Єдиний унікальний номер 236/2728/18 Номер провадження 22-ц/804/482/19
Головуючий у 1 інстанції Саржевська І.В. Єдиний унікальний номер 236/2728/18
Доповідач - Папоян В.В. Номер провадження 22-ц/804/482/19
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 лютого 2019 року Донецький апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Папоян В.В.

суддів Будулуци М.С., Гапонова А.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в місті Бахмуті Донецької області за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 04 грудня 2018 року цивільну справу № 236/2728/18 за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по оплаті праці, середнього заробітку за час затримки розрахунку (головуючий у 1 інстанції суддя Саржевська І.В., повний текст рішення складено 04 грудня 2018 року),

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2018 року позивач звернувся з позовом до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, заробітної плати за час вимушеного простою, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку. В обґрунтування вимог зазначала, що вона перебувала в трудових відносинах з відповідачем до 17 липня 2017 року, звільнена за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату. При звільненні відповідач не здійснив повний розрахунок. Просила стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі за березень 2017 року у сумі 3766,37 грн., оплату за час вимушеного простою за період березень - липень 2017 року у сумі 14316,22 грн., грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку у сумі 9179,10 грн., вихідну допомогу у сумі 6203,11 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 61818,26 грн.

Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 02 листопада 2018 року позовні вимоги задоволені частково. Стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_2 заборгованість з виплати заробітної плати (в тому числі: за час вимушеного простою, компенсацію за невикористані дні відпустки, вихідну допомогу) за березень - липень 2017 року у загальному в розмірі 25084,00 грн. (без утримання із цієї суми передбачених законом податків та зборів). Розподілено судові витрати.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просив рішення суду скасувати та ухвалити нове.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не в повному обсязі з'ясовані обставини справи, а висновки суду не відповідають встановленим по справі обставинам. Рішення суду фактично ґрунтується на припущеннях оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження наявності заборгованості по заробітної плати перед позивачем. Останнє нарахування заробітної плати проведено у березні 2017 року та нарахована сума виплачена у повному обсязі. Суд безпідставно прийняв до уваги докази позивача щодо суми заборгованості з заробітної плати, так як її нарахування не здійснювалося через відсутність первинних документів. Надані позивачем розрахунки виготовлені на непідконтрольній території. Відповідач не має можливості підтвердити інформацію щодо фактичного виконання робіт працівником. Вважають, що позивачем невірно визначено суми компенсації за невикористану відпустку та вихідної допомоги, проте приймаючі до уваги наведений позивачем розрахунок суд першої інстанції не перевірив його правильність. Крім того, суд першої інстанції помилково не прийняв до уваги науково-правовий висновок Торгівельно-промислової палати України №126/2/21-10.2 від 16.01.2018 року згідно якого встановлено події, які унеможливлюють здійснення нарахування та виплати заробітної плати.

Представником позивача було надано відзив, у якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. В обґрунтування зазначає, що обов'язок збереження первинної документації лежить на роботодавцеві, та її втрата не позбавляє обов'язку здійснювати нарахування та виплату заробітної плати. Вважають, що суд вірно прийняв до уваги наданий ними розрахунок, оскільки він збігається з відомостями Бахмутсько-Лиманського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області. Зазначають, що науково-правовий висновок Торгівельно-промислової палати, на якій посилається відповідач, ні є сертифікатом ТПП України, тобто ні належним документом, що підтверджує обставини непереборної сили.

Відповідно до ст. 368 та ч.ч.1, 3 ст. 369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою, в судовому засіданні без повідомленням учасників справи.

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 23 січня 2019 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Оскільки апеляційним судом не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі та зважаючи на те, що предметом апеляційного оскарження є рішення у справі, що стосується трудових відносин, ціна позову у якій не перевищує 100 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розгляд якої відповідно до п.1 ч.4 ст. 274 ЦПК України здійснюється в порядку спрощеного позовного провадження, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні).

Відповідно до частини 1 ст. 367 ЦПК України та п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення лише в оскаржуваній частині і відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновки щодо неоскарженої частини. Позивачем рішення суду в частині позовних вимог, у задоволенні яких відмовлено, не оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - зміні з наступних підстав.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до статті 23 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, закріплено, що кожна людина має право на працю, на вільний вибiр роботи, на справедливi i сприятливі умови працi та на захист вiд безробiття.

Частиною 3 статті 43 Конституції України встановлено право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

У частині першій статті 1 Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу (частина перша статті 1); в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством (стаття 33).

Відповідно до ст. 113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити власника або уповноважений ним орган чи бригадира, майстра, інших посадових осіб. За час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров'я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток.

