Провадження № 22-ц/801/41/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Дернова В.В.
Доповідач:Сало Т. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2019 рокуСправа № 127/27359/17м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі: головуючого судді Сала Т.Б., суддів: Панасюка О.С., Якименко М.М., розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області та апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 жовтня 2018 року, ухваленого суддею Дерновою В.В., (повний текст рішення складено 03 жовтня 2018 року) у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Вінницької обласної державної адміністрації, Вінницького спеціалізованого колективного підприємства № 26, Департаменту соціальної і молодіжної політики Вінницької обласної державної адміністрації, Фонду соціального страхування України, Вінницького відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області, Фонду соціального страхування м. Вінниця, треті особи: Прокуратура Вінницької області, Головне управління Державного казначейства України у Вінницькій області, про забезпечення санаторним лікуванням, путівкою по супроводу, відшкодування моральної шкоди, визнання здійснення над відповідачем державного садизму, дискримінації, геноциду,

встановив:

У грудні 2017 року ОСОБА_3 звернуся до суду із вищезазначеним позовом, у якому просив стягнути з відповідачів гроші, які зобов'язати відповідачів перерахувати у санаторій «Борисфен» на його санаторно-курортне лікування за 2014 рік на нього і супроводжуючого, за 2015 рік на супроводжуючого, за 2016 рік на нього і супроводжуючого, стягнути із відповідачів на його користь нанесену йому моральну шкоду в сумі 115200 грн., ухвалити рішення суду про здійснення відповідачами над ним в 2014, 2015, 2016 роках катування, мордування, державного садизму, дискримінації, геноциду; постановити ухвалу про незаконне не включення у списки на приватизацію державного підприємства СУ-26 «Продмонтаж» у 10 процентів майна, вказаного підприємства, виділеного державою для приватизації інвалідам інваліда праці 1 групи ОСОБА_3 У заяві на усунення недоліків позовної заяви також просив зобов'язати відповідачів виконати рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 29 грудня 2003 року у справі №2-220-2003 про забезпечення його автомобілем.

Позов мотивовано тим, що МСЕК визнала ОСОБА_3 інвалідом праці 1 групи довічно, він щорічно потребує лікування в санаторії «Борисфен» на 45 діб захворювання хребта і спинного мозку. В 2001 році облікову документацію ОСОБА_3 відповідачі незаконно передали із Вінницького СКП-26 у Фонд соціального страхування України. Зазначає, що санаторним лікуванням як громадянина України його зобов'язані забезпечити Департамент соціальної і молодіжної політики Вінницької обласної державної адміністрації, Вінницьке СКП-26, Фонд соціального страхування України. Із Вінницького СКП-26 не знято обов'язок щорічно забезпечити позивача санаторієм. Окрім того, Вінницьким СКП-26 ОСОБА_3 незаконно не допущено до участі в приватизації державного підприємства СУ-23 як інваліда праці 1 групи по національній ознаці.

Зазначає, що в 2014, 2015, 2016 роках письмово звертався про забезпечення його санаторним лікуванням в санаторії «Борисфен», надавав форму 070/о медичної документації, висновок МСЕК знаходився у відповідачів в його обліковій документації. Відповідачі отримали його заяви в передбачений законодавством спосіб, однак, санаторним лікуванням у вказаному санаторії його не забезпечили, придбавали по дві путівки на рік в інші санаторії України, однак ці путівки десь ділися. Це є дискримінацією, державним садизмом, геноцидом, катуванням та мордуванням відповідачами та державою позивача.

Відмова відповідачів у забезпеченні його санаторним лікуванням в 2014, 2015, 2016 роках, а також надані передбаченого законодавством супроводу при санаторному лікуванні в санаторії «Борисфен» нанесла позивачу моральну шкоду в сумі 115200,00 гривень. Зокрема, така шкода виразилась у тому, що на протязі 2014, 2015, 2016 років у позивача порушився нормальний спосіб життя, він постійно був в напруженні, відчував себе незахищеним, пригніченим, оскільки відповідачі позбавили його надії на протязі цих років поліпшити здоров'я, якби він вчасно отримав лікування в санаторії «Борисфен», то зміг би запобігти ускладнень. Розрахунок моральної шкоди зроблено на підставі положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, суду, слідства і прокуратури».

