Дата документу 04.09.2019 Справа № 314/1522/19
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 314/1522/19Головуючий у 1-й інстанції Беспалько Т.Д.
Пр. № 22-ц/807/2477/19Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Подліянової Г.С.,Онищенка Е.А.

за участі секретаря Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 27 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Вільнянський районний сектор управління Державної міграційної служби у Запорізькій області про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом виселення та зняття з реєстрації місця проживання

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищезазначеним позовом (а.с. 2-3), який в подальшому уточнив (а.с.14-16) та в якому просив усунути перешкоди в користуванні його власністю шляхом виселення відповідача ОСОБА_2 з належного йому будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та зняти відповідача ОСОБА_2 з реєстрації з будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1

В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що він є власником житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . У вказаному будинку проживає відповідачка ОСОБА_2 , яка не бажає добровільно звільняти житловий будинок та знятися з реєстрації з будинку, чим здійснює перешкоди у користуванні та розпорядженні майном.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Беспалько Т.Д. (а.с. 10).

24 квітня 2019 року ухвалою суду першої інстанції (а.с. 27-28) провадження у цій справі відкрито.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 27 травня 2019 року (а.с. 46-49) у задоволенні позову ОСОБА_1 у цій справі відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_1 у своїй апеляційні скарзі (а.с. 52-54) просив рішення суду першої скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги позивача у цій справі задовольнити у повному обсязі.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» від 29.12.2017 року №452/2017 ліквідовано зокрема: Апеляційний суд Запорізької області та утворено Запорізький апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Запорізьку область з місцезнаходженням у місті Запоріжжі.

Указом Президента України № 297/2018 від 28.09.2018 «Про переведення суддів» судді Апеляційного суду Запорізької області переведені до Запорізького апеляційного суду, який почав роботу з 05 жовтня 2018 року.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Кочеткову І.В. та Маловічко С.В. (а.с. 56).

В автоматизованому порядку суддею Онищенком Е.А. у цій справі замінено суддю Кочеткову І.В. у зв`язку із тривалою відпусткою останньої (а.с. 65-66).

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито (а.с. 63), справу призначено до апеляційного розгляду (а.с. 67) з урахуванням навантаженості судді-доповідача та колегії суддів, а також відпустки судді-доповідача у період з 30.07.2019 року по 30.08.2019 року включно (а.с. 79-80).

ОСОБА_2 подала апеляційному суду відзив на вищезазначену апеляційну скаргу позивача у цій справі (а.с. 73-76).

Третя особа не скористалась своїм правом на подачу апеляційному суду відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу позивача у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом.

Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

В автоматизованому порядку суддею Подліяновою Г.С. у цій справі замінено суддю Маловічко С.В. у зв`язку із тривалою хворобою останньої (а.с. 90-91).

У судове засідання 04 вересня 2019 року повідомлені апеляційним судом належним чином про дату, час і місце розгляду цієї справи (а.с. 77-78) позивач ОСОБА_1 та представник третьої особи - Вільнянського районного сектору управління Державної міграційної служби у Запорізькій області не з`явились, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

В силу вимог ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

При вищевикладених обставинах, апеляційний суд визнав неповажною причину неявки у дане судове засідання позивача та представника третьої особи у цій справі і на підставі ст. 372 ч. 2 ЦПК України ухвалив розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутністю останніх за присутністю представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Карчевського С.О. (а.с. 94), відповідача ОСОБА_2 та представника останньої - адвоката Железняк М.В.(а.с.92).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників цієї справи, що з`явились, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 не підлягає задоволенню з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову позивача у цій справі, керувався ст. ст. ст. 41 Конституції України, ст. ст. 317, 319 Цивільного кодексу України, ст. ст. 9, 64, 109, 116, 150, 156, 157 Житлового кодексу Української РСР, ст. ст. 12, 81, 141, 263-265, 274 ЦПК України та виходив із відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог позивача у цій справі.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції - таким, що ухвалено з додержанням вимог закону, є обґрунтованим та законним.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України - питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції у цій справі відповідає.

Так, судом першої інстанції правильно було встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 є приватною власністю позивача ОСОБА_1 , що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (копія а.с. 4-8).

Із довідки органу реєстрації виконавчого комітету Михайлівської сільської ради від 02.04.2019 року №02-01-45/434, виданої власнику ОСОБА_1 , встановлено, що за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрована, зокрема ОСОБА_2 (копія а.с.9).

Відповідач ОСОБА_2 вселилась до вказаного будинку, як мати позивача ОСОБА_1 , в установленому законом порядку.

Згідно із актом обстеження умов проживання від 27.03.2019 року (а.с.22), ОСОБА_2 проживає разом з сином ОСОБА_1 та його дружиною в будинку АДРЕСА_1 , відповідачка має окрему кімнату де знаходяться її особисті речі.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Позивач, як власник будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , вимагає усунути перешкоди у здійсненні ним права користування та розпоряджання свої майном шляхом виселення матері ОСОБА_2 , посилаючись на норми ст.ст. 317, 319, 391 ЦК України.

Однак, суд першої інстанції правильно вважав, що виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені Житловим кодексом Української РСР підстави для позбавлення права на житло.

Тобто, між позивачем та відповідачем виникли спірні відносини щодо користування жилим приміщенням, які регулюються нормами ЖК УРСР.

Відповідно до ч. 3 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст. 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом.

Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Відповідно до ст.150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ст. 157 ЖК Української РСР членів сім`ї власника будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу. Виселення проводиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

В частині 4 ст. 156 ЖК УРСР зазначено, що до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст.64 ЖК УРСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Отже, особи, які були вселені до спірного житла, як члени сім`ї співвласника такого житла, згідно ст. 157 ЖК УРСР можуть бути виселені лише з підстав, передбачених частиною першою ст. 116 ЖК УРСР.

Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 1 ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивач у своєму позові взагалі не зазначав як правову підставу для виселення ст. 116 ЖК УРСР (неможливість спільного проживання з відповідачем, руйнування чи псування будинку з боку відповідача тощо) та, відповідно, позивач не надавав доказів на підтвердження останньої у цій справі взагалі, а тому суд першої інстанції у цій справі не міг розглядати і не розглядав позовних вимог позивача про виселення відповідача із будинку з цих правових підстав (ст. 116 ЖК УРСР), тому останні можуть бути підставою відповідного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 у подальшому окремо від цієї справи.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (ст. 367 ч. 6 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Та обставина, що позивач є власником будинку, а отже, має охоронюване законом право володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном, сама по собі не може бути підставою для виселення відповідача, яка вселилась в останній у 2016 році як член сім`ї власника - ОСОБА_1 . зі згоди останнього (належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні), зареєстрована в цьому будинку та постійно проживає у в ньому, а тому, має право користуватися жилим приміщенням, відповідно до положень ст. 156 ЖК УРСР.

Таким чином, враховуючи, що позивачем не надано доказів на підтвердження відсутності права у відповідача, як члена сім`ї власника, на постійне проживання у цьому будинку, а відповідач не відмовляється від свого права користування спірним житлом, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що правові підстави для задоволення позовних вимог позивача про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення, у цій справі на теперішній час відсутні.

Щодо позовних вимог щодо зняття відповідача ОСОБА_2 з реєстрації місяць проживання з будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , то суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в їх задоволенні також, у зв`язку з таким.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація та зняття з реєстрації місця проживання/ перебування осіб у межах відповідної адміністративно-територіальної одиниці здійснюється органом реєстрації, яким є зокрема, виконавчий орган міської ради, що здійснює реєстрацію, зняття з реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної міської ради.

Тобто, питання щодо зняття з реєстрації місця проживання особи вирішується органами реєстрації. Оскільки, позивач не звертався до органу реєстрації про зняття відповідача з реєстрації і відповідної відмови не отримував, тому дана позовна вимога про зняття відповідача з реєстрації на даний час є передчасною.

Також, зняття з реєстрації місця проживання відповідача є похідною вимогою від основної та може бути здійснено на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, а його відсутність унеможливлює таке зняття.

При вищевикладених обставинах, виходячи зі змісту заявлених позовних вимог, аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що правові підстави для задоволення позовних вимог позивача у цій справі відсутні.

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію позивача у цій справі, викладену в його позові, яку він та його представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України.

За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; ж одні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; с уд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення від доказування позивача ОСОБА_1 , передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Позивач та його представник не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування позову позивача у цій справі та зокрема того, що відповідач ОСОБА_2 у 2016 році вселилась до вищезазначеного будинку позивача ОСОБА_1 тимчасово, не як член сім`ї останнього.

Апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги позивача.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Акт обстеження умов проживання від 27.03.2019 року, додатково наданий апеляційному суду стороною відповідача через канцелярію (а.с. 87-88), не може вважатись доказом, передбаченим ст. 367 ч. 3 ЦПК України у цій справі, оскільки він надавався стороною позивача суду першої інстанції (а.с. 22) та досліджувався останнім.

Довідка УЖК «Глобус» від 29.07.2019 року відносно фактичного місця проживання позивача ОСОБА_1 у період з 01.01.2011 року по 01.11.2016 року без реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 , не може вважатись доказом, передбаченим ст. 367 ч. 3 ЦПК України у цій справі, для перегляду апеляційним судом законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції від 27.05.2019 року у цій справі.

Наявність при вищевикладених фактичних обставинах цієї справи у відповідача на праві спільної власності іншого житла за адресою: АДРЕСА_3 , що визнається сторонами (ст. 82 ч. 1 ЦПК України), не впливає на правильність рішення суду першої інстанції, ухваленого у цій справі.

Додаткові посилання позивача на обставини, що відповідач у подальшому вже після вселення у вищезазначений будинок позивача, як власника, перестала бути його членом сім`ї, веде окреме господарство (акт обстеження умов проживання від 27.03.2019 року а.с. 22), не можуть бути підставою для виселення відповідача у цій справі.

Оскільки, в силу вимог ст. 156 ЖК УРСР при припиненні сімейних відносин із власником будинку колишні члени сім`ї не втрачають права користування займаним жилим приміщенням.

Встановлено, що на час розгляду цієї справи відповідач ОСОБА_1 продовжує постійно проживати у вищезазначеному жилому будинку.

Належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні.

Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення.

В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.

Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги позивача не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.

Встановлено, що хоча суд першої інстанції в рішенні суду, що оскаржується у цій справі, й послався на ст. 141 ЦПК України, однак фактично він у цьому рішенні не вирішував питання про розподіл понесених судових витрат між сторонами, пов`язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції, а тому останнє також в апеляційному порядку не переглядалось. Однак, воно може бути вирішено судом першої інстанції у подальшому за власною ініціативою або за заявою осіб, які беруть участь у справі, в порядку, передбаченому ст. 270 ЦПК України.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміни.

Крім того, в силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови позивачу ОСОБА_1 у задоволенні його вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі, останній не має права на компенсацію за рахунок відповідача будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом, у тому числі у вигляді судового збору (а.с. 51, 61), сплаченого ним при подачі вищезазначеної апеляційної скарги до апеляційного суду.

Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-368, 372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 27 травня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови апеляційним судом складений 09.09.2019 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Подліянова Г.С.Онищенко Е.А.