Справа 524/2390/18
Провадження № 2/524/138/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2019 рокуАвтозаводський районний суд м. Кременчука в складі:

головуючого судді Предоляк О.С., при секретарі судового засідання Гладкій К.О.,

за участі представників : позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кременчуці в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И В:

Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» звернулось до суду із вказаною позовною заявою. Свої вимоги позивач мотивував тим, що 25 грудня 2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за яким надано позичальнику кредитні кошти у суму 300 000 гривень терміном на 10 років під 15,5 % річних зі строком остаточного погашення 24.12.2017 року.

Відповідно до умов договору позичальник зобовязався щомісячно до 05 числа місяця, наступного за звітним, здійснювати погашення кредиту та сплачувати нараховані банком проценти ануїтет ними платежами шляхом внесення готівки до каси банку. Сплату останнього ануїтетного платежу здійснити до 25.12.2017 року.

Згідно з п. 5.2. Договору за порушення взятих на себе зобовязань по поверненню основної суми позики та процентів та інших платежів за договором сплатити на користь банку пеню у розмірі 0,04 % від суми несплаченого платежу за кожен день прострочення.

Також позивач вказав, що у звязку з порушенням своїх обовязків позичальником банк звертався до суду з позовом про стягнення заборгованості по кредиту та 09.04.2015 року Автозаводським районним судом м. Кременчука винесене рішення, яким в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 перед ПАТ «Ощадбанк» у сумі 393 909,28 грн., звернуто стягнення на предмет іпотеки.

У ході здійснення виконавчого провадження стягнута рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 09.04.2015 року сума була повністю погашена банку.

Позивач зазначив, що у звязку з тим, що договір про іпотечний кредит розірваний не був та відносини між банком та ОСОБА_3 не припинились, відповідно до його умов банком щомісячно нараховувались позичальнику відсотки за користування кредитом до моменту закінчення дії договору та пеня за порушення зобовязання.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просить стягнути з ОСОБА_3 заборгованість станом на 28.03.2018 року у тому числі: прострочена заборгованість по відсоткам 55773,36 грн, пеня за несвоєчасне погашення кредиту та відсотків 47 273,53 грн, втрати від інфляції 86248,41 грн., відшкодування 3% річних 9 924,61 грн. та штраф в розмірі 10% від вартості невиконаного зобовязання 10 304,69грн.

Представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримує. Зазначає, що оскільки кредитний договір не розірваний то банк має право нараховувати проценти за користування кредитом до моменту повного фактичного погашення заборгованості позичальником незалежно від предявлення вимоги про дострокове погашення кредиту. Також повідомила, що позивачем не буде надано деталізований розрахунок заявлених позовних вимог у частині нарахування інфляційних втрат та 3% річних.

Представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_2 проти задоволення позову заперечував. Подано відзив. Зазначає, що рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 09.04.2015 року, встановлено, що банк скористався правом на дострокове повернення кредиту, а також що заборгованість ОСОБА_3 перед банком складає 393 909,28 грн. Також той факт, що банк скористався правом на дострокове повернення суми кредиту підтверджується копією вимоги банку про дострокове повернення кредиту від 06.06.2012 року. Наголошує, що в звязку з неналежним виконанням відповідачем умов договору, позивач скористався правом визначеним ст. 1050 ЦК України та змінив строк виконання зобовязання за кредитним договором. З огляду на викладене зазначав, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припинилось у результаті пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК Українимта просив врахувати висновки сформульовані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року по справі 444/9519/12 та у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року по справі 564/2199/15-ц. Зазначав, що позивачем пропущена позовна давність до вимог про стягнення пені та штрафу, а також, що рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 09.04.2015 року були задоволені вимоги банку про стягнення штрафу у сумі 31738,20 грн., а повторна вимога про стягнення штрафу за одне й те саме порушення свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Щодо вимог позивача про стягнення втрат від інфляції у сумі 86248,41 грн. 3% річних на суму вказував на необґрунтованість вимог позивача, на тій підставі, що вказані суми включають суми обчислені на неправомірно нараховані проценти за користування кредитом після предявлення вимоги про дострокове повернення кредиту та ухвалення судом рішення про стягнення заборгованості. Та зазначав, що нараховані банком інфляційні нарахування та 3% річних нараховані на тіло кредиту були погашені у повному обсязі ОСОБА_3 у період з 12.06.2018 року по 29.11.2018 року згідно квитанцій на загальну суму 55 773,36 грн.

