ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3898/19 Справа № 201/6277/18 Суддя у 1-й інстанції - Федоріщев С. С. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 липня 2019 року Дніпровський Апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.

за участю секретаря - Гречишникової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом Військового інституту танкових військ Національного технічного університету "Харківський політехнічний інститут" до ОСОБА_1 про стягнення суми витрат, пов`язаних з утриманням під час проходження військової служби

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 жовтня 2018 року,-

В С Т А Н О В И В:

11 червня 2018 року представник Військового інституту танкових військ Національного технічного університету «Харківський політехнічний інститут» звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення суми витрат пов`язаних з утриманням відповідача під час проходження військової служби. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що ОСОБА_1 проходив навчання та військову службу на факультеті військової підготовки імені Верховної Ради України Національного технічного університету «Харківський політехнічний інститут» на посаді курсанта з 31 липня 2015 року по 19 квітня 2018 року. Відповідно до розділу II «Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України», затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року №1153/2008, контракт про проходження військової служби (навчання) був укладений з ОСОБА_1 15 серпня 2015 року строком на термін навчання (5 років), за яким відповідач зобов`язався продовжувати подальше проходження військової служби на посадах офіцерського складу протягом не менше п`яти років після закінчення навчання. 19 квітня 2018 року контракт про проходження військової служби (навчання), укладений між Міністерством оборони України в особі начальника факультету та відповідачем був достроково розірваний через небажання продовжувати навчання. Сума витрат пов`язана з утриманням курсанта ОСОБА_1 за період його навчання по день виключення складає 322601, 14 грн., яку він добровільно не погасив. Вказані обставини і вимусили представника позивача звернутися до суду з вищезазначеною позовною заявою (а.с.2-3).

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 жовтня 2018 року позовні вимоги задоволені.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Військового інституту танкових військ Національного технічного університету "Харківський політехнічний інститут" витрати пов`язані з утриманням в навчальному закладі під час проходження військової служби (навчання) в розмірі 322601 грн.14 коп.

Вирішено питання щодо судового збору (а.с.39-43).

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2018 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 жовтня 2018 року залишено без задоволення (а.с.71-72).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, вважаючи заочне рішення суду першої інстанції незаконним та необґрунтованим, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити (а.с.90-95).

26 лютого 2019 року до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від Військового інституту танкових військ Національного технічного університету "Харківський політехнічний інститут" в якому просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч.4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Однак вказаним вимогам оскаржуване заочне рішення не відповідає.

Судом 1 інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 15 серпня 2015 року між Міністерством оборони України в особі начальника Факультету військової підготовки Національного технічного університету «Харківський політехнічний інститут» полковника ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладений контракт про проходження останнім військової служби (навчання) у Збройних Силах України курсантами (слухачами) вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу вищого навчального закладу, відповідно до умов якого останній взяв на себе зобов`язання проходити військову службу (навчання) на гвардійського ордена Червоної Зірки факультеті військової підготовки імені Верховної Ради України Національного технічного університету «ХПІ» протягом строку контракту відповідно до вимог, що регулюють порядок проходження військової служби, та цим Контрактом (а.с. 4-5).

Витягом із наказу начальника гвардійського ордена Червоної Зірки факультету військової підготовки імені Верховної Ради України Національного технічного університету «Харківський політехнічний інститут» полковника ОСОБА_3 №354 від 31 липня 2015 року молодшого сержанта ОСОБА_1 зараховано за контрактом на навчання на перший курс гвардійського ордена Червоної Зірки факультету та з 15 серпня 2015 року зараховано в списки особового складу факультету та на всі види забезпечення, про що свідчить Витяг із наказу №170 від 17 серпня 2018 року (а.с. 6,7).

12 березня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до начальника курсу з рапортом про відрахування з числа курсантів 134 навчальної групи навчального курсу ОВТ-3 факультету озброєння та військової техніки, через відмову від проходження військової служби на посадах офіцерського складу після закінчення вищого навчального закладу (а.с. 13).

Витягом із наказу начальника Військового інституту танкових військ Національного технічного університету «Харківський політехнічний інститут» полковника ОСОБА_2 №85 від 19 квітня 2018 року молодшого сержанта ОСОБА_1 , курсанта 3-го курсу за спеціальністю «Озброєння та військова техніка» відраховано з числа курсантів через відмову від подальшого проходження військової служби на посадах осіб офіцерського складу після закінчення вищого навчального закладу, достроково розірвано контракт про навчання та звільнено з військової служби у запас збройних сил України. (а.с. 8-9).

Задовольняючи позовні вимоги суд 1-ї інстанції посилаючись на вимоги ст.ст. 525,526,530 ЦК України, "Порядок відшкодування курсантами витрат пов`язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах" виходив з того, що відповідачем не надано даних, які б свідчили про відшкодування витрат у добровільному порядку. А тому враховуючи умови контракту ОСОБА_1 повинен нести цивільно-правову відповідальність у вигляді відшкодування витрат.

Однак з такими висновками суду 1ї інстанції погодитись не можливо з огляду на таке.

