Постанова
Іменем України

04 липня 2019 року
м. Київ
справа № 592/4259/17
провадження № 61-29001св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,
учасники справи:
позивач ОСОБА_1 ,
відповідач дочірнє підприємство «Завод обважнених бурильних та ведучих труб»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу дочірнього підприємства «Завод обважнених бурильних та ведучих труб» на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми, у складі судді Хитрова Б. В., від 19 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Сумської області, у складі колегії суддів: Криворотенка В. І., Левченко Т. А., Ткачук С. С., від 10 липня 2017 року.

Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до дочірнього підприємства «Завод обважнених бурильних та ведучих труб» (далі ДП «Завод обважнених бурильних та ведучих труб») про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку.
Свої вимоги позивач мотивував тим, що 12 вересня 2013 року на підставі наказу № 352-к від 10 вересня 2013 року він прийнятий на роботу в механічний цех № 33 ДП «Завод обважнених бурильних та ведучих труб» майстром участка першої групи. 07 березня 2017 року на підставі наказу № 63-к від 07 березня 2014 року він був звільнений у зв`язку із вступом на військову службу по контракту до Збройних Сил України на підставі пункту 3 частини першої статті 36 КЗпП України. Своє звільнення вважає незаконним, оскільки з 21 березня 2014 року він був призваний під час часткової мобілізації на особливий період до Збройних Сил України, а 24 березня 2016 року ним укладено контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України строком на шість місяців, з 24 вересня 2016 року контракт про проходження військової служби строком на шість місяців, з 24 березня 2017 року контракт строком на шість місяців. За вказаний період позивач не звільнявся з військової служби, продовжував служити у Збройних Силах України за контрактом.

Із урахуванням зазначеного, позивач просив позов задовольнити, визнати незаконним та скасувати наказ відповідача № 63-к від 07 березня 2017 року про його звільнення, поновити його на роботі в механічний цех № 33 ДП «Завод обважнених бурильних та ведучих труб» майстром участка першої групи. Стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 19 травня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Визнано незаконним та скасовано наказ № 63-к від 07 березня 2017 року про звільнення ОСОБА_1 з посади майстра участка першої групи механічного цеху № 33 в зв`язку із вступом на військову службу за контрактом на підставі пункту 3 частини першої статті 36 КЗпП України. Поновлено ОСОБА_1 на посаді майстра участка першої групи механічного цеху № 33 ДП «Завод обважнених бурильних та ведучих труб». Стягнуто з ДП «Завод обважнених бурильних та ведучих труб» на користь ОСОБА_1 8 440, 32 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та стягнення присудженого середнього заробітку в межах суми платежів за один місяць. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивача, у порушення вимог статті 119 КЗпП України, було звільнено під час проходження військової служби у Збройних Силах України у особливий для України період. Рішень про демобілізацію усіх призваних військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу не приймалось. А закінчення періоду мобілізації не є підставою для припинення особливого періоду.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції
Ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 10 липня 2017 року апеляційну скаргу ДП «Завод обважнених бурильних та ведучих труб» відхилено, а рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 19 травня 2017 року залишено без змін.
Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що районний суд дійшов правильного та обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки позивача було звільнено у порушення вимог частини другої статті 119 КЗпП України. Закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду, який діє в Україні з 17 березня 2014 року.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У липні 2017 року ДП «Завод обважнених бурильних та ведучих труб» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 19 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 10 липня 2017 року і ухвалити нове рішення про відмову у задоволення позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що мобілізація закінчилась із закінченням періоду, на який вона оголошувалася, 22 серпня 2015 року та оголошенням демобілізації усіх військовослужбовців, які були призванні під час мобілізації, 26 вересня 2016 року. На момент укладення позивачем контракту про проходження військової служби в Збройних Силах України, а також винесення наказу про його звільнення з роботи особливий період не діяв, а тому визначені законодавцем у статті 119 КЗпП України гарантії не могли застосовуватись до позивача.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.
Статтею 383 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі ЦПК України), що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Відповідно до пункту 4 Перехідних положень ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
05 червня 2019 року на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду справу № 592/4259/17 розподілено судді-доповідачеві.
Доводи осіб, які подали відзив (заперечення) на касаційну скаргу
У поданих запереченнях на касаційну скаргу ОСОБА_1 посилається на те, що судами при вирішенні спору було правильно встановлено обставини справи та застосовано норми матеріального права, зокрема положення статті 119 КЗпП України, враховуючи що особливий період в Україні існував на момент звільнення позивача та продовжує існувати.

Фактичні обставини справи, встановлені судами
12 вересня 2013 року на підставі наказу № 352-к від 10 вересня 2013 року ОСОБА_1 прийнятий на роботу в механічний цех № 33 ДП «Завод обважнених та ведучих труб» майстром участку першої групи (а. с. 6-7).

20 березня 2014 року наказом № 63-к від 21 березня 2014 року позивач звільнений з ДП «Завод обважнених та ведучих труб» у зв`язку з вступом на військову службу до Збройних Сил України на підставі пункту 3 частини першої статті 36 КЗпП України (а. с. 7).
Наказом № 184 від 03 червня 2014 року ОСОБА_1 був поновлений в механічний цех № 33 майстром участка першої групи 21 березня 2014 року. Наказ № 63-к від 21 березня 2014 року був відмінений (а. с. 7, 48).
Наказом Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України № 165 від 07 березня 2015 року ОСОБА_1 звільнено у запас за підпунктом «а» пункту 3 частини восьмої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (а. с. 49).
Наказом відповідача № 46-к від 17 березня 2015 року ОСОБА_1 був допущений до роботи з 12 березня 2015 року у зв`язку з закінченням військової служби по мобілізації (а. с. 50).
13 березня 2015 року на підставі наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 № 55 ОСОБА_1 , як такий, що призваний військовим комісаріатом, приступив до виконання службових обов`язків офіцера відділення забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 52).
24 березня 2016 року Міністерство оборони України, в особі командира військової частини НОМЕР_1 генерал-майора Локоти О. Д., уклало з ОСОБА_1 , старшим лейтенантом відділення забезпечення Ямпільського районного військового комісаріату Сумської області командування «Північ», контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України. Цей контракт набрав чинності з 24 березня 2016 року (а. с. 56-59).
Відповідно до пункту 3 цього контракту він є строковим та укладається відповідно до строків,установлених законодавством, за погодженням сторін на шість місяців.