Відповідач ОСОБА_3. в судове засідання не зявилась про причини неявки не повідомила, хоча була належним чином повідомлена про дату та час розгляду справи.

Суд, вислухавши пояснення представників сторін, повно та всебічно дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що 25 грудня 2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_3 укладено договір про іпотечний кредит у відповідності до п. 1.1. якого позичальнику надано кредитні кошти у суму 300 000 гривень терміном на 10 років під 15,5 % річних зі строком остаточного погашення 24.12.2017 року.

Відповідно до п. 1.5. кредитного договору позичальник зобовязався щомісячно до 05 числа місяця, наступного за звітним, здійснювати погашення кредиту та сплачувати нараховані банком проценти ануїтетними платежами шляхом внесення готівки до каси банку.

Згідно п. 1.6.1.1. Кредитного договору проценти нараховуються банком щомісячно за методом факт/факт на фактичний залишок заборгованості за кредитом, що був отриманий позичальником, починаючи з дати видачі кредиту до моменту закінчення терміну на який надано кредит.

Пунктом 1.2. передбачено, що кредит надається на 10 років з терміном остаточного повернення не пізніше 25.12.2017 року.

Відповідно до п. 3.4. кредитного договору банк має право вимагати від позичальника дострокового погашення суми кредиту в цілому, або у визначеній банком частині, сплати процентів за користування кредитом та інших платежів, що належать до сплати за цим договором у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником будь-яких зобовязань за договором.

Згідно п. 4.2.2. кредитного договору банк має право при виникненні простроченої заборгованості за кредитом чи процентами більше ніж два місяці, а також в інших випадках, передбачених цим договором, вимагати дострокового повернення кредиту, нарахованих процентів та інших платежів за цим договором, та стягнути заборгованість за цим договором в примусовому порядку в тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором.

09.04.2015 року Автозаводським районним судом м. Кременчука ухвалене рішення у справі №524/369/13-ц, яким задоволені позовні вимоги ПАТ «Ощадбанк» та в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 у сумі 393 909,28 грн. звернуто стягнення на предмет іпотеки квартиру №9 за адресою м. Кременчук вул. Софіївська, 39. шляхом продажу на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження, а у виселенні мешканців відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 26.05.2015 року задоволено вимогу банку про виселення мешканців з предмета іпотеки, у іншій частині рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 09.04.2015 року залишено без змін.

За таких обставин суд приходить до висновку, що банк скористався правом, передбаченим ст. 1050 ЦК України та пунктами 3.4. та 4.2.2. Кредитного договору, вимагати від позичальника дострокового повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом у повному обсязі і такі вимоги були задоволені рішенням суду.

Поняття «строк договору», «строк виконання зобов'язання» та «термін виконання зобов'язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Поняття «строк виконання зобов'язання» і «термін виконання зобов'язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов'язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього.

Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Позовні вимоги банку обґрунтовані тим, що оскільки кредитний договір розірвано не було, то позивач мав право нараховувати проценти та штрафні санкції до моменту фактичного погашення заборгованості. Відповідно до наданих банком розрахунків заборгованості та пояснень представника позивача, заявлені до стягнення проценти у сумі 55773,36 грн. пеня у сумі 47273,53 грн. та штраф у сумі 10304,69 грн. нараховані після ухвалення судом рішення про стягнення заборгованості за кредитом та по вересень 2017 року.

За таких обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги ПАТ «Державний ощадний банк України» про стягнення процентів, пені та штрафу, які нараховані після предявлення вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України задоволенню не підлягають.

При цьому, суд враховує висновки, сформульовані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 та у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі 202/4494/16-ц, за якими право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Права та інтереси позивача після закінчення строку кредитування забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Банком заявлена вимога про стягнення з ОСОБА_3 втрати від інфляції у сумі 86248,41 грн. та 3% річних у сумі у сумі 9924,61 грн.

У пункті 11 постанови пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року № 14 розяснено, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, зокрема, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Виходячи з диспозитивності цивільного судочинства (межі заявлених позовних вимог) та беручи до уваги визначені банком періоди та суми заборгованості за кредитом та процентами, на які нараховані заявлені вимоги про стягнення інфоляційних втрат та 3% річних суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до наданих позивачем розрахунків інфляційних втрат вбачається, що заявлена до стягнення сума 86248,41 грн. складається з нарахованої суми інфляційних втрат на суму заборгованості за кредитом у розмірі 40982,26 грн. та суми інфляційних втрат у розмірі 45266,15 грн., нарахованої на проценти, які позивач не мав права нараховувати після предявлення вимог про дострокове стягнення кредиту за несвоєчасне погашення нарахованих процентів.

Так само, відповідно до наданих позивачем розрахунків 3% річних вбачається, що заявлена до стягнення сума 3% річних у розмірі 9924,61 грн. складається з нарахованих 3% річних на суму заборгованості за кредитом у розмірі 4869,61 грн. та нараховані 3% річних у сумі 5055,00 грн., нарахованої на проценти, які позивач не мав права нараховувати після предявлення вимог про дострокове стягнення кредиту за несвоєчасне погашення нарахованих процентів.

Оскільки право банку після спливу строку кредитування нараховувати проценти за користування кредитом припинилося, то і вимоги про стягнення втрат від інфляції у сумі 45266,15 грн. та 3% річних сумі 5055,00 грн, які обчислені позивачем на протиправно нараховані проценти є незаконними, а тому задоволенню не підлягають.

За таких обставин обґрунтованими є вимоги позивача про стягнення інфляційних втрат та 3% річних, які позивач нарахував на суми реальної заборгованості за кредитом (тілом кредиту) у сумі кредитом у сумі 40982,26 грн. інфляційні втрати та 4869,61 грн. 3% річних.

Разом з тим, представником відповідача надані копії квитанцій, за якими після предявлення банком позову ОСОБА_3 сплатила ПАТ «Ощадбанк» грошові кошти в рахунок погашення заборгованості у сумі 55773,36 грн., згідно наступних квитанцій: від 12.06.2018 року на суму 8000,00 грн., від 17.07.2018 року на суму 8000,00 грн., від 21.08.2018 року на суму 8000,00 грн., від 28.09.2018 року на суму 8000,00 грн., від 19.10.2018 року на суму 8000,00 грн., від 21.11.2018 року на суму 3057,13 грн., від 26.11.2018 року на суму 5000,00 грн., від 29.11.2018 року на суму 7716,23 грн.

При цьому, суд відхиляє доводи представника позивача стосовно того, що ОСОБА_3 погасила проценти, нараховані після ухвалення судом рішення про стягнення боргу, на тій підставі, що у позивача припинилось право нараховувати проценти за користування кредитом після предявлення вимоги кредитодавця про дострокове повернення кредиту.

При вирішенні позову про стягнення боргу підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору має бути встановлено не лише наявність заборгованості, але й визначено, чи порушено цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

У даному випадку відповідачем після подачі банком позову сплачено кошти у розмірі 55773,36 грн., що у повній мірі покриває законні вимоги банку про стягнення інфляційних втрату сумі 40982,26 грн. та 3% річних у сумі 4869,61 грн., відтак відсутні підстави для задоволенні позову.

Судові витрати підлягають розподілу згідно ст.. 142 ЦПК України віднесенням на рахунок позивача.

Керуючись ст. 251, 530, 631, 625, 1048, 1050, 1054 Цивільного Кодексу України, ст. 35, 10, 13, 19, 76, 77, 81, 133, 141, 259, 263, 264, 265 Цивільно-процесуального Кодексу України, суд , -

У Х В А Л И В :

В задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду через Автозаводський районний суд м. Кременчука протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту рішення.

Рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подана апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя : О.С. Предоляк