ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2019 року

м.Суми

Справа №587/1714/17

Номер провадження 22-ц/816/3251/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ткачук С. С. (суддя-доповідач),

суддів - Собини О. І. , Левченко Т. А.

за участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Низівська селищна рада Сумського району Сумської області,

третя особа - Сумське міське відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Сумській області,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Низівської селищної ради Сумського району Сумської області на рішення Сумського районного суду Сумської області від 04 квітня 2019 року в складі судді Черних О.М., постановлену в м. Суми,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 , у червні 2017 року звернулася до суду з позовом, в якому, просив визнати трудову угоду між Низівською селищною радою та ОСОБА_1 від 22.03.2016 року трудовим договором. Стягнути з Низівської селищної ради суму матеріального забезпечення з тимчасової втрати працездатності позивачем. скасувати розпорядження селищного голови Низівської селищної ради від 31.05.2017 р. № 46. Поновити позивача на роботі в Низівській селищній раді на посаді робітника з благоустрою з 31.05.2017 р. Стягнути з відповідача суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 31.05.2017 р. по день ухвалення рішення суду. Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку. Стягнути з відповідача на його користь 15000 грн. моральної шкоди. Стягнути з відповідача на його користь 14928 грн. 49 коп. матеріальної шкоди.

Свої вимоги мотивує тим, що між ним та відповідачем 22.03.2016 року було укладено безстроковий трудовий договір. Того ж дня до трудової книжки відповідача було внесено запис про прийняття його на роботу робітником з благоустрою Низівської селищної ради, згідно розпорядження селищного голови № 20 від 22.03.2016 року. 27.03.2017 року його було направлено для виконання робіт з благоустрою на кладовище. Вказані роботи мали виконуватись за допомогою бензопили. Вказує, що в зв`язку з поганими погодними умовами (дощ, сильний вітер) він здійснював заправляння бензопили бензином у приміщенні котельні, яка фактично була його робочим місцем. Заливаючи бензин, позивач випадково вилив частину бензину собі на руку, яка перебуваючи у близькості від вогню загорілася. В зв`язку з цим позивач отримав опік кісті руки і був госпіталізований. Пізніше позивач звернувся до відповідача з питання обрахування листка непрацездатності, на що отримав відмову, яку було аргументовано тим, що між позивачем та відповідачем було укладено договір підряду, а тому позивач не має права на отримання відшкодування за рахунок відповідача. 31.05.2017 року позивача було звільнено з посади за закінченням трудової угоди п. 8 ст. 36 КЗпП. Вважає вказану відмову відповідача, а також своє звільнення протиправними.

Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 04.10.2017року у задоволені позову відмовлено.

Справа переглядалася судами апеляційної та касаційної інстанцій.

Постановою Верховного Суду від 29.08.2018 року оскаржені судові рішення Сумського районного суду Сумської області від 04.10.17 та Апеляційного суду Сумської області від 14.11.18 в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання угоди трудовим договором, поновлення на роботі скасовані і в цій частині позов задоволено, а в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 , про стягнення матеріального забезпечення з тимчасової працездатності, скасування розпорядження селищного голови, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної та матеріальної шкоди скасовано і справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час судового розгляду справи позивач у заяві про зміну позовних вимог, що надійшла до суду 05.12.2018р. просив стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 62159,19грн та відшкодувати завдану йому моральну шкоду через незаконне звільнення у розмірі 25000 грн.

Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 04.04.18 позов задоволено частково.

Стягнуто з Низівської селищної ради на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 62159 грн. а також моральну шкоду в розмірі 10000 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що позивачем було безпідставно змінено предмет позовних вимог після розгляду справи по суті при повторному розгляді справи. Крім того, судом першої інстанції помилково обраховано розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідача, оскільки судом першої інстанції взято для обрахунку заробітну плату позивача в розмірі 3200,00 грн., в той час як його заробітна плата становила 2000 грн. на місяць. Вказує, що суд першої інстанції безпідставно стягнув на користь позивача моральну шкоду.