Вказані обставини стали підставою для звернення до суду із даним позовом.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 01 жовтня 2018 року позов задоволено частково. Стягнуто з управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області на користь ОСОБА_3 1435 грн. моральної шкоди. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Не погодившись із вказаним рішенням, Управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області подано апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Скарга мотивована тим, що рішення суду прийняте із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Зокрема, у рішенні помилково застосовано практику Європейського суду щодо бажання заявника отримати заявлені ним вимоги; в судовому засіданні не доведено факту протидіяння Фонду в наданні путівки позивачу; під час розгляду справи позивач не надав жодного доказу звернення до державної виконавчої служби з приводу примусового виконання рішення суду у справі №127/25523/15-ц від 25.12.2015 про забезпечення ОСОБА_3 санаторним лікуванням на 45 діб у санаторії "Борисфен" м. Очаків за 2015 рік ; невиконання (несвоєчасне) виконання рішення суду не входило до позовних вимог позивача та повинно було розглядатися окремо; вини управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області в ході розгляду справи щодо основних заявлених вимог не було доведено, в тому числі не було доведено причинно-наслідкового зв'язку між неотриманням путівки та моральними стражданнями позивача.

Також, апеляційну скаргу подано ОСОБА_3, у якій він просить: змінити рішення суду першої інстанції в частині часткового задоволення моральної шкоди; скасувати рішення суду першої інстанції в частині незадоволених судом позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким стягнути з відповідачів гроші, які перерахувати у санаторій «Борисфен» на лікування позивача із супроводжуючою особою терміном 45 діб за 2014 рік, 2015 та 2016 роки; ухвалити рішення про здійснення відповідачами над позивачем в 2014, 2015, 2016 роках катування, мордування, державного садизму, геноциду, дискримінації; ухвалити ухвалу про незаконне не включення у списки на приватизацію державного підприємства СУ-26 «Продмонтаж» у 10 процентів майна вказаного підприємства, виділеного державою для приватизації інвалідами інваліда праці 1 групи ОСОБА_3; відновити втрачене судове провадження про повернення особової справи позивача із державного Фонду ССНВ України до Вінницького СКП №26; зобов'язати відповідачів виконати рішення суду у справі №2-220-2003 Ленінського районного суду м. Вінниці про забезпечення його автомобілем.

Скарга мотивована тим, що судом неправильно досліджено докази позивача про встановлення над ним опікунства; рішення щодо позовної вимоги про незаконне не включення інваліда праці першої групи ОСОБА_3 у списки на приватизацію державного підприємства СУ-26 «Продмонтаж» у розмірі 10 процентів майна СУ-26, виділеного державою для приватизації інвалідам є невірним; рішення у справі №2-220-2003 про забезпечення ОСОБА_3 новим серійним автомобілем залишено без виконання та цим обставинам судом не надано оцінки в своєму рішенні; не постановлено ухвали про відновлення втраченого судового провадження про повернення облікової справи із державного Фонду ССНВ України інваліда праці ОСОБА_3 у Вінницьке СКП №26; передача особової справи ОСОБА_3 була здійснена з порушенням; судом не досліджено системи порушень відповідачами забезпечення позивача щорічно санаторно-курортним лікуванням, а також чому позивач втратив право на лікування в санаторії «Борисфен»із супроводжуючою особою; не досліджено бажання позивача отримати путівки в санаторій «Борисфен» в 2014 році за 2014 рік, в 2015 році за 2015 рік, в 2016 році за 2016 рік; не досліджено державного садизму відповідачів щодо позивача, дискримінації позивача, геноциду, мордування, катування позивача відповідачами на протязі 2014, 2015, 2016 років.

У запереченні на апеляційну скаргу ОСОБА_3 Спеціалізоване колективне підприємство №26, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду від 01 жовтня 2018 року.

У відзиві на апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області ОСОБА_3 посилається на обставини, зазначені ним у позовній заяві.

Від інших учасників відзиви на апеляційні скарги не надійшли.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг дійшла до висновку, що апеляційна скарга Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області підлягає задоволенню, а апеляційна скарга ОСОБА_3 задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Судами встановлено, що відповідно до копій довідки МСЕК серії ВТЭ-27 №008405 та довідки МСЕК від 28.04.1998 №005659 ОСОБА_3 є інвалідом І групи, трудове каліцтво (довічно, 100% втрати працездатності), потребує санаторно-курортного лікування, спеціального медичного постійного стороннього догляду, побутового обслуговування (а.с. 4, 167 т. 1).