Згідно записів в трудовій книжці НОМЕР_1 ОСОБА_2 з 06.09.2010 працювала на різних посадах Луганського відділення ДП «Донецька залізниця», у тому числі з 01.10.2014 року на посаді бухгалтера 2 категорії виробничого підрозділу «Родаківської дистанції колії» Державного підприємства «Донецька залізниця».

Наказом ПАТ «Укрзалізниця» № 303 від 15.04.2016 року Родаківська дистанція колії Державного підприємства «Донецька залізниця» реорганізована шляхом злиття у виробничій підрозділ «Родаківська дистанція колії» структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця», про що зроблений запис у трудовій книжці позивача ОСОБА_2

Згідно з наказом № 1/ОС від 29.06.2016 «Про перепідпорядкування працівників» дія трудового договору з ОСОБА_2 ПАТ «Українська залізниця» продовжена.

Відповідно до наказу №384-П від 15.03.2017 року регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» «Про встановлення простою» у зв'язку з відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення господарської діяльності структурних підрозділів «Донецька дирекція залізничних перевезень» та «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця», викликаних перекриттям усіх залізничних колій, що ведуть до лінії розмежування, встановлено початок простою по причинах, не залежних від робітників з 16.03.2017 року для всіх працівників апарату управління. Доручено начальниками структурних підрозділів встановити відповідними наказами початок простою з 16.03.2017 року для всіх працівників, підпорядкованих їм структурних підрозділів; забезпечити облік використання часу знаходження працівників у простої; оплату за час простою провести з розрахунку двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) за весь час простою в робочі дні (зміни) згідно графіку роботи.

Наказом начальника ВП «Родаківська дистанція колії» від 17.03.2017 року № 73/ОД «Про встановлення простою» було встановлено початок простою з причин, незалежних від працівників, у вказаному виробничому підрозділі залізниці з 20.03.2017 року, з 0 год. 00 хв.

Пунктами 4 та 5 наказу визначено, що на час простою працівникам приходити на свої робочі місця (околотки, цеха) згідно графіку роботи відповідно до Правил внутрішнього трудового розпорядку, та розписуватися на початку та наприкінці робочого дня в «Журналі обліку приходу - уходу працівників, які знаходяться на простої». Оплату за час простою не з вини працівника провести з розрахунку двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) за весь час простою згідно графіку роботи. На весь період простою працівникам в табелі обліку використання робочого часу проставляти літерний код «П». У разі неявки робітника у табелі обліку робочого часу проставляти код «НЗ». Оплату такої відсутності не проводити.

Відповідно до табелів обліку використання робочого часу за період з березень по липень 2017 року (які підписані начальником Родаківської дистанція колії ОСОБА_3, бухгалтером ІІ категорії ОСОБА_4, заступником начальника дистанції з кадрових питань ОСОБА_5 та завірені печаткою) стосовно ОСОБА_2 літерним кодом «П» зазначено: у березні 10 днів, у квітні - 19 днів, у травні - 20 днів, у червні - 20 днів, у липні - 11 днів.

Згідно наказу СП Луганська дирекція залізничних перевезень «Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» «Про припинення трудового договору» № 1617-ОС від 17.07.2017 ОСОБА_2, табельний номер 0203, звільнена з посади бухгалтера ІІ категорії за пунктом 1 статті 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату з 17 липня 2017 року, про що також зроблений відповідний запис в його трудовій книжці.

Відповідно до наказу 1617-ОС від 17.07.2017 року при звільненні ОСОБА_2 передбачена виплата одноразової грошової допомоги у розмірі 1-го середньомісячного заробітку та компенсації за 40 днів відпустки.

Вказані обставини справи підтверджуються матеріалами справи та не спростовуються сторонами.

За таких обставин, задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по оплаті праці, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що з боку відповідача має місце порушення права працівника на оплату праці за період простою з березня по липень 2017 року, тому позовні вимоги в частині стягнення заборгованості з оплати за час простою за період з березня по липень 2017 року, заборгованості з виплати компенсації за невикористані дні відпустки та суми вихідної допомоги при звільненні підлягають задоволенню.

Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги оскільки зі змісту положень ст. ст. 84, 113 КЗпП України та положень ст.. 12 Закону України «Про оплату праці» убачається, що норми і гарантії в оплаті праці, передбачені зазначеними нормами є мінімальними державними гарантіями які застосовуються для захисту прав найманого працівника.

Поняття «простій» законодавчо дано у ст. 34 КЗпП України і визначено як призупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами.

Отже, вирішуючи спір про оплату простою, суди повинні з'ясовувати зокрема, факт перебування сторін у трудових правовідносинах, факт простою, правові наслідки і наявність чи відсутність вини працівника в цьому, тощо.

Згідно з наказом №73/ОД від 17.03.2017 року «Про встановлення простою» встановлено початок простою по причинах, не залежних від робітників з 20.03.2017 року для всіх працівників «Родаківської дистанції колії». Оплату за час простою провести з розрахунку двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) за весь час простою в робочі дні (зміни) згідно графіку роботи.

Відповідачем не оспорюється наявність зазначеного наказу, також не оспорюється факт перебування з позивачем у трудових відносинах та звільнення його саме 17 липня 2017 року.

З матеріалів справи убачається, що оклад (тариф) позивача (табельний номер 0203) становив 5394 грн. у місяць. Тобто дві треті тарифної ставки, що належали до виплати позивачу згідно з зазначеним наказом, становили 3596 грн. Таким чином, убачається, що визначена судом першої інстанції сума заборгованості по оплаті за період простою за квітень-липень 2017 року, здійснено у відповідності до вимог ст.113 КЗпП та наказу, виданого відповідачем.

Апеляційний суд не приймає до уваги посилання відповідача на науково-правовий висновок Торгівельно-промислової палати України №126/2/21-10.2 від 16.01.2018 року, оскільки належна оплата праці є конституційним правом людини та наявність викладених обставин може бути підставою для звільнення відповідача від відповідальності за несвоєчасне виконання зобов'язань проте не звільняє роботодавця від обов'язку здійснювати оплату праці та належно виконувати передбачені чинним законодавством гарантії.

Апеляційний суд не приймає до уваги доводи щодо невірного розрахунку розміру вихідної допомоги оскільки визначений судом розмір вихідної допомоги відповідає вимогам ч.1 ст.27 Закону України «Про оплату праці» та Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року N 100 (далі Порядок).

Зі змісту абзацу 3 пункту 2 Порядку убачається, що основою для визначення розміру вихідної допомоги є середньомісячна заробітна плата, яка обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Відповідно до п.4 Порядку в інших випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

Отже, за приписами наведених норм, суд першої інстанції з урахуванням розміру тарифної ставки позивача та обсягу заявлених нею позовних вимог, дійшов обгрунтованного висновку про стягнення з відповідача вихідної допомоги у сумі 6203, 11 грн.

Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, що позивачем не надано доказів на підтвердження її позовних вимог щодо стягнення з позивача оплати простою за період, суми компенсації за невикористані дні відпуски та вихідної допомоги, оскільки право позивача на отримання відповідних виплат підтверджується матеріалами справи. У тому числі наказом «Про припинення трудового договору» № 1617-ОС від 17.07.2017, табелями обліку використання робочого. В матеріалах справи відсутні будь-які належні докази щодо недостовірності відомостей, викладених в табелях обліку, які оформлені відповідно діючого трудового законодавства за підписом керівника структурного підрозділу, заступника начальника дистанції з кадрових питань, бухгалтера та затвердженої печаткою виробничої одиниці. Відповідачем не надано до суду доказів, що на час складання вказаних документів посадові особи, які посвідчили відомості викладені у табелі не мали відповідних повноважень, питання щодо визнання недійсною печатки виробничої одиниці не вирішувалося.

Згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу, розмір нарахованої заробітної плати позивачу (код 40150216) за березень 2017 року становить 5410,34 грн., за квітень-липень 2017 року дані відсутні.

Згідно відомостей з центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб про доходи ОСОБА_2 сума нарахованого доходу(заробітна плата) за 1 квартал 2017 року позивача становить 15553,93 грн., сума утриманого податку- 2799,71 грн., інформація за 2-3 квартал 2017 року- дані відсутні.

Апеляційний суд не приймає доводи апеляційної скарги, що матеріалами справи не підтверджено заборгованість перед працівником, оскільки відповідно до частин 2, 8 ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок. Платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, зобов'язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов'язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця. При цьому платники, зазначені у пункті 1 частини першої статті 4 цього Закону, під час кожної виплати заробітної плати (доходу, грошового забезпечення), на суми якої (якого) нараховується єдиний внесок, одночасно з видачею зазначених сум зобов'язані сплачувати нарахований на ці виплати єдиний внесок у розмірі, встановленому для таких платників (авансові платежі).

Частиною 2 ст. 24 вказаного Закону визначено, що банки приймають від платників єдиного внеску, зазначених у пункті 1 частини першої статті 4 цього Закону, платіжні доручення та інші розрахункові документи на видачу (перерахування) коштів для виплати заробітної плати, на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок, та здійснюють видачу (перерахування) зазначених коштів лише за умови одночасного подання платником розрахункових документів про перерахування коштів для сплати відповідних сум єдиного внеску або документів, що підтверджують фактичну сплату таких сум у порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Національним банком України та центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення.

В Індивідуальних відомостях про застраховану особу форми ОК-7 які надані до суду на позивача вбачається, що страхові внески за період квітень-липень 2017 року не сплачені, і за відсутності належних та допустимих доказів, які б безспірно свідчили про виплату заробітної плати позивачу за цей період відсутні підстави вважати, що заробітна плата виплачена.

Посилання відповідача, що відсутність первинної документації унеможливлює нарахування позивачу оплати за час простою, не заслуговують на увагу, зазначені обставини були досліджені судом першої інстанції, який відхиляючі заперечення відповідача обґрунтовано виходив з того, що обов'язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік тощо лежить на роботодавці, а не на працівникові. За цих обставин втрата підприємством первинних документів не позбавляє його обов'язку здійснювати нарахування та виплату заробітної плати.

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини. Які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно положень ст. ст. 115, 116 КЗпП України, відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець. Позивачем доведено наявність права на отримання певних сум та відповідачем не надано будь-яких доказів на підтвердження факту своєчасного розрахунку з працівником та на спростування факту наявності заборгованості. Відсутність документації не може бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості із заробітної плати, оскільки відповідачем не надано належних доказів щодо виплати позивачу заробітної плати за вказаний період.

Однак, в Індивідуальних відомостях про застраховану особу форми ОК-7 міститься інформація про нарахування за березень 2017 року заробітної плати у сумі 5410,34 грн. яка збігається з сумою заробітку, вказаною в відомостях з центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб про доходи за цей період та співпадає із загальною сумою нарахованої заробітної плати за березень 2017 року (1643, 97 грн. - оплата за простій, 3766,37 грн. - заробітна плата за фактично відпрацьований час, що у загальному розмірі складає 5410,34 грн.) яка зазначена позивачем. Тобто відсутні підстави вважати, що нараховані працівнику грошові кошти за оплату праці у березні 2017 року не виплачені Сама по собі інформація про розмір нарахованої заробітної плати не є належним підтвердженням того, що заробітна плата за березень 2017 року не виплачена та має місце заборгованість за березень 2017 року у сумі 2297,85 грн. Таким чином, рішення суду в цієї частині підлягає зміні.

Водночас апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги стосовно того, що судом невірно було визначено суму компенсації за невикористану відпустку.

Так, відповідно до наказу «Про припинення трудового договору» № 1617-ОС від 17.07.2017 року позивачу повинно бути сплачено компенсацію за 40 днів невикористаної відпустки. У зв'язку з чим суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивач має право на компенсації за невикористану відпустку у розмірі 40 днів. Проте помилково стягнув на її користь компенсацію у розмірі 9179,10 грн., що відповідає розміру компенсації за 47 днів відпустки, як зазначено у розрахунковому листі за липень 2017 року. З наданих сторонами доказів убачається, що сума компенсації за 40 днів невикористаної відпустки складає 7812 грн.

Таким чином, загальний розмір заборгованості, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, становить 21419,05 грн.

Таким чином, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до висновку, що судом першої інстанції не в повному обсязі встановлені обставини, які мають значення по справі, що призвело до невірного обрахування суми заборгованості з оплати праці за період з березня по липень 2017 року та компенсації за невикористану відпустку, що підлягає стягненню, тому рішення суду в цій частині підлягає зміні.

Згідно ч.13 ст. 141 України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору.

Задовольняючі апеляційну скаргу відповідача частково, апеляційний суд, з урахуванням вимог ст. 141 ЦПК України та того, що позивач звільнений від сплати судового збору за п.1 ч.1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави суму судового збору у розмірі 451,07 грн. за подання позовної заяви та компенсувати відповідачу за рахунок держави витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги пропорційно до задоволених вимог у розмірі 262,05 грн. за подання апеляційної скарги.

Відповідно до ч.10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог, суд може зобов'язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов'язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

З урахуванням викладеного апеляційний суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь держави різницю у сплаті судового збору у розмірі 189,02 грн.

Керуючись статтями 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.

Рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 04 грудня 2018 року в частині стягнення заборгованості по оплаті праці та в частині розподілу судових витрат змінити.

Абзаци другий та третій резолютивної частини рішення суду викласти у наступній редакції:

«Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_2 заборгованість з оплати часу простою не з вини працівника за період квітень-березень 2017 року у сумі виплати заробітної плати , компенсацію за невикористані дні відпустки у сумі 7812 грн., вихідну допомогу 6203 грн. 11 коп., а в загальному розмірі 21419 (двадцять одна тисяча чотириста дев'ятнадцять) грн. 05 коп. без утримання із цієї суми передбачених законом податків та зборів».

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави судовий збір в розмірі 189 грн. 02 коп.».

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді: В.В. Папоян

М.С. Будулуца

А.В. Гапонов