Від представника позивача - адвоката Галімон Надії Анатоліївни до апеляційного суду надійшов відзив в якому представник позивача вказує, що предметом заявленого позивачем позову є поновлення останнього на роботі, виплата заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. Зазначає, що предмет та підстави позову позивачем не змінювалися. Також зазначає, що заява позивача про поновлення на роботи розглядалася більше року з підстав, що від нього не залежали, а тому на користь позивача підлягає стягненню середньомісячна заробітна плата за весь період вимушеного прогулу. Вказує, що моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової. Просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги

Представник відповідача апеляційну скаргу підтримала та просила задовольнити.

Позивач та його представник в судовому засіданні просили рішення залишити без змін.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, надав до суду клопотання в якому просив слухати справу без його участі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, відповідача було поновлено на роботі на підставі рішення Верховного Суду від 29.08.2018 року, а тому останньому належить виплатити заробітну плату за час вимушеного прогулу. Крім того суд виходив з того, що заробітна плата позивача, що передувала дню звільнення складала 3200,00 грн. Задовольняючи позовні вимоги в частині визначення розміру моральної шкоди суд першої інстанції виходив із ступеня та характеру перенесених позивачем моральних страждань, що були викликані порушенням його гарантованого конституцією права на працю

Колегія суддів погоджується з такими висновками місцевого суду виходячи з наступного.

Як вбачається із цивільної справи, 22.03.2016 року між ОСОБА_1 та Низівською селищною радою було укладено трудовий договір, відповідно до якого позивача було прийнято на посаду робітника з благоустрою Низівської селищної ради Сумського району Сумської області із заробітною платою в розмірі 2000 грн. 00 коп.(том. 1 а.с. 34).

01.08.2016 року між позивачем та відповідачем було укладено трудову угоду в якій розмір заробітної плати позивача було змінено і визначено в розмірі 2500 грн. 00 коп.

30.12.2016 року між позивачем та відповідачем було укладено трудову угоду в якій розмір заробітної плати позивача було змінено і визначено в розмірі 3200 грн. 00 коп.

27.03.2017 року під час виконання робіт з благоустрою на кладовищі з позивачем трапився нещасний випадок, в результаті якого останній отримав травму та був госпіталізований. З цього часу позивач перебував на лікарняному. Пізніше позивач звернувся до відповідача з заявою про обрахування листа непрацездатності проте отримав відмову (том. 1 а.с. 10).

31.05.2017 року відповідача звільнено з посади робітника з благоустрою Низівської селищної ради Сумського району Сумської області у зв`язку із закінченням строку дії трудової угоди на підставі п. 8 ст. 36 КЗпП. (том. 1 а.с. 7). Не погодившись із вказаними діями відповідача, позивач звернувся до суду з позовом.

Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 04.10.2017 року в задоволенні позовних вимог було відмовлено. (том. 1 а.с. 76-79). Ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 14.11.2017 року рішення Сумського районного суду Сумської області від 04.10.2017 року залишено без змін. (том. 1 а.с.110-112). Постановою Верховного Суду від 29.08.2018 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Сумського районного суду Сумської області від 04.10.2017 року та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 14.11.2017 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання угоди трудовим договором, поновлення на роботі скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про задоволення позову. Визнано трудову угоду від 22.03.2016 року, укладену між ОСОБА_1 і Низівською селищною радою Сумського району Сумської області, трудовим договором. Поновлено ОСОБА_1 на посаді робітника з благоустрою в Низівській селищній раді Сумського району Сумської області з 31.05.2017 року та допущено постанову в цій частині до негайного виконання. Рішення Сумського районного суду Сумської області від 04.10.2017 року та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 14.11.2017 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення матеріального забезпечення з тимчасової втрати працездатності, скасування розпорядження селищного голови, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної та матеріальної шкоди скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Вирішено питання розподілу судових витрат. (том. 1 а.с. 169-175).