В послідуючому ОСОБА_1 укладалися контракти про проходження військової служби у Збройних Силах України з 24 вересня 2016 року, а також з 24 березня 2017 року. Тобто, кожного разу на 6 місяців.
Наказом від 07 березня 2017 року № 63-к позивач був звільнений із займаної посади майстра участка першої групи ДП «Завод обважнених та ведучих труб» на підставі пункту 3 частини першої статті 36 КЗпП України (а. с. 8).

Позиція Верховного Суду
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Відповідно до положень статті 17 Конституції України оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України. Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом. Збройні Сили України та інші військові формування ніким не можуть бути використані для обмеження прав і свобод громадян або з метою повалення конституційного ладу, усунення органів влади чи перешкоджання їх діяльності. Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Відповідно до частин першої та третьої статті 21 КЗпП Українитрудовий договір це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно із пунктом 3 частини першої статті 36 КЗпП Українипідставою припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім призову працівника на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року.

Статтею 65 Конституції Українипередбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Статтею 119 КЗпП України(у редакції, чинній на час звільнення позивача) визначено, що на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.

Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу»і «Про альтернативну (невійськову) службу», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.

За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
За змістом частини другої статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, місце навчання у навчальному закладі незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форми навчання.

Наведені зміни до статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» внесено Законом України від 15 січня 2015 року № 116-19 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби та питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду», що набрав чинності 08 лютого 2015 року.

Пунктом 10 Прикінцевих положень Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, діють у частині, що не суперечить цьому Закону.

Положення пункту 3 частини першої статті 36 КЗпП Українита частини третьої статті 119 КЗпП України приведено у відповідність із частиною другою статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» Законом України № 433-19 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу», що набрав чинності 11 червня 2015 року.

Вказаним законом пункт третій частини першої статті 36 КЗпП Українивикладено у новій редакції і підставою припинення трудового договору визначено призов або вступ працівника або власника-фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу; у частині третій статті 119 КЗпП України слова «призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період» замінено словами «призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період», а слова «до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року» - словами «до дня фактичної демобілізації».

Відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Законом України від 17 березня 2014 року № 1126-VII був затверджений Указ Президента України від 17 березня 2014 року № 303 «Про часткову мобілізацію», який набрав чинності з дня його опублікування у газеті «Голос України» від 18 березня 2014 року № 49. Таким чином, з 18 березня 2014 року в Україні почав діяти особливий період.

Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.
Указом Президента України від 14 січня 2015 року «Про часткову мобілізацію», затвердженим Законом України від 15 січня 2015 року № 113-VII, який набрав чинності 20 січня 2015 року, оголошено проведення часткової мобілізації, доведено до відома керівників органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності, що згідно зі статтею 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», статтею 119 КЗпП України за громадянами України, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, закріплені гарантії щодо збереження за ними місця роботи (посади) (пункт 7 Указу Президента України від 14 січня 2015 року «Про часткову мобілізацію»).

Рішень про демобілізацію усіх призваних військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу Президент України не приймав.
З урахуванням наведеного, за позивачем, який був призваний на військову службу 13 березня 2016 року з укладенням 24 березня 2016 року контракту, який в подальшому було продовжено шляхом укладення контрактів від 24 вересня 2016 року та 24 березня 2017 року, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві (установі, організації), в якому він працював на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності.
Відповідно до частин першої та другої статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно положень статті 57 ЦПК України, 2004 року, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.
Відповідно до статті 60 ЦПК України, 2004 року, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку, що звільнення позивача відбулося із порушенням вимог трудового законодавства на підставі пункту 3 частини першої статті 36 КЗпП України, без урахування положень частини третьої статті 119 КЗпП України, частини другої статті 39 Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Суди дійшли правильного висновку про те, що демобілізація частини військовослужбовців не є самостійною підставою для припинення особливого періоду, який діє в Україні з 17 березня 2014 року.
Судами встановлено, що на час звільнення з роботи згідно наказу від 07 березня 2017 року позивач проходив військову службу.
При вирішенні спору судами правильно застосовано наведені положення статей 36, 119 КЗпП України, Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» та ухвалено законне й обґрунтоване рішення про задоволення позовних вимог.

Враховуючи те, що звільнення позивача відбулось із порушенням вимог трудового законодавства, суди дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для проведення нарахування і виплати незаконно звільненому працівникусереднього заробітку за час вимушеного прогулу у відповідності до вимог частини другої статті 235 КЗпП України.
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій. Судами правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, зроблені обґрунтовані висновки про відсутність підстав для задоволення позовних вимог на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами (стаття 212 ЦПК України у редакції, чинній на момент розгляду справи).
Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскаржених судових рішень, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржені судові рішення без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу дочірнього підприємства «Завод обважнених бурильних та ведучих труб» залишити без задоволення.
Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 19 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 10 липня 2017 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді Є. В. Синельников
С. Ф. Хопта
В. В. Шипович