Єдиний унікальний номер 227/1745/17 Номер провадження 22-ц/804/51/19

Категорія: 20 Номер провадження 22-ц/804/51/19
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 січня 2019 року Донецький апеляційний суд у складі колегії:

судді -доповідача: Новікової Г.В.,

суддів: Гапонова А.В., Л.П.Никифоряка,

за участю секретаря: Ротар Я.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмуті апеляційні скарги ОСОБА_1, ОСОБА_2 на рішення Добропільського міськрайонного суду від 15 січня 2018 року (ухваленого під головуванням судді Притуляка С.А.) в справі №227/1745/17 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_1, третя особа - Територіальний сервісний центр № НОМЕР_1 МВС в Донецькій області про визнання договору купівлі продажу транспортного засобу недійсним,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вказаним позовом. В обґрунтування позову посилалася на те, що з 10 лютого 2001 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2. 26 вересня 2016 року шлюб між нею та ОСОБА_2 було розірвано.

Під час шлюбу ними придбано автомобіль Skoda Superb, 2012 року випуску, держ. номер НОМЕР_2.

В січні 2017 року їй стало відомо, що 26 серпня 2016 року ОСОБА_2 продав зазначений автомобіль, який є їх спільною сумісною власністю, без її згоди своїй матері - ОСОБА_1.

Просила договір купівлі-продажу автомобіля від 26 серпня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 визнати недійсним, стягнути з відповідачів на її користь судовий збір, сплачений нею при подані позовної заяви.

Ухвалою Добропільського міськрайонного суду від 12 січня 2018 року відмовлено в прийнятті заяви ОСОБА_3 про уточнення позовних вимог від 20.12.2017 року.

Рішенням Добропільського міськрайонного суду від 15 січня 2018 року позов задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу автомобіля Skoda Superb, 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2, номер кузова (шасі, рама) ТМВАВ43Т6СВ301117, укладеного 26.08.2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та зареєстрований під № 1444/2016/032303. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог. Посилається на те, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права; суд неповно зясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, обєктивному та неупередженому її розгляду, виснвки суду не відповідають фактичним обставинам справи; рішення суду є незаконним та необґрунтованим. Обставинами справи не підтверджено те, що відповідачі діяли недобросовісно. Позивачка надавала свою згоду на продаж автомобілю в усній формі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог. Зазначив, що судових повісток про виклик його в судові засідання ним не було отримано, справу розглянуто без його участі, чим порушено його права, було допущено порушення засад рівності учасників процесу.

Заяву від його імені, яка знаходиться в матеріалах про розгляд справи у його відсутність він не писав, це була підробка документу. За таких умов суд повинен був ухвалити заочне рішення. Судом не з»ясовано джерело і час придбання майна, та чи придбане майно за спільні

кошти подружжя. Не встановлено чи відноситься оспорюваний договір до дрібного побутового

чи ні.

Ухвалою апеляційного суду Донецької області від 21 червня 2018 року провадження по цивільній справі зупинено у звязку зі смертю ОСОБА_1, яка померла 28 травня 2018 року.

У звязку із ліквідацією апеляційного суду Донецької області на підставі Указу Президента України від 29.12.2017 року №452/2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» та Указу Президента України від 28.09.2018 року №297/2018 «Про переведення суддів», та утворенням Донецького апеляційного суду, юрисдикція якого поширюється на територію,на яку поширювалася юрисдикція ліквідованого суду, передано цивільні справи ліквідованого суду.

09.10.2018 року зазначена цивільна справа надійшла до Донецького апеляційного суду та передана судді-доповідачу згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 22 січня 2019 року відновлено провадження по справі та справу призначено до розгляду по суті.

В судове засідання, проведене в режимі відеоконференції з Жовтневим районним судом м. Маріуполя, зявилася представник третьої особи - Територіального сервісного центру № НОМЕР_1 МВС в Донецькій області.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судове засідання не з»явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення повісток (а.с.185,186). Від представника ОСОБА_3-ОСОБА_4 надійшла заява про слухання справи у її відсутність (а.с.188).

Від ОСОБА_2 надійшла заява про відхилення слухання справи у зв»язку із зайнятістю адвоката. Однак до заяви не надано будь-яких документів в підтвердження поважності причин не явки в судове засідання.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату,час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

За таких обставин апеляційний суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність ОСОБА_2, оскільки він належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, однак особисто не з»явився до суду, а зазначена в заяві причина неявки його представника не визнається судом поважною, так як не надано будь-яких документів в підтвердження поважності причин не явки в судове засідання.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України в межах доводів та вимог апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Визнаючи договір купівлі-продажу автомобіля недійсним, суд першої інстанції виходив із того, що співвласницею спірного автомобіля ОСОБА_3 письмова згода на відчуження автомобіля не надавалася і нотаріально не посвідчувалася, надання усної згоди заперечується, будь які докази прийняття позивачем виконання умов спірної угоди або існування інших підстав для визнання її дійсною суду не надано, сторонами такі вимоги не ставилися, у зв'язку із чим суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Такий висновок відповідає встановленим обставинам та узгоджується з положеннями ст.ст. 215,203,369 ЦК України,ст.ст.60,65,70 СК України.

