Провадження № 2/750/466/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 січня 2019 року м. Чернігів

Деснянський районний суд м. Чернігова у складі судді Коверзнева В. О.,

з участю: секретаря судового засідання - Хамайко С. В., позивача - ОСОБА_1, відповідача - ОСОБА_2;

розглянувши у відкритому судовому засіданні (в порядку спрощеного позовного провадження) цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку,

в с т а н о в и в:

14.12.2018 року ОСОБА_1 і ОСОБА_3 (далі - позивачі) звернулися до суду з позовом до ОСОБА_2 (далі - відповідач) про визнання за позивачами права власності на земельну ділянку АДРЕСА_1.

В обґрунтування позову зазначили, що вони набули право власності на земельну ділянку як власники будинку, що входить до складу спадкового майна ОСОБА_4. Втім, відповідач їхнє право власності на земельну ділянку не визнає, що стало підставою для звернення до суду з цим позовом.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 пред'явлений позов підтримала та наполягала на задоволенні; позивач ОСОБА_3 не з'явився, при цьому надіслав суду заяву про розгляд справи за його відсутністю.

Відповідач позов не визнала зазначивши, що на підставі свідоцтва про право на спадщину позивачі набули лише право власності на житловий будинок АДРЕСА_1; земельна ділянка, яка належить їй на праві власності на підставі державного акту, до складу спадщини не увійшла, а тому вимоги позивачів, на думку відповідача, є безпідставними.

Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідач є власником земельної ділянки АДРЕСА_2 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю від 24.04.1996 року; рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 31.12.2004 № 316 житловому будинку по АДРЕСА_2 присвоєно поштову адресу: АДРЕСА_1 (а.с. 10, 66).

Як убачається з копії свідоцтв про право на спадщину за законом від 24.03.2006 року (а.с. 11-14), позивачі є власниками житлового будинку АДРЕСА_1 в рівних частинах, якій успадкували від ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

В якості підстави позову позивачі посилаються на частину першу статті 120 Земельного кодексу України, якою встановлено, що в разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти; до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Аналіз положень цієї статті дає суду підстави для висновку, що автоматичне припинення права власності на земельну ділянку при переході права власності на жилий будинок, будівлю або споруду відбувається в тому випадку, якщо право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що відчужуються, і право власності на земельну ділянку, на якій розміщені вказані об'єкти нерухомості, поєднуються в одній особі.

Суд констатує, що спадкодавець не була власником спірної земельної ділянки, при цьому позивачі не вказали в позовній заяві та не підтвердили належними доказами правову підставу, на якій спадкодавець володіла спірною земельною ділянкою.

Відповідно до частини першої статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідач є власником спірної земельної ділянки на підставі державного акту, який є чинним; вона не є учасником правочину щодо переходу права власності на будинок, а тому перехід права власності на будинок до позивачів як спадкоємців майна ОСОБА_4 не породжує для відповідача ніяких прав і обов'язків, зокрема, не припиняє автоматично її право власності на спірну земельну ділянку на підставі частини першої статті 120 Земельного кодексу України.

Таке право відповідача може бути припинено лише на підставі укладеного сторонами договору, тому як позбавлення відповідача права власності за рішенням суду буде неправомірним втручання у вільне здійснення нею права власності, яке гарантовано статтею 319 Цивільного кодексу України.

За таких обставин, пред'явлений позов не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 81, 258, 259, 263-265, 354 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

у задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Чернігівського апеляційного суду протягом 30 днів від дня його проголошення, через Деснянський районний суд м. Чернігова.

Суддя В. О. Коверзнев