ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

21 лютого 2019 року

м. Харків

справа № 639/5295/18

провадження № 22-ц/818/762/19

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Котелевець А.В.,

суддів Овсяннікової А.І., Піддубного Р.М.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1,

відповідач - Державна установа "Харківський слідчий ізолятор",

відповідач - Державна Казначейська служба України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 21 листопада 2018 року в складі судді Труханович В.В.,

у с т а н о в и в:

В вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся у суд із позовом до Державної установи "Харківський слідчий ізолятор" (далі ДУ - «Харківський слідчий ізолятор»), Державної Казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди.

Позов мотивовано тим, що з 20 липня 2015 року по 12 жовтня 2015 року він перебував ДУ «Харківський слідчий ізолятор» та утримувався в камері № 628, загальною площею 15, 9 кв.м., яка розрахована на 6 осіб 2, 65 кв.м. на кожного увязненого, у камері № 516, загальною площею 17,2 кв.м., яка розрахована на 6 осіб 2.86 кв.м. на кожного увязненого.

Зазначає, що умови тримання в камерах принижували його честь та гідність. Від тривалого використання мяка начинка матраців була ущільнена по їх краях, що фактично не дозволяло використовувати матраци за їх призначенням. Ліжко було виготовлено з залізних струн, що призводило до болю та неможливістю нормально спати. Вночі світло не вимикалося, що не дозволяло нормально спати. В камері майже не було денного світла та свіжого повітря, оскільки не було належної вентиляції. Він утримувався у камері з особами, які палять, внаслідок чого він був пасивним курцем. Туалет в камері не був відокремлений від житлового приміщення камери і часто забивався, що викликало неприємний запах у камері. Крім того, не видавалися предмети першої необхідності та особистої гігієни, постільна білизна. Стверджує, що харчування в установі було погане, їжа була одноманітна, для її приготування використовувалися зіпсовані продукти, а свіжі овочі та фрукти, м'ясо не видавалися. Душ дозволялось прийняти лише раз на тиждень і протягом 15 хвилин. Він неодноразово звертався зі скаргами до керівництва, які залишалися без розгляду. Посилаючись на вказані обставини, просив стягнути з Казначейства України за рахунок коштів Державного бюджету України на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 50000 грн.

12 жовтня 2018 року ОСОБА_2 представник Державної казначейської служби України надав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволені позову.

Відзив мотивовано тим, що позивач не надав доказів щодо неналежних санітарно-гігієнічних, побутових умов утримання його в ДУ «Харківський слідчий ізолятор».

19 жовтня 2018 року ДУ «Харківський слідчий ізолятор» надала відзив на позов, в якому проти задоволення позову заперечую.

Відзив мотивовано тим, що ув'язнені і засуджені розміщуються камерах відповідно до вимог режиму та ізоляції, визначеними статтями 7 , 8 Закону України «Про попереднє ув'язнення». Пунктом 2 статті 11 Закону України «Про попереднє ув'язнення» встановлено, що норма площі в камері для однієї - взятої під варту особи не може бути менше 2,5 квадратного метра, а для вагітної жінки або жінки, яка має при собі дитину, - 4,5 квадратного метра. Згідно з довідкою ДУ «Харківський слідчий ізолятор» від 12 жовтня 2018 року площа камери № 628 розрахована на 6 спальних місць та складає 15.9 м кв. (15,9 : 6 =2,65 (м кв. на одну особу); площа камери № 516 розрахована на 6 спальних місць та складає 17.2 м кв.(17,2 : 6 =2,86 (м кв. на одну особу). Розміщення ОСОБА_1 в указаних камерах відповідало нормі житлової площі у камері на одну особу.

Крім того, камери були забезпечені центральним опаленням, водопостачанням та водовідведенням, доступом до денного природного світла та свіжого повітря, електричним освітленням, санвузлом, який відгороджено цегляною стінкою від спальних місць.

Згідно з Правилами внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України № 460/5 від 18 березня 2013 року (розділ III ст. 2.2.) (далі Правила) кожна камера обладнується робочим (денним) та черговим (нічним) освітленням, а також штепсельними розетками для підключення електроприладів. Керування освітленням та розетками здійснюється вимикачами, що встановлюються з боку коридору біля вхідних дверей. Розетки вмикаються адміністрацією ДУ «Харківський слідчий ізолятор» у час, визначений розпорядком дня. У нічний час доби (з 22-ї години до 6-ї години) камери повинні освітлюватись за допомогою чергового (нічного) освітлення, тобто камери освітлювалась черговим (нічним) світлом, що відповідає чинному законодавству.

Чинним законодавством України не передбачено окреме тримання осіб, які палять. Згідно з довідкою ДУ «Харківський слідчий ізолятор» від 16 жовтня 2018 року засуджені та слідчо-заарештовані забезпечуються митними засобами в повному обсязі. На всі продукти харчування, які надходять до установи надаються необхідні документи, що підтверджує їх якість та безпеку. Кожен засуджений та слідчо-заарештований, який утримується в камері, забезпечується індивідуальним спальним місцем та постільними речами. Миття засуджених та слідчо-заарештованих в установі організовано згідно з графіком.

01 листопада 2018 року ОСОБА_1 подав відповідь на відзив. Зазначає, що розмір площі, на якій він утримувався в ДУ «Харківський слідчий ізолятор», не узгоджується з вимогами міжнародного права. Посилання відповідача на те, що санвузол знаходиться за перегородкою не відповідає дійсності. Відповідач не заперечує, що позивач був пасивним курцем, оскільки утримування осіб, які палять окремо з іншими, не передбачено діючим законодавством. Відповідачем не було спростовано факту того, що ліжко знаходилося не у відповідному стані. Провітрювання в кімнаті було недостатнім, оскільки самостійно відкрити вікно було неможливим, а предмети, за допомогою яких це можливо було зробити, були вилучені. Наявність радіаторів в камері може забезпечити належну температуру лише взимку, а влітку в камері створюється підвищена температура повітря.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 21 листопада 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано недоведеністю позовних вимог.

10 грудня 2018 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не зясував обставин справи, не застосував норми матеріального права, яка підлягала застосуванню до спірних правовідносин.

05 лютого 2019 року ДУ «Харківський слідчий ізолятор» подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відзив мотивовано тим, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права.

За правилами частини третьої статті 3 ЦПК України в редакції Закону № 2147-УШ провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1 с 20 липня 2015 року по 12 жовтня 2015 року перебував ДУ «Харківський слідчий ізолятор», де утримувався в камері № 628, загальною площею 15, 9 кв.м., яка розрахована на 6 осіб 2, 65 кв.м. на кожного увязненого, та у камері № 516, загальною площею 17,2 кв.м., яка розрахована на 6 осіб 2.86 кв.м. на кожного увязненого.

Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

У статті 77 ЦПК України вказано, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування ( частина 2 статті 78 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до статті 28 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності. Ніхто не може бути підданий катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує його гідність, поводженню чи покаранню. Жодна людина без її вільної згоди не може бути піддана медичним, науковим чи іншим дослідам.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органу місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

У пунктах 5, 6 Постанові Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз'яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Законом України «Про попереднє ув'язнення» встановлено, що тримання осіб, взятих під варту, відповідно до завдань кримінального судочинства здійснюється на принципах неухильного додержання Конституції України, вимог Загальної декларації прав людини, інших міжнародних правових норм і стандартів поводження з ув'язненими і не може поєднуватися з навмисними діями, що завдають фізичних чи моральних страждань або принижують людську гідність.

Статтею 10 Закону України «Про попереднє ув'язнення» встановлено обов'язок осіб, взятих під варту додержуватися порядку, встановленого в місцях попереднього ув'язнення, і виконувати законні вимоги адміністрації.

Відповідно до пункту 4.3. підрозділу 4 розділу І Правил внутрішнього розпорядку ув'язненим та засудженим забороняється курити під час проходження коридорами та територією СІЗО. Обмежень щодо паління в камері законодавством не визначається. Пунктом 4.6. підрозділу 4 розділу І Правил встановлено кількість пачок цигарок, які ув'язненні мають право зберігати при собі.

Обґрунтовуючи вимоги, позивач посилається на неналежні умови тримання в камерах, що принижувало його честь та гідність.

Докази заподіяних моральних страждань у звязку з неналежними умовами утримання ОСОБА_1 в ДУ «Харківський слідчий ізолятор» в матеріалах справи відсутні. Не надано таких доказів і суду апеляційної інстанції.

З огляду на це, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Доводи апеляційної скарги, висновки суді першої суду першої інстанції не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобовязує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обовязку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обовязок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у звязку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у звязку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 21 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 21 лютого 2019 року.

Головуючий А.В.Котелевець

Судді А.І.Овсяннікова

ОСОБА_3