просив суд винести рішення, яким поділити спірне майно між сторонами порівну та не відступати від рівності часток, оскільки відповідач не самоусунувся від виконання своїх батьківських обовязків щодо утримання дочки, він щомісячно передавав позивачу кошти на її утримання, що не заперечується позивачем і можуть підтвердити свідки.

Так, допитана в якості свідка ОСОБА_6 суду пояснила, що відповідач по справі є її рідним братом. Він три роки в Україні не проживає, проте він бере участь в утриманні та вихованні дитини.. Вона особисто передавала кошти для позивача та дитини від брата, про що записувала в зошиті . Коли у відповідача не було роботи та можливості передати кошти на їх утримання, то вона давала позивачу свої гроші, які брат потім їй повертав. Крім цього, позивачка отримує доходи від здачі в оренду даного приміщення.

Свідок ОСОБА_7 суду пояснила, що відповідач по справі є її сином. Спірну квартиру купила синові вона. Пізніше син з невісткою цю квартиру переобладнали під нежитлове приміщення. Оскільки в них з дружиною були борги, які потрібно було повертати , то син змушений був поїхати в США на роботу. Їй відомо той факт, що син неодноразово передавав кошти для позивачки та дитини через свою сестру, яка вела зошит, де позивач розписувалася за отримані кошти. Також бували випадки, що онука давала їй список необхідних речей ,які вона їй купляла. Крім цього, позивачка здає в оренду приміщення та отримує доходи.

Згідно оглянутого в судовому засіданні зошита , який надала свідок ОСОБА_6 , вбачається, що позивач протягом 2017-2018 р.р. регулярно отримувала від відповідача кошти на утримання дочки ОСОБА_5. Дані обставини не заперечувала в судовому засіданні і сама позивачка.

Заслухавши пояснення позивача , представників,свідків, з'ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Згідно з положеннями ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. При цьому дані докази повинні бути належними та достовірними, як це передбачено ст. ст. 77-79 ЦПК України.

Судом встановлено та підтверджено письмовими доказами наступне.

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебувають в зареєстрованому шлюбі з 30 травня 2009 року.Під час перебування в шлюбі у них народилася донька ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.12).

Відповідно до копії договору купівлі-продажу квартири від 24.03.2010 р. відповідач ОСОБА_4 купив квартиру № 110 в будинку №3 на майдані Шептицького, що в м. Калуш ,Івано-Франківської області (а.с.13-14) , яку з дозволу міськвиконкому переобладнав під не житлове приміщення «промтоварний магазин» і на підставі рішення міськвиконкому від 21.09.2011 р. було видано на його імя свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 21.10.2011 р. (а.с.15-17).

За змістом ст. ст. 316, 317 ЦК України, право власності передбачає право володіння, користування та розпорядження з боку власника своїм майном.

Згідно ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Питання поділу спільного майна подружжя регулюється наступними нормами чинного законодавства.

На підставі ч.1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Відповідно до ч. 3 та 4 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

За змістом ч. 1 та 2 ст. 60 Сімейного кодексу України (надалі СК України), майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Згідно ст. 63 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч.1 ст. 68 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто Використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов'язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім'ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об'єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11).

Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

Таким чином, проаналізувавши вищевказані норми закону та враховуючи, що спірна квартира, яка в подальшому була переобладнана на нежитлове приміщення набута сторонами за час шлюбу, то таке майно є об'єктом спільної сумісної власності подружжя сторін, у зв'язку з чим суд приходить висновку про його поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні.

Позивач та її представник в судовому засіданні зазначили, що відповідач покинув сімю, поїхав в США на роботу,де на даний час перебуває та подав документи на розірвання шлюбу, самоусунувся від виховання та утримання дочки, позивач змушена була звернулася в суд з позовом про стягнення аліментів на утримання дитини, проте сума присуджених судом коштів не може покрити всіх витрат які ідуть на розвиток дитини, а тому просили суд постановити рішення з врахуванням інтересів дитини та відступити від рівності часток подружжя при поділі майна.

Суд вважає дані твердження позивача та її представника голослівними та не приймає їх до уваги,оскільки жодними належними та допустимими доказами вони не підтверджуються.Зокрема, відсутнє рішення суду щодо стягнення аліментів з відповідача на утримання дочки.

Відповідно до положень ст.ст.76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оскільки між сторонами не досягнуто домовленості про порядок поділу спільного майна, а також позивачем не надано доказів на підтвердження підстав відступлення від засади рівності часток подружжя, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, визнає за позивачем та відповідачем право власності по 1/2 частині спірного промтоварного магазину , а в решті позову слід відмовити.

На підстави вищенаведеного, ст.ст. 60, 69, 70, 72 СК України, ст.ст. 15, 16, 368, 372 ЦК України,постановою Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року №11,керуючись ст.ст.13,76,81,82,83,89,95, 137, 141, 263,265,268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ :

Позов задоволити частково.

Провести між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 поділ спільного майна подружжя, визнавши за кожним із них право власності по Ѕ частці промтоварного магазину №110 в будинку №3 на майдані Шептицького, що в м. Калуш ,Івано-Франківської область.

В решті позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Івано-Франківського апеляційного суду , шляхом подачі апеляційної скарги через Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 21.02.2019

Суддя