Відповідно до положень ст. 43 Конституції України та ст. 2 КЗпП України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно з ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

За правилами ч.1, 2 ст. 235 КЗпП у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до пункту 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 роз`яснено, що норми і гарантії оплати праці, визначені законодавством для працівників підприємств, установ, організацій усіх форм власності, є мінімальними державними гарантіями і тому при договірному регулюванні вони не можуть бути погіршені. Статтею 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік» визначено мінімальний розмір заробітної плати на рівні 3200,00 грн. , а статтею 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік» у 2018 році мінімальну заробітну плату установлено у місячному розмірі: з 1 січня - 3723 гривні; у погодинному розмірі: з 1 січня - 22,41 гривні.

В судому засіданні представник селищної ради не спростувала тих обставин, що позивач працював повний робочий час за п`ятиденним робочим тижнем і час його відпочинку відповідав перенесенню робочих днів у 2017-2018 роках, затверджених розпорядженнями Кабінету Міністрів України від 06.11.2016 № 850-р та від 10 січня 2019 р. № 7-р

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що заробітна плата позивача у лютому - березні 2017 року складала 3200,00 грн. Вказане також підтверджується довідкою з Пенсійного фонду України за формою ОК - 5 сформованою станом на 20.07.2017 року (а.с. 54).

Проте, стягуючи з селищної ради середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 62159,18 грн, т.т. суми, яка була нарахована з урахуванням зростання мінімальної заробітної плати з 01.01.2018 до 3723 грн, суд першої інстанції цей факт не навів в своєму рішенні. Але оскільки відповідач оспорює дану суму з підстав фактичної сплати позивачу заробітної плати у розмірі 2000 грн, а з 01.08.18 - 2500грн, т.т. у розмірі нижчому ніж визначено законом, то ці доводи апеляційної скарги не можуть визнанні законними підставами для зменшення розміру заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Апеляційний суд звертає увагу, що присуджена місцевим судом сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягає виплаті з відрахуванням з неї суми податків та обов`язковий платежів, про що не зазначено у резолютивній частині рішення. Однак, дане питання можливо вирішити шляхом надання роз`яснення рішення згідно ст. 271 ЦПК України за заявою учасників справи на стадії виконання рішення.

Отже ці порушення не впливають правильно по суті і справедливе рішення суду першої інстанції.

Щодо доводів апеляційної скарги з приводу стягнення на користь позивача моральної шкоди, який останній мотивував з підстав його перебування у пригніченому стані через неповагу та спроможність продовжувати активне громадське життя, також не заслуговує уваги, бо як правильно вказав місцевий суд у своєму рішенні посилаючись на конкретне рішення Європейського суду «Надбала проти Польщі», доведення факту порушеного законного права позивача у зв`язку із незаконним звільненням, вже є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки таке порушення тягне за собою суттєві зміни в житті і вимагає додаткових зусиль в його організації.

Фактично селищна рада порушила питання про переоцінку розміру моральної шкоди присудженого судом, який визначено місцевим судом з урахуванням ст.23 ЦК України.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів визнає, що суд першої інстанції всебічно і повно з`ясував, обставини, що мають значення для справи і доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Вирішуючи питання касаційного оскарження, апеляційний суд керувався висновками ЄСПЛ, який у справі "Азюковська проти України" (заява № 2693/18) який визнав неприйнятною заяву про оскарження відмови Верховного Суду переглянути рішення попередніх судів через малозначність справи. Відповідно до п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України апеляційний суд визнає дану справу малозначною враховуючи, що ціна позову по даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-382, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Низівської селищної ради Сумського району Сумської області залишити без задоволення.

Рішення Сумського районного суду Сумської області від 04 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і не підлягає касаційному оскарженню.

Повне судове рішення складено 17 липня 2019 року.

Головуючий - С.С. Ткачук

Судді: О.І. Собина

Т.А. Левченко