Справа №522/9017/19
Провадження №2з/522/482/19
УХВАЛА

05 липня 2019 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Донцова Д.Ю.,

при секретарі судового засіданні Скибінській Є.С.,

розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Одеської міської ради, участю третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору ОСОБА_1 про визнання права власності за набувальною давністю та за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном, -

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Приморського районного суду м. Одеси перебуває справа за позовною заявою ОСОБА_2 до Одеської міської ради, участю третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору ОСОБА_1 про визнання права власності за набувальною давністю та за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном.

Третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору ОСОБА_1 звернулась до суду зі заявою про забезпечення позову, в якій просить суд забезпечити доступ ОСОБА_1 , як власника до належної їй власності квартири АДРЕСА_1 та накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 та передати ОСОБА_1 на відповідальне зберігання до вирішення справи по суті. Заявник посилається на ту обставину, що ОСОБА_1 є останнім власником спірної квартири та рішення у справі може вплинути на її права та обов`язки.

Суд, вивчивши матеріали справи, заяви про забезпечення позову, вважає її обґрунтованою та підлягає задоволенню частково.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до п. 1, п. 2 ч.1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

При розгляді заяви про забезпечення позову, суд враховує практику Європейського суду з прав людини. Відповідно до п. 43 Рішення по справі «Шмалько проти України» право на суд одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Таким чином, невжиття заходів забезпечення позову, може призвести до утруднення виконання рішення суду, а відтак й до порушення права особи на до доступ до правосуддя, в аспекті ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Крім того, відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові № 6-605 цс16 від 25.05.2016 р., винесеної за результатами перегляду рішення Апеляційного суду м. Києва та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Метою забезпечення позову, згідно з вказаною постановою, є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача та третьої особи з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Разом з тим, суд враховує, що заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Суд бере до уваги, що ОСОБА_3 є останнім власником спірної квартири та винесення рішення в даній цивільній справі може вплинути на її права та обов`язки, а невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити виконання рішення суду у випадку його постановлення на її користь. Беручи до уваги позицію позивача Петрової про накладання арешту, в якому суд їй відмовив ухвалою, та з метою попередження можливих правочинів існуючим власником щодо спірного об`єкту нерухомого майна, суд вважає за необхідне задовольнити клопотання в частині накладення арешту.

Стосовно вимоги про забезпечення доступу ОСОБА_1 , як власника, до належної їй власності, суд вважає за доцільне її задовольнити виходячи з наступного. Забезпечуючи позов ОСОБА_3 , шляхом забезпечення її доступу до спірної квартири, суд не вирішує питання стосовної виселення ОСОБА_2 та інших осіб або вселення ОСОБА_3 , оскільки вселення і виселення осіб мають різну правову природу та повинні розглядатися в окремому позовному провадженні. Суд звертає увагу, що задоволення вимоги щодо надання доступу ОСОБА_3 до квартири АДРЕСА_1 , здійснюється з метою забезпечення цілісності об`єкту нерухомого майна та речей ОСОБА_3 , які знаходяться в ній, та попередження порушення прав щодо її приватного майна.

Стосовно вимоги зазначеної у клопотанні щодо передання ОСОБА_1 на відповідальне зберігання квартири АДРЕСА_1 до вирішення справи по суті, слід зауважити наступне.

Статтею 150 ЦПК України передбачено види заходів забезпечення, а саме передачу речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору. ОСОБА_1 звернулась до суду як третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном, де предметом позову є квартира АДРЕСА_1 , тому вимога про передання спірної квартири на відповідальне зберігання є такою, що суперечить положення стаття 150 ЦПК України.

Суд вважає за недоцільне передавати на відповідальне зберігання об`єкт нерухомого майна власнику квартири, у якого відповідно до закону існує право володіння, користування та розпорядження. У зв`язку з тим, що передання на відповідальне зберігання квартири може бути розцінене в розрізі тотожності заявлених ОСОБА_1 позовних вимог, суд вважає за необхідне відмовити у задоволені клопотання в цій частині.

Відповідно ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS N 005 (далі Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ефективний засіб це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і у пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року №15-рп/2004у справі №1-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

На підставі вищевикладеного, виходячи з оцінки обґрунтованості доводів представника позивача щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін; наявності зв`язку між заходом щодо забезпечення позову і предметом позовної вимоги, в тому числі, спроможності заходів, який заявник просить вжити у порядку забезпечення позову, забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; з урахуванням встановленого спору між сторонами по справі, суд дійшов висновку, що вимоги стосовно забезпечення позову є обґрунтованими, законними та співмірними із заявленими позовними вимогами, а невжиття заходів забезпечення позову може зробити неможливим виконання рішення суду у випадку його постановлення на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 149, 150, 153, 154 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Одеської міської ради, участю третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору ОСОБА_1 про визнання права власності за набувальною давністю та за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном задовольнити частково.

Забезпечити доступ ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , КПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ), як власника до квартири АДРЕСА_1 .

Накласти арешт на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 .

В іншій частині відмовити.

Ухвала про забезпечення позову виконується негайно у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Оскарження ухвали не зупиняє її виконання та не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена в день її складання має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому ухвали суду.

Суддя Донцов Д.Ю.