Відповідно до ч. 10 ст. 25 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» курсанти в разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість та в разі відмови від подальшого проходження військової служби на посадах осіб офіцерського складу після закінчення вищого навчального закладу, а також особи офіцерського складу, які звільняються з військової служби протягом п`яти років після закінчення вищого військового навчального закладу або військового навчального підрозділу вищого навчального закладу відповідно до підпунктів підпунктів "д","е",є","з","и"п. 1 ч. 5 ст. 26 цього Закону, відшкодовують Міністерству оборони України та іншим центральним органам виконавчої влади, яким підпорядковані ці навчальні заклади, витрати, пов`язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, відповідно до порядку і умов, встановлених Кабінетом Міністрів України.

У разі відмови від добровільного відшкодування витрат таке відшкодування здійснюється у судовому порядку.

З матеріалів справи вбачається, що 19.04.2018 року чинність контракту, який укладений між начальником факультету військової підготовки НТУ "ХПІ" полковником ОСОБА_2 та ОСОБА_1 - припинено у звязку з відрахуванням через відмову від проходження військової служби на посадах офіцерського складу після закінчення ВВНЗ (а.с.4-5).

Розрахунок фактичних витрат здійснюється відповідно до вимог Порядку відшкодування курсантами та особами офіцерського складу витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 липня 2006 року № 964 (далі - Порядок) та спільного наказу Міністерства оборони України, Міністерства фінансів України, Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства транспорту та зв`язку України, Адміністрації державної прикордонної служби України, Управління державної охорони України, Служби безпеки України від 16 липня 2007 року № 419/831/240/605/537/219/534, яким затверджено Порядок розрахунку витрат, пов`язаних з утриманням курсантів у вищих навчальних закладах.

Пунктом 3 Порядку відшкодування курсантами та особами офіцерського складу витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах, затвердженого Постановою КМУ від 12.07.2006 № 964 відшкодування здійснюється в розмірі фактичних витрат, пов`язаних з грошовим, продовольчим, речовим, медичним забезпеченням, перевезенням до місця проведення щорічної відпустки та у зворотному напрямку; оплатою комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв.

Відповідно до п. 4 вищезазначеного Порядку відшкодування витрат, розрахунок фактичних витрат здійснюється вищим навчальним закладом згідно з нормами утримання курсантів.

Відповідно до п.7 вказаного Порядку у разі відмови курсанта або особи офіцерського складу добровільно відшкодувати витрати стягнення їх сум здійснюється у судовому порядку.

Відповідно до п.1 Контракту курсант ОСОБА_1 добровільно взяв на себе зобов`язання відшкодувати Міністрерству оборони України витрати, пов`язані з утриманням у закладі, в якому проходить військову службу (навчання), в разі дострокового розірвання Контракту через небажання продовжувати навчання або недисциплінованість чи відмови від подальшого проходження військової служби на посадах офіцерського складу після закінчення цього закладу (а.с.4-5).

12 березня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до начальника курсу з рапортом про відрахування з числа курсантів 134 навчальної групи навчального курсу ОВТ-3 факультету озброєння та військової техніки, через відмову від проходження військової служби на посадах офіцерського складу після закінчення вищого навчального закладу (а.с. 13).

Відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Згідно п.2 ч.1 ст.19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Частиною 4 ст. 5 КАС України передбачено, що суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду виключно у випадках, визначених Конституцією та законами України.

Відповідно до пункту 17 частини першої ст.4 КАС України публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби регулює Закон України від 25 березня 1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-XII).

За змістом частини першої статті 2 Закону № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Одним з видів військової служби є військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів (частина шоста зазначеної статті).

Таким чином, навчаючись у вищому навчальному закладі Міноборони, особа проходить військову службу, яка відповідно до зазначених норм КАС України вважається публічною службою.

Оскільки спори щодо проходження публічної служби від моменту прийняття особи на посаду і до її звільнення, зокрема й питання відповідальності за невиконання договору підготовки фахівця, що зумовлює відшкодування фактичних витрат, пов`язаних з утриманням у навчальному закладі, навіть якщо подання відповідного позову про відшкодування витрат відбувається після її звільнення з публічної служби, підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

Аналогічний висновок зроблено у постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 804/285/16 (провадження № 11-669апп18), у якій Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків, викладених у постановах від 14 березня 2018 року у справі № 461/5577/15-ц (провадження № 14-18цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 820/5761/15 (провадження № 11-750апп18) та інших, що свідчить про усталену практику розгляду вказаної категорії спорів.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 липня 1950 року (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У справі «Занд проти Австрії» (заява N 7360/76, доповідь Європейськоїкомісіїз прав людини від 12 жовтня 1978 року) висловлено думку, що термін «суд, встановлений законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з [...] питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів [...]».

Таким чином, враховуючи викладене, апеляційний суд в складі колегії суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції, відкриваючи провадження у справі в порядку цивільного судочинства та розглянувши її по суті заявлених позовних вимог, не врахував всіх фактичних обставин та особливостей спору, пов`язаного зі звільненням з публічної служби, у зв`язку з чим помилково розглянув даний спір у порядку ЦПК України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст.255 ЦПК України, суд закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Відповідно ч.ч. 1, 2 ст.377 ЦПК України, судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

З огляду на викладене, колегія приходить до висновку про необхідність скасування заочного рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 жовтня 2018 року та закриття провадження у справі.

Керуючись ст.ст. 367, 374,377, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 жовтня 2018 року - скасувати.

Провадження у справі за позовом Військового інституту танкових військ Національного технічного університету "Харківський політехнічний інститут" до ОСОБА_1 про стягнення суми витрат, пов`язаних з утриманням під час проходження військової служби - закрити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: