ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2019 року

м.Суми

Справа №585/2662/18

Номер провадження 22-ц/816/4496/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ткачук С. С. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Криворотенка В. І.

за участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Укрнафта»,

третя особа - Державна казначейська служба України,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 12 червня 2019 року в складі судді Шульги В.О., постановлене у м. Ромни,

в с т а н о в и в:

Позивач, ОСОБА_1 , у липні 2017 року звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати незаконним та скасувати наказ операційного менеджера НГВУ «Охтирканафтогаз» ПАТ «Укрнафта» № 147 від 06.06.2018 року «Про припинення трудового договору», яким його звільнено із займаної посади з 07.06.2018 р. згідно п. 2 ст. 40 КЗпП України (у зв`язку з виявленою невідповідністю працівника займаній посаді). Поновити його на посаді водія автотранспортних засобів цеху технологічного транспорту у Нафтогазовидобувному управлінні «Охтирканафтогаз» ПАТ «Укрнафта» з 07 червня 2018 року. Стягнути з ПАТ «Укрнафта» на його користь середній заробіток за період з 07.06.2018 по день винесення рішення суду про поновлення на роботі включно. Вирішити питання розподілу судових витрат. Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах платежу за один місяць. Уточнивши в остаточній редакції позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, просив стягнути з ПАТ «Укрнафта» на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 07 червня 2018 року по день винесення рішення суду про поновлення на роботі включно, розмір якого станом на 27 травня 2019 року становив 112958 грн. 88 коп., та судові витрати, пов`язані з розглядом справи.

Свої вимоги мотивує тим, що він перебував у трудових відносинах з Нафтогазовидобувним управлінням «Охтирканафтогаз» ПАТ «Укрнафта». Наказом операційного менеджера НГВУ «Охтирканафтогаз» ПАТ «Укрнафта» від 06.06.2018 року № 147 «Про припинення трудового договору» його було звільнено на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України. Зазначає, що підставою для його звільнення послугувала постанова ППО НГВУ «Охтирканафтогаз» ПАТ «Укрнафта» № 29-1 від 06.06.2018 року та лист Роменського міськрайонного суду Сумської області № 585/793/18/2018 від 10.04.2018 року. Вказує, що рішенням Роменського міськрайонного суду від 02.03.2018 року його було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП і накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 600 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 10200 гривень з позбавленням права керування транспортними засобами терміном на 1 рік. Вказана постанова була оскаржена позивачем, але незважаючи на це, його все одно було звільнено. Зазначає, що постановою Апеляційного суду Сумської області від 22.06.2018 року постанову Роменського міськрайонного суду Сумської області від 02.03.2018 року скасовано, а провадження по справі закрито за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення.

Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 12 червня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що на час його звільнення постанова Роменського міськрайонного суду Сумської області від 02.03.2018 року про позбавлення його права керування транспортним засобом не була виконана, оскільки була оскаржена в апеляційному порядку, тому не підлягала виконанню в порядку передбаченому ст. 317 КУпАП, посвідчення водія у нього вилучено не було, а тому він не міг вважатись таким, що позбавлений права керування транспортними засобами. Зазначає, що за таких обставин відсутні законодавчі перешкоди для допуску його до роботи. Вказує, що тягар доведення наявності законних підстав для його звільнення лежить на роботодавцеві. Крім того, надаючи згоду на звільнення позивача з роботи первинна профспілкова організація помилково виходила з того, що у нього відсутній документ на керування відповідним видом транспорту, в той час, як такий документ був у нього наявний. Зазначає, що його відсутність на засіданні профспілкового комітету 06.06.2018 року пов`язана саме з розглядом його апеляційної скарги, про що він повідомляв профспілковий комітет. Оскільки він фактично не був позбавлений посвідчення водія, то звільнення його з роботи не може вважатися законним незалежно від того, знав відповідач про оскарження постанови суду про позбавлення його права керувати транспортним засобом чи не знав.

Відповідачем направлено до суду відзив в якому останній погоджується з рішенням суду першої інстанції, просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а оскаржуване рішення суду першої інстанції просив залишити без змін.

Пояснень з приводу апеляційної скарги третьою особою до суду не надіслано.

Позивач та його представник апеляційну скаргу підтримали та просили задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечила проти задоволення апеляційної скарги, оскільки звільнення відбулось під час дії постанови, за якої позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності з позбавленням права керувати транспортним засобом.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, але був повідомлений належним чином про час та місце судового розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що у зв`язку з характером трудових обов`язків ОСОБА_1 , наявність чинного рішення суду про позбавлення його права керування транспортними засобами, навіть за умови, що посвідчення водія поліція не вилучила, не давало роботодавцю права допустити його до роботи. Крім того, часові межі розгляду справи апеляційним судом, не давали можливості роботодавцю обрати менш обтяжливий для позивача захід ніж звільнення.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками місцевого суду виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається із цивільної справи, ОСОБА_1 з 30.01.2007 року перебував у трудових відносинах з відповідачем, працюючи на посаді водія автотранспортних засобів цеху технологічного транспорту у Нафтогазовидобувному управлінні «Охтирканафтогаз» ПАТ «Укрнафта» (том 1, а.с. 49).

02.02.2018 року постановою Роменського міськрайонного суду Сумської області по справі № 585/793/18 позивача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП і накладено на нього стягнення у вигляді штрафу в розмірі 10200 грн. 00 коп. з позбавленням права керування транспортними засобами терміном на 1 рік. Вказана постанова набрала законної сили 23.03.2018 року. (том 1, а.с. 29).

20.04.2018 року в.о. начальника НГВУ «Охтирканафтогаз» ПАТ «Укрнафта» звернувся до первинної профспілкової організації НГВУ «Охтирканафтогаз» ПАТ «Укрнафта» з поданням про отримання згоди на звільнення позивача (том 1, а.с. 55).

08.05.2018 року первинна профспілкова організація НГВУ «Охтирканафтогаз» ПАТ «Укрнафта» повідомила відповідача про те, що розглянути питання про надання дозволу про звільнення позивача із займаної посади є неможливим, в зв`язку з перебуванням останнього на лікарняному. Вказане питання буде розглянуто після виходу ОСОБА_1 з лікарняного. (том 1, а.с. 60 - 61).

05.06.2018 року відповідач запропонував позивачу наявні у нього вакантні посади для працевлаштування, від яких останній відмовився, про що свідчить його підпис на відповідній пропозиції (том 1, а.с. 59).

Зі змісту заяви позивача від 06.06.2018 року останній повідомив первинну профспілкову організацію НГВУ «Охтирканафтогаз» ПАТ «Укрнафта» про те, що не буде присутнім на її засіданні при розгляді питання щодо його звільнення із займаної посади на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП, оскільки перебуватиме у судовому засіданні при розгляді апеляційної скарги щодо нього. (том 1, а.с. 254).

06.06.2018 року первинна профспілкова організація НГВУ «Охтирканафтогаз» ПАТ «Укрнафта» надала згоду на розірвання трудового договору з позивачем на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП.

Наказом НГВУ «Охтирканафтогаз» ПАТ «Укрнафта» від 06.06.2018 року № 147 позивача було звільнено на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України (у зв`язку з виявленою невідповідністю працівника займаній посаді) з 07.06.2018 року. При звільненні позивачу було виплачено компенсацію за невикористану відпустку. (том 1, а.с. 6).

Постановою Апеляційного суду Сумської області від 22.06.2018р. ОСОБА_1 поновлено строк на подачу апеляційної скарги на постанову судді Роменського міськрайонного суду Сумської області від 02.03.2018 року, задоволено апеляційну скаргу позивача та скасовано постанову Роменського міськрайонного суду Сумської області від 02.03.2018 року, а провадження у справі закрито на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП, за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП. Зі змісту рішення апеляційного суду вбачається, що постанова Роменського міськрайонного суду Сумської області від 02.03.2018р. скасована у зв`язку з виявленими протиріччями в даті виявлення адміністративного правопорушення (01.02.2018р.) та даті проведення медичного огляду на виявлення стану наркотичного сп`яніння (11.02.2018р.), зазначеній у висновку, що викликало в апеляційного суду сумніви в правдивості інформації, зазначеної в протоколі про адміністративне правопорушення, які усунути апеляційний суд процесуальної можливості не вбачав (том 1 а.с.8-9).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов`язків вимагає доступу до державної таємниці.

Зі змісту п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» вбачається, що при розгляді справ про звільнення за п.2 ст.40 КЗпП України суд може визнати правильним припинення трудового договору в тому разі, якщо встановить, що воно проведено на підставі фактичних даних, які підтверджують, що внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я працівник не може належно виконувати покладених на нього трудових обов`язків. Не можна визнати законним звільнення з цих підстав лише з мотивів відсутності спеціальної освіти (диплома), якщо відповідно до чинного законодавства наявність її не є обов`язковою умовою виконання роботи, обумовленої трудовим договором. Проте у випадках, коли згідно з законодавством виконання певної роботи допускається після надання в установленому порядку спеціального права (водії автомобільного та електротранспорту тощо), позбавлення цього права може бути підставою для звільнення працівника з мотивів невідповідності займаній посаді або виконуваній роботі з додержанням правил ч. 2 ст. 40 КЗпП.

Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що матеріалами справи підтверджено, що позивач повідомляв адміністрацію підприємства про наявність у нього повістки про призначення до судового розгляду його апеляційної скарги на постанову Роменського міськрайонного суду Сумської області по справі № 585/793/18, якою позивача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП і накладено на нього стягнення у вигляді штрафу в розмірі 10200 грн. 00 коп. з позбавленням права керування транспортними засобами терміном на 1 рік.

Згідно з актом, складеним та підписаним ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 від 07.06.2018 року (а.с. 51) ОСОБА_1 відмовився ознайомитися під підпис з наказом № 147 від 06.06.2018 року «Про звільнення». Вказані обставини були визнані позивачем, але останній пояснив, що ніякого наказу про звільнення йому не пропонували отримати, а його копію йому направлено поштою, і лише 13.06.2018 року, в той час як позов до суду ним подано 10.07.2018 року, тобто в межах місячного строку з дня отримання копії наказу про звільнення. Трудової книжки ним на даний час отримано не було.

Згідно з актом складеним та підписаним ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 від 07.06.2018 року (а.с. 52) ОСОБА_1 відмовився від отримання трудової книжки під підпис.

Вказані акти свідчать про обставини ознайомлення з наказом про звільнення та щодо отримання трудової книжки, але не свідчать про їх спроби фактичного вручення позивачу копію наказу про звільнення.

За таких обставин, колегія суддів погоджується із запереченням позивача щодо того, що ним не було пропущено місячний строк звернення до суду за захистом його трудових прав.

Колегія суддів відхиляє доводи відповідача, щодо законності звільнення позивача з огляду на те, що підставою такого звільнення є невідповідність позивача займаній посаді через позбавлення останнього права керування транспортними засобами строком на 1 рік, оскільки постанова про накладення на позивача штрафу за ч. 1 ст. 130 КУпАП та накладення на нього адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 10200 грн. 00 коп. з позбавленням права керування транспортними засобами терміном на 1 рік, хоча і набрала законної сили, проте була оскаржена позивачем та скасована через відсутність події адміністративного правопорушення, тобто через недоведеність перебування позивача в стані алкогольного сп`яніння.

З огляду на вказане відсутні підстави для позбавлення позивача права керування транспортними засобами, що в свою чергу спростовує підстави для звільнення за невідповідністю позивача займаній посаді.

Неспроможними є також доводи відповідача щодо тверджень про те, що задоволення вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача з підприємства не підлягає задоволенню, оскільки така заборгованість утворилася через прийняття незаконної постанови про накладення штрафу та позбавлення права позивача керування транспортними засобами у період з дня набрання нею чинності, оскільки порядок відшкодування такої шкоди визначено Законом України від 01.12.1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. (ч. 1 ст. 15 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд. З огляду на викладене, позивач має право сам обирати спосіб захисту його порушеного права і визначити відповідача по справі, який на його думку порушив його права. В даній справі позивачем було заявлено саме трудовий спір. А оскільки підстави для звільнення позивача були відсутні, що в свою чергу спричинило його вимушений прогул, то оплата за його настання підлягає стягненню саме за рахунок відповідача, який допустив дане незаконне звільнення у відповідності до приписів ст. 235 КЗпП України.

З наведеного відповідачем розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача в період з 07.06.2018 року по 09.09.2019 рік, який міститься в матеріалах справи, вбачається, що заборгованість перед позивачем складає 108632 грн. 51 коп. з вирахуванням податків. Позивачем вказаний розрахунок було визнано та не спростовано в судовому засіданні.

За таких умов колегія суддів приходить до висновку щодо обґрунтованості вимог позивача щодо стягнення з відповідача заборгованості із середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача в період з 07.06.2018 року по 09.09.2019 рік в розмірі 108632 грн. 51 коп.

Стосовно доводів, що викладені в апеляційній скарзі в частині відшкодування витрат на правничу допомогу, колегія суддів зазначає, що згідно з ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно зі ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат враховується: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною 3 ст. 137 ЦК України визначено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. (ч. 4 ст. 137 ЦК України).

Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем надано до суду першої інстанції розрахунок понесених ним витрат на правничу допомогу в сумі 4228 грн. 80 коп. (а.с.12-13). Інших доказів про понесення ним витрат на правничу допомогу позивачем всупереч ч. 8 ст. 141 ЦПК України до суду першої інстанції надано не було, а тому враховуючи викладене, та незначну складність даної справи, колегія суддів вважає за необхідне частково задовольнити вимоги позивача в частині відшкодування понесених ним витрат на правничу допомогу в розмірі 3500 грн.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про законність звільнення позивача та відсутність законних підстав для задоволення його позовних вимог.

Таким чином, колегія суддів частково приймає доводи відповідача, що викладені в апеляційній скарзі.

Враховуючи вищевикладене, через невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, та порушення судом першої інстанції норм матеріального права, на підставі п. 1, 4 ч. 1, ст. 376 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає частковому скасуванню і ухваленню нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-382,389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 12 червня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Визнати незаконним та скасувати наказ операційного менеджера НГВУ «Охтирка - нафтогаз» ПАТ «Укрнафта» № 147 від 06.06.2018 року «Про припинення трудового договору».

Поновити ОСОБА_1 на посаді водія автотранспортних засобів цеху технологічного транспорту у Нафтогазовидобувному управлінні «Охтирканафтогаз» ПАТ «Укрнафта» з 07 червня 2018 року

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 108632 грн. 51 коп.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування судових витрат з оплати правничої допомоги 3500 грн.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» на користь держави (отримувач коштів: ГУК у м. Києві/м. Київ/22030106, код отримувача (код за ЄДРПОУ): 37993783, банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), код банку отримувача (МФО): 89998, рахунок отримувача: 6001, код класифікації доходів бюджету: 22030106) судовий збір у сумі 704 грн. 80 коп. за розгляд справи в суді першої інстанції та 1057 грн. 20 коп. - в суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 10 вересня 2019 року

Головуючий - С.С. Ткачук

Судді: О.Ю. Кононенко

В.І. Криворотенко