ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3685/19 Справа № 205/1007/18 Суддя у 1-й інстанції - Приходченко О. С. Суддя у 2-й інстанції - Каратаєва Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Каратаєвої Л.О.

суддів Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.,

за участю секретаря судового засідання Лященко С.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 травня 2018 року у справі за позовом акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И Л А:

14 лютого 2018 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Просило суд стягнути з відповідача на користь Банку заборгованість за договором у сумі 70320 гривень 54 коп., яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 2085 гривень 62 коп., заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 60174 гривень 13 коп., заборгованості за пенею та комісією у розмірі 4236 гривень 00 коп., штрафу (фіксована частина) у розмірі 500 гривень 00 коп., штрафу (процентна складова) у розмірі 3324 гривень 79 коп., а також судовий збір у розмірі 1762 гривень (а.с.4-6).

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 травня 2018 року позовні вимоги банку задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за договором № б/н від 16 липня 2012 року у розмірі 3690 гривень 84 коп., яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 2085 гривень 62 коп., заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 1605 гривень 22 коп., а також судовий збір у розмірі 92 гривні 48 коп., а всього 3783 гривні 32 коп. В задоволені інших позовних вимог відмовлено (а.с.62-63).

Не погодившись з рішенням суду, АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з апеляційною скаргою. Просить змінити рішення суду, скасувавши його в частині відмови у стягненні заборгованості з частини процентів, пені, штрафів та ухвалити в цій частині нове рішення, задовольнивши позовні вимоги АТ КБ ПриватБанк в цій частині в повному обсязі. В іншій частині рішення залишити без змін. Вирішити питання судових витрат (а.с.83-86).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 16 липня 2012 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір шляхом отримання 16 липня 2012 року кредитного ліміту на платіжну карту, про що свідчить його особистий підпис (а.с. 9). Даний договір укладений шляхом підписання анкети-заяви клієнта на оформлення кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідно до умов договору, відповідачу було відкрито картковий рахунок в національній валюті України та встановлено ліміт кредитування у розмірі 3000 гривень, який згодом було змінено.

Відповідачем порушуються взяті на себе зобов`язання щодо повернення кредиту та сплати процентів, внаслідок чого, станом на 31 грудня 2017 року, відповідно до розрахунку, наданого позивачем, виникла заборгованість у розмірі 70320 гривень 54 коп. з яких:

- 2085,62грн. - заборгованість за кредитом;

- 60174,13 грн. - заборгованість по процентам;

- 4236,00 грн. - нарахована комісія;

- 3824,79 грн. - заборгованість по судовим штрафам (а.с. 7-8).

Відмовляючи у задоволенні позовних щодо стягнення штрафів та пені, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки Умови та Правила надання банківських послуг не містить підпису Відповідача, то суд вважає недоведеним факт того, що саме з даними Умовами був ознайомлений відповідач, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови містили відповідальність при порушенні договірних зобов`язань, або в подальшому такі Умови, зокрема щодо відповідальності за порушення зобов`язання, не змінювались.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

У заяві позичальника також відсутні дані про те, з якими саме Умовами був ознайомлений позичальник.

Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором, а якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним судом України у справі №6-1412цс16.

У зв`язку з викладеним та відповідно до положень ч. 1 ст. 1054 ЦК, суд дійшов висновку про те, що відповідач зобов`язаний сплатити позивачу відсотки за користування кредитом у розмірі, визначеному відповідно до ч. 1 ст.1048, ч. 2 ст. 1054 ЦК, тобто на рівні облікової ставки Національного банку України.

Також, судом було проведено розрахунок відсотків відповідно до вищевказаних положень діючого законодавства України, згідно якого розмір процентів за період з 16 липня 2012 року по 31 грудня 2017 року, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, виходячи із суми поточної заборгованості у розмірі 2085,62 грн., облікової ставки НБУ та кількості днів прострочення за спірний період становить 1605,22 грн.

В своїй апеляційній скарзі АТ КБ ПриватБанк посилається на те, що суд першої інстанції безпідставно зменшив відсотки за кредитним договором № б/н від 16 липня 2012 року, оскільки підписуючи Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, ОСОБА_1 надав згоду на всі вказані умови та правила, а також зобов`язався самостійно ознайомлюватися із всіма змінами на офіційному сайті банку.

Окрім цього, апелянт посилається на те, що протягом розгляду справи в суді першої інстанції відповідач жодних заперечень проти обчисленої банком заборгованості не надав, наявність заборгованості відповідними доказами не спростував, факту укладення спірного кредитного договору не оспорював.

Однак, колегія суддів відхиляє такі доводи апелянта, з огляду на наступне.

Верховний Суд України у справі № 6-16цс15 від 11 березня 2015 року висловив правову позицію з приводу того, що за ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Виходячи з правового аналізу вказаних норм Умови та Правила надання банківських послуг, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі Умови не містять підпису позичальника; не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи заяву.

Аналогічні за своїм змістом правові позиції викладені у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року (справа №578/132/16-ц, провадження №61-3836св18).

При цьому, відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину або відсутність заперечень з боку відповідача щодо пені, штрафів та розміру заборгованості при розгляді справи не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні спору про стягнення заборгованості по суті.

Умови та Правила надання банківських послуг не містять підпису ОСОБА_1 , а в Анкеті-заяві позичальника відсутня домовленість щодо розміру відсотків, а тому колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано зменшив відсотки відповідно до облікової ставки НБУ, застосувавши положення ст. 1048 ЦК України.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно ж до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. 259, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 травня 2018 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до чинного законодавства.

Судді: