ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/125/19 Справа № 2-5628/11 Суддя у 1-й інстанції - Шевцова Т.В. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі - Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Торговельно-виробничий центр №1308" на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 27 липня 2011 року по справі за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю "Торговельно-виробничий центр №1308", ОСОБА_3 про визнання недійсним договору та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, треті особи - товариство з обмеженою відповідальністю "Торговельно-виробничий центр №1308", Дніпропетровська міська рада, про визнання права власності на нерухоме майно, -

в с т а н о в и л а:

У червні 2011 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Торговельно-виробничий центр №1308" (далі - ТОВ "ТВЦ №1308"), ОСОБА_3 про визнання недійсним договору мотивуючи тим, що 12 травня 2011 року між нею та ТОВ "ТВЦ №1308" був укладений попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна, яке складається з: нежитлової будівлі В-1, площею 137,3 кв.м, фундамент літ.Ф-т, огорожа №1 у АДРЕСА_1.

Вказувала, що відповідно до п.3 вказаного договору сторони погодили, що ціна майна складає 30.000 грн., яку покупець має сплатити продавцю до 20 травня 2011 року.

Зазначала, що в порушення умов попереднього договору ТОВ «ТВЦ №1308» 01 червня 2011 року уклав договір купівлі-продажу №1 з ОСОБА_3 та відповідно до п.1.1. вказаного договору передав у власність ОСОБА_3 нерухоме майно, яке було предметом попереднього договору від 12 травня 2011 року.

Посилаючись на те, що сказані дії є протиправними, грубо порушують умови попереднього договору та її право переважного покупця, а тому просила суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним, з моменту укладання, договір купівлі-продажу від 01 червня 2011 року, укладений між ТОВ «ТВЦ №1308» та ОСОБА_3

У липні 2011 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно, мотивуючи його тим, що на підставі договору купівлі-продажу №95/В від 27 червня 1994 року та свідоцтва про власність, реєстраційний №788 від 12 червня 1996 року, виданого представництвом ФДМ у м.Дніпропетровську ТОВ «Торгівельно-виробничий комплекс «Валентина» було власником кафе 1320 у АДРЕСА_1.

Вказував, що правонаступником ТОВ «Торгівельно-виробничий комплекс «Валентина» відповідно до статуту, зареєстрованого 09 серпня 2005 року, є ТОВ «ТВЦ №1308», яке самовільно знесло будівлю кафе 1320 у АДРЕСА_1, та збудувало на його місці нежитлову будівлю В-1, площею 137,3 кв.м.

Зазначав, що 27 травня 2011 року на товарній біржі «Депорт» у м.Нікополь проводилися біржові торги з продажу нежитлової будівлі ТОВ «ТВЦ №1308», він брав участь у цих торгах, та за результатами цих торгів придбав нежитлову будівлю В-1, площею 137,3 кв.м, фундамент літ.Ф-т, огорожа №1 у АДРЕСА_1 за ціною 30.866 грн.

Посилаючись на те, що 01 червня 2011 року на підставі проведених торгів ОСОБА_3 уклав з ТОВ «ТВЦ №1308» договір купівлі-продажу №1 та отримав у власність за актом прийому-здачі нежитлову будівлю В-1, площею 137,3 кв.м, фундамент літ.Ф-т, огорожа №1 у м.Дніпропетровську вул.Янтарна, буд.88-а, 03 червня 2011 року він сплатив за вищевказане майно грошові кошти в розмірі 30.866 грн., а ОСОБА_2 не визнає його право на придбане ним майно, а тому просив суд ухвалити рішення, яким визнати таким, що підлягає анулюванню право власності товариства з обмеженою відповідальністю торговельно-виробничого комплексу «Валентина» на будівлю кафе №1320 літ.А-1, загальною площею 135,4 кв.м, сарай літ.Б-1 по АДРЕСА_1, яке було зареєстроване на підставі договору купівлі-продажу №95/В від 27 червня 1994 року; визнати за ОСОБА_3 право власності на нерухоме майно: нежитлова будівля В-1, площею 137,3 кв.м, фундамент літ.Ф-т, огорожа №1 у м.Дніпропетровськ вул.Янтарна,88-а без прийняття в експлуатацію нерухомого майна; визнати ОСОБА_3 таким, що правомірно набув право власності на нерухоме майно: нежитлова будівля В-1, площею 137,3 кв.м, фундамент літ.Ф-т, огорожа №1 у АДРЕСА_1.; визнано право власності ОСОБА_3 на нерухоме майно: нежитлова будівля В-1, площею 137.3 кв.м, фундамент літ.Ф-т, огорожа №1 у АДРЕСА_1, таким, що підлягає державній реєстрації уповноваженим на те органом без прийняття в експлуатацію нерухомого майна.

Рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 27 липня 2011 року в задоволені позову ОСОБА_2 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено.

В апеляційні скарзі відповідач ТОВ «ТВЦ №1308», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та постановити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_2 та зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Апеляційна скарга мотивована тим, що підприємство не функціонує з 2007 року, а з 30 вересня 2008 року визнано банкрутом, а тому підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 відсутні.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку про можливість часткового задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду в частині задоволення позову ОСОБА_3 з подальшою відмовою у задоволенні позову з наступних підстав підстав.

Згідно з ч.4 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст.ст.263,264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 не відповідає з огляду на таке.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, що 12 травня 2011 року між ОСОБА_2 та ТОВ «ТВЦ №1308» був укладений в простій письмовій формі попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна, яке складається з: нежитлової будівлі В-1, площею 137,3 кв.м, фундамент літ.Ф-т, огорожа №1 у м.Дніпропетровську вул.Янтарна, буд.88-а. Відповідно до п.3 вказаного договору сторони погодили, що ціна майна складає 30.000 грн., яку покупець має сплатити продавцю до 20 травня 2011 року.

Вказували, що зазначена сума в строк сплачена не була.

27 травня 2011 року на товарній біржі «Депорт»у м.Нікополь Дніпропетровської області проводилися біржові торги з продажу нерухомого майна ТОВ «ТВЦ №1308».

ОСОБА_3 брав участь у цих торгах та за результатами цих торгів придбав нежитлову будівлю В-1, площею 137,3 кв.м, фундамент літ.Ф-т, огорожа №1 у м.Дніпропетровськ вул.Янтарна,88-а за ціною 30.866 грн.

01 червня 2011 року на підставі проведених торгів ОСОБА_3 уклав з ТОВ «ТВЦ №1308» договір купівлі-продажу №1 та отримав у власність за актом прийому-здачі нежитлову будівлю В-1, площею 137,3 кв.м, фундамент літ.Ф-т, огорожа №1 у м.Дніпропетровськ вул.Янтарна,88-а. 03 червня 2011 року він сплатив за вищевказане майно грошові кошти в розмірі 30.866 грн. на користь ТОВ «ТВЦ №1308».

Право власності ТОВ «ТВЦ №1308» на спірну нерухомість підтверджується договором купівлі-продажу №95/В від 27 червня 1994 року та свідоцтвом про власність, реєстраційний №788 від 12 червня 1996 року, виданого представництвом ФДМ у м.Дніпропетровську на ім'я ТОВ «Торгівельно-виробничий комплекс «Валентина».

Правонаступником ТОВ «Торгівельно-виробничий комплекс «Валентина» відповідно до статуту, зареєстрованого 09 серпня 2005 року, є ТОВ «ТВЦ №1308», яке самовільно знесло будівлю кафе 1320 у м.Дніпропетровськ вул.Янтарна,88-а, та збудувало на його місці нежитлову будівлю В-1, площею 137,3 кв.м.

05 травня 2011 року комунальне підприємство ДМБТІ Дніпропетровської обласної ради провело інвентаризацію нежитлової будівлі В-1, площею 137,3 кв.м, фундамент літ.Ф-т, огорожа №1 у м.Дніпропетровськ вул.Янтарна,88-а, за результатами якої, під час проведення інвентаризації, було складено технічний паспорт на зазначене вище майно, в якому зазначено, що зазначений житловий будинок побудовано самовільно.

На підставі технічного висновку, складеного ТОВ «Петра Плюс» 01 червня 2011 року, обстеження і оцінки технічного стану нежитлової будівлі В-1, площею 137,3 кв.м у м.Дніпропетровськ вул.Янтарна,88-а вбачається, що на підставі результатів обстеження встановлено, що конструкції нежитлової будівлі В-1, площею 137,3 кв.м у м.Дніпропетровськ вул.Янтарна,88-а є завершеним будівництвом, знаходиться у нормальному та задовільному стані і відповідає категорії К-1, К-2. Можлива експлуатація будівлі за функціональним призначенням.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з того, що його позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції в частині вирішення зустрічних позовних вимог у зв'язку з наступним.

Згідно положень статті 15 Закону України «Про товарну біржу» біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі;в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня.

До договору купівлі-продажу на біржах, конкурсах, аукціонах (публічних торгах) застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті.

За правилами статей 317,319,658 ЦК України виключно власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном, лише власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, в тому числі реалізує право його продажу.

Продавцем майна за договором купівлі-продажу згідно зі статтею 658 ЦК України має бути лише власник або належним чином уповноважений на укладення такого договору представник.

Відповідно до ч.ч.2,3 ст.331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Крім того, відповідно до ч.2 ст.5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію об'єкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий об'єкт проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку.

За з містом ст.26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

Проектування та будівництво об'єктів здійснюється власниками або користувачам и земельних ділянок у такому порядку: 1)отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2)розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; 3)затвердження проектної документації; 4)виконання підготовчих та будівельних робіт; 5)прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів; 6)реєстрація права власності на об'єкт містобудування.

Отже, до початку реалізації права на забудову конкретної земельної ділянки особа зобов'язана у встановленому порядку набути право власності або користування на цю земельну ділянку.

Особа, яка здійснила самочинне будівництво об'єкта на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, не може набути право власності на нього в порядку ст.331 ЦК України.

Згідно із ч.1 ст.376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак,що виступають умовами або підставами, за наявності яких об'єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об'єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) об'єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об'єкт нерухомості є самочинним.

Водночас згідно із ч.3 ст.376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (ч.4 ст.376 ЦК України).

З контексту ч.ч.3,4 ст.376 ЦК України випливає, що частина третя цієї статті застосовується не лише до випадків порушення вимог законодавства щодо цільового призначення земель, а й до випадків, коли такого порушення немає, але особа здійснює будівництво на земельній ділянці, яка їй не належить.

Аналіз норм ч.3 ст.376 ЦК України дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки забудовнику власником та користувачем, якщо такий є та не являється забудовником.

Ця умова є єдиною для визнання права власності на самочинно збудований об'єкт нерухомості за такою особою на підставі рішення суду.

При цьому слід ураховувати положення ч.1 ст.376 ЦК України, а саме: наявність в особи що здійснила будівництво,належного дозволу та належно затвердженого проекту, а також відсутність істотних порушень будівельних норм і правил у збудованому об'єкті нерухомості.

Саме до таких правових висновків щодо застосування ст.ст.331,376 ЦК України дійшов Верховний Суд України у постанові від 28 січня 2015 року (справа №6-225цс14).

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_3 не було надано суду належних та допустимих доказів у розумінні ст.376 ЦК України для визнання за ним права власності на спірне приміщення магазину.

Відповідно до вимог статі 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Зміст наведеної норми процесуального закону покладає й на позивача (незалежно від категорії спору) обов'язок підтвердити обґрунтованість заявлених ним вимог. Відсутність спростування підстав позову відповідачем не має наслідком безумовне задоволення позову, який не підтверджений доказами.

За приписами частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що позивач ОСОБА_3 не довів належними засобами доказування підстав для задоволення позову.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду скасуванню в частині задоволення позову ОСОБА_3 з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Враховуючи результат розгляду справи, відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України, з ОСОБА_3 підлягають стягненню на користь ТОВ "ТВЦ №1308" судові витрати в розмірі 471 грн.90 коп.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Торговельно-виробничий центр №1308" задовольнити частково.

Рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 27 липня 2011 року в частині задоволення позову ОСОБА_3 скасувати і в цій частині ухвалити нове рішення.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2, треті особи - товариство з обмеженою відповідальністю "Торговельно-виробничий центр №1308", Дніпропетровська міська рада, про визнання права власності на нерухоме майно відмовити.

В іншій частині рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 27 липня 2011 року залишити без змін.

Скасувати додаткове рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 29 травня 2017 року.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Торговельно-виробничий центр №1308" судові витрати в розмірі 471 грн. 90 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.