Справа № 747/767/18
Провадження № 2/747/30/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

22.02.2019 року смт. Талалаївка

Талалаївський районний суд Чернігівської області в складі:

головуючої судді Тіщенко Л.В.

секретаря Зірки В.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Талалаївка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «СІГМА АВТОЛІЗИНГ», третя особа - інспекція з питань у справах захисту прав споживачів у Чернігівській області, про захист прав споживача та витребування безпідставно набутого майна, визнання договору недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом до відповідача та третьої особи. В обґрунтування позову зазначає, що 13 грудня 2017 року між ним та ТОВ «СІГМА АВТОЛІЗИНГ» було укладено договір фінансового лізингу № 01033, згідно якого предметом лізингу є транспортний засіб Ravon r2. Відповідно до умов договору лізингодавець бере на себе зобов'язання передати предмет лізингу у власність та користування лізингоодержувача на умовах, передбачених договором. В той же день позивачем на виконання умов договору було сплачено на рахунок 20 000 грн. Під час підписання договору позивачу не надали часу для ознайомлення з умовами договору, пояснивши це тим, що вони всі умови розповіли в усній формі. Прийшовши додому та почитавши всі умови договору, позивач зрозумів, що його ввели в оману та ошукали, оскільки призначення платежу в сумі 20 000 грн. виявилися винагородою лізингодавцю за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору, що його права, як споживача, ніяким чином не захищені і гарантії отримання оплаченого майна за обіцяною йому ціною відсутні. 29.01.2018 року позивачем було направлено лист до ТОВ «СІГМА АВТОЛІЗИНГ» з проханням розірвати договір фінансового лізингу № 01033 та повернути безпідставно набуті кошти. Отримавши відповідь ТОВ «СІГМА АВТОЛІЗИНГ» позивач зрозумів, що повертати гроші вони не збираються. Позивач вважає, що для укладеного вищевказаного договору характерна непоінформованість учасників про його основні умови, зокрема колір, об'єм двигуна, індивідуальні технічні характеристики, комплектацію автомобіля, тощо. В п.п. 1 Договору вказується, що предметом фінансового лізингу є транспортний засіб, зазначений у даній статті та Специфікації (додаток 1 Договору). Проте даної специфікації не міститься ані в Договорі, ані в Додатках, вона взагалі відсутні і сторони її не підписували. Крім того, умовами договору не забезпечено права лізингоотримувача на вибір постачальника (продавця) предмету лізингу, в той час як згідно п.1.4 спірного Договору лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, копмплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу, тощо. Також оспорюваний договір містить несправедливі умови, а саме - встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця, надання можливості продавцю не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю права розірвати договір зі споживачем на власний розсуд, якщо таке право не надається; установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладанням договору; надання продавцю можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладання договору. Отже існує невідповідність положень договору фінансового лізингу принципам добросовісності, розумності, справедливості, рівності сторін у договорі; умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та завдають шкоди споживачеві. Договором лізингу передбачено право відповідача змінювати та розривати договір лізингу в односторонньому порядку, а позивач в такому праві фактично обмежений, для позивача встановлені жорсткі зобов'язання та непропорційно великі розміри штрафів та пені. Таким чином, у договорі лізингу виключені та обмежені права позивача, як споживача, стосовно ТОВ «СІГМА АВТОЛІЗИНГ» у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором лізингу та законом, звужені обов'язки відповідача, передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність відповідача за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу належної якості, одночасно значно розширені права відповідача, які суперечать вимогам чинного законодавства. Також позивач вважає, що стосовно предмету договору сторони не дійшли згоди, оскільки не підписувалися додатки, специфікації, які передбачають конкурентний опис предмету лізингу, не досягнуто згоди про календарний графік сплати лізингових платежів, оскільки передбачені у п. 4.1 оспорюваного договору платежі, зокрема, адміністративний платіж, комісія за передачу предмету лізингу, виходять за межі переліку лізингових платежів, що передбачені в профільному Законі. Крім того, відповідач не має спеціальної ліцензії на провадження діяльності з фінансового лізингу, та укладений договір лізингу нотаріально не посвідчений в порушення вимог ЦК України щодо посвідчення даного виду договорів, що є підставою для визнання договору нікчемним.

Тому позивач ОСОБА_1 просить суд визнати недійсним договір фінансового лізингу № 01033 від 13.12.2017 року, укладений між ним та ТОВ «СІГМА АВТОЛІЗИНГ» та стягнути з відповідача на його користь безпідставно набуте майно, а саме - грошові кошти в сумі 20 000 грн.

Через те, що ТОВ «СІГМА АВТОЛІЗИНГ» не надав споживачу повної та достовірної інформації про фінансові послуги, позивач почувається ошуканим, після того, як він зрозумів, що його ошукали, не може нормально відпочивати, постійні переживання спричинили у нього погіршення сну, викликають образу та роздратованість, а також погіршення стану здоров'я, через це змінився звичний спосіб його життя, спричинивши йому моральну шкоду, і тому позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в сумі 20 000 грн., та всі понесені судові витрати - судовий збір та витрати на правову допомогу.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі і просить задовольнити.

Суд, розглянувши заяву позивача, приходить до наступного висновку. Згідно ч.3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Тому судовий розгляд справи було проведено без участі позивача ОСОБА_1 на підставі наявних у справі доказів.

Представники відповідача - ТОВ «СІГМА АВТОЛІЗИНГ», та третьої особи на стороні відповідача - інспекції з питань у справах захисту прав споживачів у Чернігівській області, в судове засідання не з'явились, судові повістки та повідомлення, що направлялись зазначеним учасникам справи за наданою позивачем адресою їх місця перебування, повертались до суду не врученими по закінченню терміну зберігання. Причини, по яким даним учасникам справи не вручені судові виклики та повідомлення, суду невідомі, самостійно розшукувати адреси місця перебування зазначених юридичних осіб суд процесуально позбавлений можливості, тому дані юридичні особи, як учасники справи, були повідомлені про дату, час і місце судового розгляду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, таким чином у відповідності до положень ч.11 ст. 128 ЦПК України відповідач і третя особа вважаються належним чином повідомленими про дату час і місце розгляду справи. Тому суд ухвалив провести розгляд справи на підставі доказів, що містяться у справі, з винесенням заочного рішення по справі, що відповідає положенню ст. 280 ЦПК України, коли у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, заперечення на позов не подав, позивач не заперечує проти такого вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування даних умов.

Оскільки всі учасники справи в судове засідання не з'явились, то відповідно до вимог ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Судом встановлені наступні обставини справи та зміст спірних правовідносин.

13 грудня 2017 року між ОСОБА_1 та ТОВ «СІГМА АВТОЛІЗИНГ» було укладено договір фінансового лізингу № 01033, згідно якого предметом лізингу є транспортний засіб Ravon r2. Відповідно до умов договору лізингодавець бере на себе зобов'язання передати предмет лізингу у власність та користування лізингоодержувача на умовах, передбачених договором. Вартість предмету лізингу на момент укладення даного договору зазначається у даному договорі та додатку № 1. Відповідно до п. 1.3. договору, відповідач (за умовами договору лізингу - лізингодавець) зобов'язувався придбати у власність та передати позивачу (за умовами договору лізингу - лізингоодержувачу) в користування на строк та на умовах, передбачених Договором лізингу. Строк Лізингу починається з моменту передачі Предмета Лізингу та підписання Акту приймання-передачі Предмета Лізингу, та закінчується через 60 календарних місяців з моменту підписання Акту приймання-передачі Предмета Лізингу, та в останньому місяці сплати лізингового періодичного платежу за Додатком № 1 до цього Договору, якщо інше не передбачено умовами даного Договору (п 2.2 договору). На момент підписання договору у лізингодавця відсутній предмет лізингу, згідно умов договору автомобіль буде придбаний та переданий у користування після виконання лізингоодержувчем певних умов, а саме: сплати Комісії за організацію, Авансового платежу і Комісії за передачу Предмета Лізингу; у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п.9.4. ст. 9 даного Договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п.9.5. Договору (п.п. 1.3, 1.7, 4.1 договору). Відповідно до п. 8.1 договору сторони погоджуються, що Лізингові платежі та інші Платежі, що підлягають сплаті за цим Договором на користь Лізингодавця, відображають справедливу вартість Предмета Лізингу та забезпечують отримання Лізингодавцем суми, очікуваної станом на дату виконання Договору відповідно до чинного курсу обміну долара США до української гривні за готівковими операціями, встановленого комерційним банком АТ «Райффайзен Банк Аваль» при продажу долару, (надалі «обмінний курс долара до української гривні») станом на дату, коли кожен Платіж має бути сплачений. З цією метою Лізингові платежі, інші Платежі, а також будь-які інші платіжні зобов'язання, передбачені цим Договором, розраховуються в доларах на змінній основі та мають сплачуватись в українських гривнях за обмінним курсом долара США до української гривні, чинним на дату оплати. Умови цього пункту застосовуються також до розрахунку розміру штрафів та інших платежів, які сплачуються Лізингоодержувачем за цим Договором на дату оплати даних платежів. Згідно з п. 8.2 договору укладаючи даний договір сторони погоджуються, що вартість Предмета Лізингу, на момент укладання Договору, за цим договором становить 6 847,83 доларів США з урахування ПДВ, згідно обмінного курсу долара США до української гривні, на фактичну дату укладання даного Договору. На дату укладання цього Договору, згідно обмінного курсу долар США, гривневий еквівалент вартості Предмета Лізингу становить 189 600 гривень з ПДВ. Комісія за організацію Договору являє собою погоджений сторонами відсоток від вартості Предмету Лізингу у розмірі 10 %, який Лізингоодержувач сплачує на користь Лізингодавця після укладення Договору за його організацію протягом строку дії Договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату (п. 9.1 договору). Авансовий платіж складає частину від вартості Предмета Лізингу в розмірі 23 відсотків від вартості Предмета Лізингу зазначеного у даному Договорі та у Додатку №1 до даного Договору (п. 9.2 договору). Даним Договором сторони визначили, що у разі зміни вартості Предмета Лізингу з моменту укладання даного Договору та з метою виплати Лізингоодержувачем не менше 23 % від вартості Предмета Лізингу на момент купівлі Предмету Лізингу та його передачі, Лізингоодержувач зобов'язаний єдиноразово доплатити різницю такої вартості до вже сплачених авансових платежів. В такому випадку остаточна вартість Предмета Лізингу та подальші лізингові та інші обов'язкові платежі будуть визначені у новому Додатку №1 до даного Договору, який Сторони зобов'язані підписати на момент отримання Предмету Лізингу та який є його невід'ємною частиною (п. 9.4 договору). Відповідно до п. 9.7 договору комісія за передачу Предмета Лізингу - одноразовий платіж, розмір якого становить 3% від вартості транспортного засобу вказаного у договорі, що підлягає сплаті Лізингоодержувачем на користь Лізингодавця за здійснення необхідних дій, які пов'язані з передачею Предмета Лізингу Лізингоодержувачу. У разі зміни вартості Предмета Лізингу з моменту укладання даного Договору та на момент передачі Предмета Лізингу, Лізингоодержувач зобов'язаний здійснити одноразову доплату з таким розрахунком, щоб комісія за передачу предмета Лізингу становила 3% відсотки від вартості Предмета Лізингу на момент його купівлі. Дострокове погашення може відбуватися не раніше ніж через 12 місяців після підписання акту приймання-передачі предмета лізингу між лізингодавцем та лізингоодержувачем (п. 10.12 договору). Згідно з п. 12.1 договору лізингоодержувач, який не сплатив лізингові платежі, що передбачені в п. 1.7. та 4.1., та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний Договір за власним бажанням, про що має повідомити Лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання Договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу Лізингодавця та зазначення реквізитів особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. У строк, встановлений чинним законодавством, Лізингодавець розглядає заяву Лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 80% від сплаченого Авансового платежу та/або частини Авансових платежів, 20% Лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Комісія за організацію Договору в такому випадку не повертається. Відповідно до п. 12.2 договору лізингодавець має право розірвати даний Договір в односторонньому порядку з Лізингоодержувачем, який не сплатив Авансовий платіж в повному обсязі протягом строку, що встановлено п. 9.3 даного Договору, про що повідомляє Лізингоодержувача у письмовій формі, В такому випадку, Лізингодавець повертає Лізингоодержувачу сплачений ним Авансовий платіж за вирахуванням 10% від суми сплаченого Авансового платежу. Комісія за організацію Договору в такому випадку поверненню не підлягає. Повернення коштів буде здійснено протягом 30 банківський днів з моменту отримання від Лізингоодержувача власних банківських реквізитів, згідно з якими повинні бути перераховані грошові кошти. Окрім того, умовами договору передбачено право лізингодавця розірвати договір в односторонньому порядку за умови невиконання лізингоодержувачем його положень (п. 12.8, однак таке право у лізингоодержувача умовами договору не передбачено (п. 3.4 договору). (а.с.18-26). Згідно квитанції № 28399764 від 13 грудня 2017 року ОСОБА_1 сплатив на рахунок ТОВ «СІГМА АВТОЛІЗИНГ» 20 000 грн. як авансовий платіж до договору фінансового лізингу № 01033 від 13.12.2017 р. (а.с.27). 29.01.2018 року ОСОБА_1 направив лист-вимогу до ТОВ «СІГМА АВТОЛІЗИНГ» про розірвання договору та повернення безпідставно набутого майна (а.с.28-29). Згідно відповіді ТОВ «СІГМА АВТОЛІЗИНГ» від 07.03.2018 року за умовами договору ОСОБА_1 повернеться авансовий платіж в сумі 880 грн. і повідомлено, що на підставі його заяви від 13.12.2017 року договір вважається розірваним з 29.01.2018 року (а.с.31).

Норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду, щодо оцінки аргументів наведених учасниками справи щодо мотивів їх незастосування.

Відповідно до ч. 3 ст. 129 Конституції України, основними засадами судочинства є, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справ керується принципом верховенства права.

Згідно з ч. ч. 1 - 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Докази оцінюються судом з точки зору їх належності - чи місять вони інформацію щодо предмета доказування; допустимості - обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування; не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування; достовірності - на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи; достатності - які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин, які входять до предмета доказування. Згідно з ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Також при винесенні рішення судом застосовуються положення цивільного законодавства щодо підстав недійсності правочинів, зокрема, частин першої, другої статті 215 ЦК України, згідно яких підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Крім того, відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг». Згідно із частиною другою статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). За частиною 2 статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Так, за змістом частини 5 цієї статті у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним або змінено, а не сам договір. У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»). Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині 2 статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму цієї статті, можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими згідно із частиною 3 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13). Перелік несправедливих умов у договорі зі споживачем не є вичерпним згідно ч.4 ст. 18 цього Закону.

У оспорюваному договорі вказано, що лізингоодержувач має право розірвати даний Договір за власним бажанням, однак в такому випадку поверненню підлягає 80% від сплаченого Авансового платежу та/або частини Авансових платежів, 20% Лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Комісія за організацію Договору в такому випадку не повертається. Лізингодавець має право розірвати даний Договір в односторонньому порядку з Лізингоодержувачем, в такому випадку, Лізингодавець повертає Лізингоодержувачу сплачений ним Авансовий платіж за вирахуванням 10% від суми сплаченого Авансового платежу. Комісія за організацію Договору в такому випадку поверненню не підлягає (п. 12.1, п. 12.2 договору). Окрім того, умовами договору передбачено право лізингодавця розірвати договір в односторонньому порядку за умови невиконання лізингоодержувачем його положень (п. 12.8, однак таке право у лізингоодержувача умовами договору не передбачено (п. 3.4 договору). При цьому, у разі зміни вартості Предмета Лізингу з моменту укладання даного Договору та з метою виплати Лізингоодержувачем не менше 23% від вартості Предмета Лізингу на момент купівлі Предмету Лізингу та його передачі, Лізингоодержувач зобов'язаний єдиноразово доплатити різницю такої вартості до вже сплачених авансових платежів. В такому випадку остаточна вартість Предмета Лізингу та подальші лізингові та інші обов'язкові платежі будуть визначені у новому Додатку №1 до даного Договору, який Сторони зобов'язані підписати на момент отримання Предмету Лізингу та який є його невід'ємною частиною (п. 9.4 договору). У разі зміни вартості Предмета Лізингу з моменту укладання даного Договору та на момент передачі Предмета Лізингу, Лізингоодержувач зобов'язаний здійснити одноразову доплату з таким розрахунком, щоб комісія за передачу предмета Лізингу становила 3% відсотки від вартості Предмета Лізингу на момент його купівлі (п. 9.7 договору).

За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що пункти п. 12.1, п. 12.2, п. 12.8, п. 9.4, п. 9.7 договору фінансового лізингу підпадають під несправедливі умови, встановлені пунктом 4 частини 3 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки передбачає повернення суми авансових платежів з вирахуванням штрафу за дострокове розірвання договору. Вказаними нормами до несправедливих умов договору віднесено надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору, а спірним пунктом договору передбачено право лізингодавця не повертати лізингоодержувачу комісію за організацію договору, зобов'язаний здійснення лізингоодержувача здійснювати одноразову доплату разі при зміні вартості Предмета Лізингу, щоб комісія за передачу предмета Лізингу становила 3% відсотки від вартості Предмета Лізингу, що порушує принцип добросовісності, призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків і завдає шкоди споживачеві, а тому зазначені у вказаних пунктах умови договору є несправедливими в розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Також судом береться до уваги та обставина, що відповідно до ч.2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. За правилами статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 Цивільного кодексу України.

Судом встановлено, що договір фінансового лізингу, від 13 грудня 2017 року № 01033 не було посвідчено нотаріально. Відповідно до частини першої статті 220 Цивільного кодексу України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Відповідно до положень ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язанні з його недійсністю. Наведена стаття формує загальне правило, відповідно до якого недійсний правочин не спричиняє юридичних наслідків для сторін, чи то будь-яких інших осіб, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, тобто, застосування двосторонньої реституції. Двостороння реституція полягає в тому, що кожна сторона недійсного правочину має повернути іншій стороні все, що вона одержала на виконання такого правочин. Таким чином, наведена стаття встановлює, що основним наслідком недійсності правочину за ЦК України, є двостороння реституція.

Аналіз змісту спірного договору фінансового лізингу від 13 грудня 2017 року, укладеного між сторонами, дає підстави прийти до висновку, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях Цивільного кодексу України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.

Поскільки в ході судового розгляду було встановлено, що укладений оскаржуваний договір фінансового лізингу містить несправедливі умови та відсутнє нотаріальне посвідчення оскаржуваного договору, тому він підлягає визнанню недійсним з вказаних підстав та підлягає стягненню з відповідача на користь позивача 20 000 грн. авансового платежу, сплаченого позивачем за договором фінансового лізингу № 01033 від 13.12.2017 року згідно копії квитанції, яка міститься в матеріалах справи на аркуші 27. Тобто застосувати наслідки недійсності правочину у вигляді двостронньої реституції. Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд України у Постановах від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15 та від 19 жовтня 2016 року у справі №6-1551цс16. Дані законодавчі приписи також відображені і у положенні Хартіїї захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної асамблеї Ради Європи від 17 червня 1973 року № 543, зокрема передбачається, що надання товарів чи послуг, у тому числі фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача.

Окрім того, згідно пункту 4 ч.1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою згідно п. 11-1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Відповідно до ч.1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Судом не встановлено наявності ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), та що суперечить вимогам законодавства.

Суд також бере до уваги той факт, що позивачем, не зважаючи на незгоду з предметом лізингу, Договір був підписаний, але зазначає, що матеріальне право України забороняє укладання договорів, за якими одна із сторін знаходиться в суттєвій перевазі над іншою. Крім того, позивачем зазначено, що Додаток №1 до Договору, який є його невід'ємною частиною, між сторонами не укладався як було встановлено в ході судового розгляду.

Тому вимоги позивача про визнання недійсним договору фінансового лізингу № 01033 від 13.12.2017 року та стягення з відповідача на користь позивача грошових коштів в сумі 20 000 грн. підлягають до задоволення в повному обсязі.

Вирішуючи вимогу позивача про стягення з відповідача моральної шкоди в сумі 20 000 грн., суд виходить з наступного.

Спірні правовідносини регулюються профільним законом «Про захист прав споживачів». Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 4 вказаного Закону, споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону. Як встановлено судом, вказаної продукції - тобто самого предмету лізингу - позивач ОСОБА_1 не отримував, а тому не має право на відшкодування моральної шкоди, оскільки її він не отримав в силу положень Закону України «Про захист прав споживачів». Посилання позивача як на підставу стягення моральної шкоди на положення ст. 22 ЦК України суд відкидає, поскільки при конкуренції загальної та спеціальної норм необхідно застосовувати спеціальну норму, тому при вирішенні спірних правовідносин застосовується спеціальна норма Закону України «ПРО захист прав споживачів», а не загальна норма щодо відшкодування моральної шкоди, передбачена цивільним законодавствам України. Тому вимога позивача ОСОБА_1 про стягення з відповідача моральної шкоди задоволенню не підлягає.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 до відповідача - ТОВ «СІГМА АВТОЛІЗИНГ» - підлягають до часткового задоволення.

Розглядаючи вимогу позивача ОСОБА_1 про стягення з відповідача всіх понесених судових витрат - судового збору та витрат на правову допомогу - суд виходить з наступного.

Згідно ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При подачі позову до суду позивачем було сплачено судовий збір і документально підтверджений квитанціями від 15.11.2018 року та 16.11.2018 року на загальну суму 1409 грн. 60 коп.; витрати на професійну правничу допомогу документально підтверджені актом приймання-передачі послуг від 15.11.2017 року на суму 10 000 грн. Поскільки в ході судового розгляду суд прийшов до висновку про часткове задоволення позову, тому стягненню з відповідача на користь позивача підлягає до стягення сума понесених судових витрат пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що становить 5704 грн. 80 коп.

Таким чином, суд, розглянувши справу в межах позовних вимог, на підставі доказів, поданих учасниками справи, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та достатності, проаналізувавши чинне матеріальне право, що передбачає відповідні виплати, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 18, 19, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 10, 11 Закону України «Про фінансовий лізинг», ст.ст. 220, 227, 628, 799, 806 ЦК України, ст.ст. ст. ст. 2, 4, 5, 10, 11, 12, 13, 81, 89, 133, 141, 258, 259, 280 - 289 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ТОВ «СІГМА АВТОЛІЗИНГ», третя особа - інспекція з питань у справах захисту прав споживачів у Чернігівській області, про захист прав споживача та витребування безпідставно набутого майна, визнання договору недійсним - задовольнити частково.

Визнати недійсним договір фінансового лізингу № 01033 від 13.12.2017 року, укладений між ОСОБА_1 ТОВ «СІГМА АВТОЛІЗИНГ».

Стягнути з ТОВ «СІГМА АВТОЛІЗИНГ» (код ЄДРОПУ 41298109, м. Київ вул. Харківське шосе, 182) на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця смт. Талалаївка Чернігівської області, ідентифікаційний номер НОМЕР_1), грошові кошти в сумі 20 000 (двадцять тисяч) грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з ТОВ «СІГМА АВТОЛІЗИНГ» (код ЄДРОПУ 41298109, м. Київ вул. Харківське шосе, 182) на користь ОСОБА_1 5704 (п'ять тисяч сімсот чотири) грн. 80 коп. у відшкодування понесених судових втрат.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня отримання його копії. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в загальному порядку.

Рішення може бути оскаржене позивачем в апеляційному порядку до Чернігівського апеляційного суду протягом 30 днів з дня отримання копії рішення.

Заочне рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя Л.В.Тіщенко