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, виходив із того, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 13 серпня 2015 року у справі №127/14840/15-ц, рішенням від 25 грудня 2015 року у справі №127/25523/15-ц та додатковим рішенням суду від 08 лютого 2016 року, а також рішенням від 15 грудня 2016 року у справі №127/23483/15-ц, які набрали законної сили, встановлено відповідні обставини та вирішено по суті питання забезпечення ОСОБА_3 санаторно-курортним лікуванням у санаторії «Борисфен» за 2014, 2015, 2016 роки, аналогічні за змістом позовні вимоги позивачем викладені у іншій формі, а моральна шкода заявлена у збільшеному розмірі.

Вимоги про стягнення грошових коштів на супроводжуючу ОСОБА_3 під час санаторно-курортного лікування особу задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не було надано до суду жодних доказів понесення ним витрат у відповідному розмірі на супроводжуючу особу.

Судом першої інстанції взято до уваги, що ОСОБА_3 був забезпечений санаторно-курортним лікуванням у 2016 році без супроводжуючої особи. Згідно листа ТОВ «Санаторій Борисфен» від 19.12.2014 останній має можливість прийняти інвалідів-візочників без супроводжуючої особи із забезпеченням спеціальним медичним доглядом, постійним стороннім доглядом.

Оскільки в судовому засіданні було встановлено, що ОСОБА_3 вчасно не звернувся до СУ-26 «Продмонтаж», правонаступником якого є СКП №26, із заявою про включення його у списки на приватизацію державного підприємства, виділеного державою для приватизації інвалідам, то така вимога задоволенню не підлягає.

Колегія суддів погоджується із вищевказаними висновками суду першої інстанції.

Доводи апелянта ОСОБА_3 щодо неправильної кваліфікації судом доказів позивача щодо опікунства є безпідставними, оскільки матеріалами справи підтверджено та не було спростовано у судовому засіданні, що позивач ОСОБА_3 недієздатним або обмежено дієздатним у встановленому чинним законодавством порядку не визнавався, опіка або піклування над ним не встановлювалися.

Апеляційний суд погоджується також із висновком суду, що позовна вимога ОСОБА_3 про незаконне не включення інваліда праці І групи ОСОБА_3 у списки на приватизацію державного підприємства, виділеного державою для приватизації інвалідам задоволенню не підлягає, оскільки у судовому засіданні було встановлено та не заперечувалося представником позивача, що ОСОБА_3 вчасно не звернувся до СУ-26 «Продмонтаж» (правонаступник Спеціалізоване колективне підприємства № 26) із відповідною заявою.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Що стосується вимоги позивача щодо виконання рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 29 грудня 2003 року у справі №2-220-2003 про визнання за ОСОБА_3 права на придбання альтернативного автомобіля з доплатою різниці між альтернативним автомобілем та автомобілем «Таврія», то колегія суддів зазначає, що питання про забезпечення ОСОБА_3 автомобілем було вирішене вказаним рішенням у справі №2-220-2003. У разі невиконання рішення від 29 грудня 2003 року у вказаній справі позивач має право звернутися до суду в порядку судового контролю за виконанням судового рішення, що передбачено розділом VII ЦПК України, а саме звернутися до суду із скаргою.

Щодо доводів апелянта ОСОБА_3 про те, що суд першої інстанції не постановив ухвалу про відновлення втраченого судового провадження без номера справи за позовною заявою ОСОБА_3 від 17 жовтня 2003 року, то колегія суддів зазначає, що вказане питання не підлягає розгляду в порядку позовного провадження. Правові підстави, вимоги до заяви, порядок розгляду та відновлення втраченого судового провадження встановлено Розділом Х ЦПК України «Відновлення втраченого судового провадження».

Колегія суддів погоджується також із висновком суду першої інстанції, що вищезазначеними судовими рішеннями у справах №127/14840/15-ц та №127/25523/15-ц встановлено, що згідно акту №463 від 02.07.2001 особова справа ОСОБА_3 була передана страховику та згідно протоколу № 3 від 22.06.2001 відділенням ВД ФССНВ у м. Вінниці була прийнята правомірно. Тому твердження апелянта про порушення порядку передачі його особової справи проти його інтересів державному Фонду соціального страхування України колегією суддів не приймаються до уваги.

Вказаними рішеннями встановлено, що правові відносини соціального забезпечення існують між позивачем та відділенням ВД ФССНВ України у м. Вінниці, а не з іншими відповідачами; позивач ігнорує дії відділення ВД ФССНВ у м. Вінниці, не бажає отримувати належні йому страхові виплати, інвалідні візки, протипролежневі засоби, білизну тощо; ОСОБА_3 не йде на контакт з працівниками фонду, не відчиняє дверей квартири для вручення йому речей. Посилання позивача на держаний садизм, геноцид, мордування, катування, дискримінацію його як інваліда праці безпідставні, оскільки позивач не бажає отримувати соціальні виплати та соціальні послуги від встановленого законодавством органу відділення ВД ФССНВ України у м. Вінниці, а вимагає надання соціального забезпечення іншими органами, надання соціального забезпечення якими не передбачено законодавством, тому ці вимоги є необґрунтованими та непідтвердженими належними доказами.

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 не спростовують висновків суду першої інстанції, тому апеляційна скарга ОСОБА_3 задоволенню не підлягає.

Однак, апеляційний суд погоджується із твердженнями апелянта Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області, що невиконання (несвоєчасне) виконання рішення суду у справі №127/25523/15-ц не входило до позовних вимог позивача та повинно було розглядатися окремо.

Із матеріалів справи слідує, що позивачем у позовній заяві та в заяві на усунення недоліків не ставилося вимоги про відшкодування моральної шкоди за невиконання (несвоєчасне виконання) рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25.12.2015 у цивільній справі № 127/25523/15-ц, яким зобов'язано Відділення виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань України у м. Вінниці забезпечити ОСОБА_3 санаторним лікуванням на 45 діб у санаторії «Борисфен» м. Очаків за 2015 рік з вирішенням питання транспортування ОСОБА_3 (особи з інвалідністю першої групи) до санаторію згідно чинного законодавства.

Обґрунтовуючи позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди, позивач ОСОБА_3 посилається на те, що моральна шкода полягає у відмові відповідачів у забезпеченні його санаторним лікуванням в 2014, 2015, 2106 роках, а також надані передбаченого законодавством супроводу при санаторному лікуванні в санаторії «Борисфен». Моральна шкода виразилась у тому, що на протязі 2014, 2015, 2016 років у позивача порушився нормальний спосіб життя, він постійно був в напруженні, відчував себе незахищеним, пригніченим, оскільки відповідачі позбавили його надії на протязі цих років поліпшити здоров'я, якби він вчасно отримав лікування в санаторії «Борисфен», то зміг би запобігти ускладнень.

Із вказаного слідує, що ОСОБА_3 питання про стягнення моральної шкоди за невиконання рішення суду про забезпечення його санаторним лікуванням за 2015 рік у позовній заяві не ставилося.

Крім того, позивачем не доведено позовної вимоги в частині стягнення моральної шкоди, оскільки ним не надано доказів на підтвердження порушення його прав Управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області та причинно-наслідкового зв'язку між його діями та порушенням нормального способу життя позивача та відчуття його у пригніченому, незахищеному стані.

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Зокрема, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

У частині першій статті 1167 ЦК України зазначено, що моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до п.п. 3, 5, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Колегія суддів також приймає до уваги рішення ЄСПЛ від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України», відповідно до якого суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, проте обсяг мотивування може бути різним залежно від характеру рішення, та Висновок Консультаційної ради європейських судів № 11 (2008), відповідно до якої виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення. Відповідно до пункту 41 зазначеного Висновку обов'язок судів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент сторін на підтримку кожної підстави. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Відповідно до практики ЄСПЛ очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може надавати кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, у справі "Суомінен проти Фінляндії" від 1 липня 2003 року, у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" від 27 вересня 2001 року).

Зважаючи на те, що ОСОБА_3 не доведено та під час розгляду справи неправомірних дій Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області щодо забезпечення його путівкою у 2015 році, підстави для відшкодування моральної шкоди відсутні, у зв'язку із чим апеляційна скарга Управління підлягає до задоволення.

Відповідно до положень статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно платіжного доручення № 7541 від 24 жовтня 2018 року УВД ФССУ у Вінницькій області сплачено 1057, 20 грн. судового збору за подання апеляційної скарги (а.с.81 т.2). Зважаючи на те, що позивач на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, сплачений Управлінням судовий збір підлягає компенсації за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381,382, 384, 389 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 жовтня 2018 року в частині стягнення з управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області на користь ОСОБА_3 1435 грн. моральної шкоди скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди - відмовити.

В іншій частині рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 жовтня 2018 року залишити без змін.

Компенсувати за рахунок держави на користь Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області () судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 1057 (одна тисяча п'ятдесят сім) гривень 20 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: Т.Б. Сало

Судді: О.С. Панасюк

М.М. Якименко