Судом першої інстанції встановлено, що з 10.02.2001року ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2.

Рішенням Добропільського міськрайонного суду від 26 вересня 2016 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано.

Згідно договору купівлі-продажу №S-00163 від 11.09.2012 року ОСОБА_2 було придбано автомобіль Skoda Superb, номерний знак НОМЕР_2.

Згідно договору купівлі-продажу №1444/2016/32303 від 26.08.2016 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1,

ОСОБА_2 продав автомобіль Skoda Superb, 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2, номер кузова (шасі, рама) ТМВАВ43Т6СВ301117 - ОСОБА_1. На підставі зазначеного договору транспортний засіб зареєстрований у територіальному сервісному центрі №1444 РСЦ МВС в Донецькій області за ОСОБА_1,згідно наданої центром довідки.

Згідно довідки регіонального сервісного центру в Донецькій області 25 липня 2017 року автомобіль Skoda Superb, 2012 року випуску, номерний знак НОМЕР_3 (попередній номерний знак НОМЕР_2) було перереєстровано на підставі договору купівлі-продажу №1443/2017/554979, укладеному у ТСЦ 25.07.2017 року на ім»я ОСОБА_5 (попередній власник -ОСОБА_1).

28 травня 2018 року ОСОБА_1 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть.

Правовою підставою недійсності договору купівлі-продажу автомобіля від 26.08.2016 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, ОСОБА_3 вказує на відсутність її згоди на таке відчуження спільної сумісної власності подружжя.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.

Розпорядження об'єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Судом першої інстанції встановлено, що спірний автомобіль набутий відповідачем за час шлюбу з позивачкою і є спільною сумісною власністю подружжя. Відсутність судового рішення про визнання спірного автомобіля особистою приватною власністю ОСОБА_2 підтверджує, що у суду першої інстанції були відсутні підстави вважати, що таке майно належить виключно відповідачу, оскільки докази на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, - відсутні. Спір про поділ майна не вирішено. Сам ОСОБА_2 не оспорює пидбання автомобіля під час шлюбу з позивачкою.

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає

нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.

Сторони не зверталися до суду із окремим позовом про поділ спільного майна подружжя, а саме спірного автомобілю.

Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом і недодержання вимог цієї норми відповідно до частини першої статті 215 ЦК України є підставою недійсності правочину.

Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна за змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Відсутність згоди одного із співвласників (подружжя) на розпорядження спільним майном є підставою для визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження цим майном, недійсним.

Отже, судом першої інстанції правильно встановлено, що спірний автомобіль придбано під час перебування сторін у шлюбі, він є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідачами в силу їх процесуальних обов'язків не спростовано презумпцію спільної сумісної власності та не доведено, що указаний автомобіль є особистою власністю одного із них. Оскільки автомобіль є цінною річчю, придбаний сторонами у період шлюбу, а тому його продаж повинен був вчинятися за письмової згоди другого з подружжя. Згоди на укладення договору купівлі-продажу ОСОБА_3 надано не було, така обставина не спростована, позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном.

Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Зазначене спростовує доводи апеляційних скарг, що відсутність згоди співвласника майна на розпорядження майном сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного іншим співвласником, недійсним, оскільки такі висновки не ґрунтуються на нормах цивільного законодавства.

Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності.і правильно визнав договір купівлі-продажу спірного автомобіля недійсним відповідно до вимог статей 203, 205, 215 ЦК України в межах заявлених вимог. Така правова позиція викладена в постанові ОСОБА_6 Верховного Суду у справі №374/504/17.

При цьому закон не пов'язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні

третьої особи ? контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції».

Отже, враховуючи, що спірний автомобіль, який є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, відчужений одним з подружжя без згоди іншого, тому належним способом захисту порушеного права позивача як співвласника указаного автомобіля є оспорення такого договору,

Враховуючи наведене, висновок суду першої інстанції про те, що порушене право позивача у цій справі підлягає захисту шляхом задоволення позову про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсними є правильним.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції в мотивувальній частині рішення крім доведеності позовних вимог послався на правову позицію,висловлену Верховним Судом України у справі №6-1587цс16 про недобросовісність того із подружжя, хто уклав договір та контрагента за таким договором, яким було відомо, що спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя. Проте, такий висновок зроблено без врахування позиції ОСОБА_6 Верховного Суду у справі №372/504/17, однак він не впливає на правильність прийнятого судового рішення, та підлягає виключенню із мотивувальної частини рішення як зайвий.

Доводи апеляційної скарги про те, що кредит на придбання спірного автомобілю було оформлено на ОСОБА_2, а кошти виплачувала ОСОБА_1, а тому спірний автомобіль не є спільною сумісною власністю подружжя, не можуть бути прийнятими до уваги,оскільки спростовуються встановленими обставинами. Спірний автомобіль було придбано в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, що не оспорювалося відповідачами. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, не спростовано. Інше джерело набуття автомобіля не встановлено.

Доказів того, що позивачці було відомо про продаж автомобіля і вона надала на це свою згоду, не надано.

Посилання на те, що суд не встановив обсяг спільно нажитого майна та його належність, є необґрунтованим, так як питання щодо розподілу спільно нажитого майна, де б встановлювався обсяг спільно нажитого майна, не вирішувалося судом. Предметом спору було визнання договору купівлі-продажу недійсним і в межах заявлених позовних вимог судом встановлювалися обставини справи, перевірялися доводи та заперечення сторін.

Доводи про те, що справу було розглянуто за відсутності відповідача ОСОБА_2 і його ніхто не повідомляв про дату та час розгляду справи, чим порушено принцип змагальності сторін, не можуть бути прийнятими до уваги, так як спростовуються встановленими обставинами.

Згідно ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У розумінні норм процесуального права України особа визначивши свої права, реалізує їх за своїм розсудом та розпорядження своїми правами являється одним із основоположних принципів судочинства.

Однак право на доступ до суду не є абсолютним, воно може підлягати законним обмеженням, внаслідок дії закону, зокрема норм процесуального права.

В судових засіданнях, призначених на 14 серпня 2017 року,на 04 вересня 2017 року, на 21 листопада 2017 року приймала участь мати ОСОБА_2-ОСОБА_1, з якою ОСОБА_2 проживає за однією адресою, що підтверджується журналами судового

засідання та довідкою про місце проживання відповідачів за однією адресою в с.Первомайське, вул.Молодіжна (колишня Октябрська) буд.18 (а.с.63,78,168, 37, 38 т.1). Таким чином відповідач був повідомлений по час та місце розгляду справи, що узгоджується з положеннями ст.130 ЦПК України.

Добропільским міськрайонним судом 14 серпня 2017 року зареєстрована заява від імени ОСОБА_2 про слухання справи у його відсутність та заперечення проти позовних вимог (а.с.61 т.1). зазначаючи, що таку заяву він не писав, однак недостовірність вказананої заяви відповідачем не оскаржена і ніякими доказами не спростовується.

Ухвалою Добропільского міськрайонного суду від 14 вересня 2017 року було визнано явку відповідача ОСОБА_2 обов»язковою. В судовому засіданні 17 жовтня 2017 року, де давали пояснення сторони, допитувалися свідки та досліджувалися надані сторонами докази, ОСОБА_2 був присутнім та надавав свої пояснення щодо позовних вимог, що підтверджується журналом судового засідання (а.с.123). Зазначена обставина спростовує доводи апеляційної скарги про порушення принципу змагальності сторін та не давала підстав для ухвалення заочного рішення.

Крім того, у всіх судових засіданнях приймав участь представник ОСОБА_2 за нотаріально посвідченим дорученням від 06.03.2017 року, яке видано строком до 06 березня 2020 року на ім»я ОСОБА_7. Вказана обставина підтверджується журналами судових засідань (а.с.53 т.1; та а.с.63,78,123,168 т.1).

Таким чином відповідач доводами своєї апеляційної скарги намагався ввести суд в оману, зловживаючи своїми правами, в апеляційній скарзі не навів нових обставин, які не були досліджені судом і які б потягли за собою ухвалення незаконного рішення.

За встановлених обставин суд першої інстанції повно та всебічно встановив обставини по справі, дав їм належну правову оцінку і обґрунтовано у відповідності з вимогами матеріального і процесуального права дійшов до висновку про задоволення позовних вимог, підстав для скасування рішення суду першої інстанції і задоволення апеляційних скарг немає.

Згідно ст.377 ЦПК України якщо судом першої інстанції ухвалено законне та обгрунтоване рішення, смерть фізичної особи-сторони у спорі, що не допускає правонаступництва, після ухвалення такого рішення не може бути підставою для застосування вимог частини першої цієї статті.

ОСОБА_1 померла 28 травня 2018 року, тобто після ухвалення судового рішення. Апеляційним судом встановлено, що судом першої інстанції ухвалено законне та обгрунтоване рішення, а тому підстави для закриття провадження відсутні.

Керуючись ст.ст.367,368, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Добропільського міськрайонного суду від 15 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 31 січня 2019 року.

Судді: