Єдиний унікальний номер судової справи: 487/2376/18
Провадження №22-ц/812/1122/19
Постанова

Іменем України

04 липня 2019 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Самчишиної Н.В.,

суддів: Прокопчук Л.М., Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання Лівшенком О.С.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1 Мілюченко В.А.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Промхімскло» (далі ТОВ «Промхімскло»,) фізичної особи підприємця ОСОБА_2 Сергійовича, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Заводський відділ Державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області (далі Заводський ВДВС) про зняття арешту з майна та виключення його з опису, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 02 травня 2019 року, ухвалене головуючим у справі суддею Бобровою І.В. в приміщенні цього ж суду того ж дня о 12 год. 14 хв., повний текст рішення складено 07 травня 2019 року,

встановила:

25 квітня 2018 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ТОВ «Промхімскло» та фізичної особи підприємця Шулежко Є.С. про зняття арешту з автомобіля марки ЗАЗ - DEAWOO модель Т13110 2006 року випуску, державний номер НОМЕР_1 та виключення його з опису.

В обґрунтування позову зазначала, що на виконанні у Заводському ВДВС перебуває виконавче провадження з виконання виконавчого листа про стягнення боргу з її чоловіка фізичної особи підприємця ОСОБА_3 на користь ТОВ «Промхімскло» - 318 554 грн. та відповідних судових витрат.

В рамках даного виконавчого провадження 20 лютого 2014 року постановою державного виконавця накладено арешт на майно боржника та до акту опису та арешту майна від 28 лютого 2014 року включений автомобіль марки ЗАЗ - DEAWOO модель Т13110 2006 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , який зареєстровано за її чоловіком, але за рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 06 травня 2014 року, яке набрало законної сили 07 липня 2014 року, у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя виділено у її власність.

Посилаючись на те, що накладенням арешту порушено її права як власника зазначеного автомобіля, позивач просила зняти арешт з автомобіля та виключити його з опису.

У відзиві на позовну заяву відповідач ФОП ОСОБА_3 повністю підтримав доводи позову та просив вимоги задовольнити.

Заперечуючи проти позову у відзиві на позовну заяву ТОВ «Промхімскло» посилалось, як на необґрунтованість доводів позову та підставність арешту спірного майна, так і сплив позовної давності.

У відповіді на відзив ТОВ «Промхімскло», ОСОБА_1 наполягала на безпідставності арешту автомобіля після поділу майна подружжя.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 02 травня 2019 року у задоволенні позову відмовлено у зв`язку зі спливом позовної давності.

-2-

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з доведеності того, що право позивача підлягає судовому захисту у заявлений нею спосіб шляхом зняття арешту з майна. Проте, як встановив суд, перебіг позовної давності почався з травня 2014 року з часу коли ОСОБА_1 дізналась про накладення арешту на транспортний засіб, а тому, за заявою представника відповідача ТОВ «Промхімскло», за відсутності заяви позивача про поновлення позовної давності, застосував позовну давність, що стало підставою для відмови у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , посилаючись на порушення її прав власника, неможливість переоформлення транспортного засобу та те, що про накладений арешт державним виконавцем вона дізналась лише у 2018 році після звернення до Регіонального сервісного центру МВС в Миколаївській області з питань зняття автомобіля з реєстрації у зв`язку з його продажом, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Промхімскло», посилаючись на обізнаність позивача про арешт спірного майна за постановою державного виконавця у 2014 році та пропущення позивачем позовної давності, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Правом надати відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_4 не скористався.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, яка приймала участь у судовому засідання, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» у чинній редакції, особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби (п.2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 3 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна»).

З матеріалів справи вбачається, що на виконанні у Заводському ВДВС знаходиться зведене виконавче провадження № 47585387, зокрема про стягнення з ФОП ОСОБА_3 на користь ТОВ «Промхімскло» 318 554 грн. заборгованості, 3 185 грн. 55 коп. державного мита та 236 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

20 лютого 2014 року державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою накладено арешт на все майно, що належить боржнику ФОП ОСОБА_3 та заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику.

У зв`язку з тим, що третьою особою (у даній справі), як на думку позивача, не було враховане те, що описане майно є спільною сумісною власністю подружжя, як зазначала позивач в позові, 26 лютого 2014 року вона звернулась до Заводського районного суду м. Миколаєва з позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя.

28 лютого 2014 року державним виконавцем складено акт опису та арешту майна, а саме автомобіля марки ЗАЗ - DEAWOO модель Т13110, білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який передано на відповідальне зберігання боржнику ОСОБА_3

-3-

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 06 травня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 07 липня 2014 року, постановлено зокрема виділити у власність та визнати право власності за ОСОБА_1 на автомобіль ЗАЗ - DEAWOO модель Т13110, 2006 року випуску.

02 серпня 2016 року ухвалою господарського суду Миколаївської області від 02 серпня 2016 року за заявою ОСОБА_1 скасовано забезпечення позову в частині накладення арешту на автомобіль ЗАЗ - DEAWOO модель Т13110, державний номер НОМЕР_1 , 2006 року.

Звертаючись до суду з вимогами про зняття арешту з вищезазначеного автомобіля та виключення його з опису, ОСОБА_1 посилалася на те, що спірний автомобіль за вищезазначеним рішенням суду належить їй, а тому накладенням арешту на майно порушено її право власності на зазначений автомобіль.

Як встановлено у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя за рішенням суду позивачу виділений у власність та визнано за нею право власності на спірний автомобіль.

За таких обставин, на підставі ст.ст. 316, 317, 319, 321, 391 ЦК України суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про доведеність права позивача на судовий захист у заявлений нею спосіб шляхом зняття арешту з майна. І з цим висновком суду сторони у справі погодились та не оскаржували.

При цьому колегія суддів в частині вирішення позовних вимог про виключення вказаного майна з акту опису звертає увагу на наступне.

В пункті 5 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» вказано, що у разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено статтею 60 Закону «Про виконавче провадження» (стаття 59 Закону України «Про виконавче провадження» у чинній редакції).

Як зазначалось відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Тому колегія суддів вважає, що такого способу захисту, як виключення майна з акту опису діюче законодавство не містить, а суд може захистити порушене право, відповідно до статті 5 ЦПК України, лише у спосіб визначений законами України.

Крім того, висновок суду щодо спливу позовної давності є вірним.

Відповідачем ТОВ «Промхімскло» подано заяву про застосування позовної давності, а позивачем заяви про поновлення строку звернення до суду не подано.

Відповідно ст. 257, ч. 1 ст. 261 ЦПК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У п. 12 вищезазначеної Постанови Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз`яснив, що на позовні вимоги про визнання права власності на арештоване майно та/або зняття арешту з майна поширюється передбачений статтею 257 Цивільного кодексу України (далі ЦК) трирічний строк позовної давності.

-4-

Перебіг цього строку починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про арешт (опис) належного їй майна.

У разі пред`явлення позову про зняття арешту з майна з пропущенням установленого законом строку на заявлення таких вимог, суддя не вправі з цих підстав відмовити у відкритті провадження у справі. Поважність причин пропущення позовної давності та наслідки цього необхідно вирішувати в установленому законом порядку (стаття 267 ЦК).

Таким чином, перебіг строку позовної давності починається з часу, коли позивач як власник майна довідалась або могла довідатися про арешт (опис) належного їй майна.

Як вказувала позивач в позовній заяві та таке підтверджується матеріалами справи, про арешт спірного автомобіля позивачу ОСОБА_1 було відомо на час її звернення до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, тобто з 26 лютого 2014 року, а з даним позовом до суду ОСОБА_1 звернулась 24 квітня 2018 року, тобто з пропущенням загальної позовної давності.

При цьому як встановлено заяви про поновлення позовної давності, з посиланням на поважність причин її пропуску, позивач суду не подала.

Враховуючи зазначені положення закону та обставини справи, суд першої інстанції вірно виходив з того, що позивачем попущено строк звернення до суду з даним позовом, що на підставі ч. 4 ст. 267 ЦК України є підставою для відмови у позові.

Інші доводи апеляційної скарги щодо часу та обставин обізнаності позивача про арешт (опис) майна лише у 2018 році після звернення до Регіонального сервісного центру МВС в Миколаївській області з питань зняття автомобіля з реєстрації у зв`язку з його продажом, не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються вищенаведеними доказами, наявними у справі, яким судом першої інстанції надана належна оцінка.

З огляду на викладене, висновки суду першої інстанції є правильними, обґрунтованими, відповідають нормам матеріального та процесуального права, підстави для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення відсутні.

Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанцій ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на результат апеляційного розгляду, понесені апелянтом судові витрати у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 375, 382 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 02 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту у випадку та з підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: Л.М. Прокопчук

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 04 липня 2019 року.