Справа № 473/3075/17
РІШЕННЯ

іменем України

"20" лютого 2019 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі головуючого судді Вуїва О.В.,

за участю секретаря судового засідання Заблоцької М.М., позивача ОСОБА_1, його представника ОСОБА_2, представника відповідачки ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вознесенську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики в якому вказував, що 01 грудня 2008 року між ним та відповідачкою був укладений договір позики, що підтверджується письмовою розпискою.

Відповідно до договору позивач передав у власність ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 7 000 доларів США, а остання зобовязалася повернути борг в строк до 01 жовтня 2009 року.

Посилаючись на те, що відповідачка ухилилася від повного та своєчасного виконання умов договору позики в частині повернення отриманих коштів, а тому ОСОБА_1 просив стягнути з останньої борг за договором позики в національній валюті України, а саме 182 560 грн., а також 3% річних від простроченої суми за весь період прострочення виконання зобов'язання (з 01 жовтня 2009 року по 04 вересня 2017 року) в розмірі 43 440 грн. та понесені судові витрати.

Заочним рішенням від 24 жовтня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. З ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 стягнуто борг за договором позики в загальному розмірі 225 996,23 грн. та 3 260 грн. судових витрат.

Ухвалою суду від 08 листопада 2018 року в задоволенні заяви ОСОБА_4 про поновлення строку на подачу заяви про перегляд заочного рішення відмовлено, а заяву про перегляд заочного рішення залишено без розгляду.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 13 грудня 2018 року ухвалу Вознесенського міськрайонного суду від 08 листопада 2018 року скасовано, а справу повернуто до місцевого суду для продовження розгляду.

Ухвалою суду від 15 січня 2019 року ОСОБА_4 поновлено строк на подачу заяви про перегляд заочного рішення, а заочне рішення від 24 жовтня 2017 року скасовано. Цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики призначено до розгляду в порядку спрощеного провадження.

21 січня 2019 року представник відповідачки ОСОБА_3 надав суду відзив на позовну заяву в якому позовні вимоги не визнав, вказуючи на те, що в 2007 році ОСОБА_4 дійсно позичила у ОСОБА_1 5 000 доларів США. Однак вказані кошти фактично були потрачені в інтересах самого ОСОБА_1, а саме на ремонт належної позивачу квартири №4 в житловому будинку №23 по вул. Троїцькій (раніше - Комінтерна) в м. Вознесенську, до якої відповідачка не має жодного відношення. 01 грудня 2008 року відповідачка під тиском змушена була написати позивачу боргову розписку про отримання в позику 7 000 доларів США (5 000 доларів США отриманих коштів + 2 000 доларів США в якості нарахованих процентів за користування позикою). Враховуючи вказані обставини та посилаючись на пропущення ОСОБА_1 позовної давності, про застосування наслідків якої подано окрему заяву, а тому представник відповідачки ОСОБА_3 просив відмовити в задоволенні позову.

20 лютого 2019 року представник позивача ОСОБА_2 надав суду клопотання про визнання поважними причин пропущення та поновлення строку позовної давності з метою захисту порушеного права позивача, вказуючи на те, що вказаний строк був пропущений ОСОБА_1 з поважних причин (внаслідок введення останнього відповідачкою в оману, яка, з метою навмисного затягування часу, постійно запевняла позикодавця про добровільне повернення боргу після покращення матеріального становища).

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали в повному обсязі, надали пояснення, аналогічні викладеним в позові.

В судовому засіданні, яке проводилося без особистої участі відповідачки ОСОБА_4, її представник ОСОБА_3 позовні вимоги не визнав, надав пояснення, аналогічні викладеним у відзиві на позов.

Суд вважав можливим провести розгляд справи без особистої участі відповідачки ОСОБА_4, оскільки матеріали справи містять достатньо інформації для вирішення спору.

Заслухавши пояснення позивача ОСОБА_1, його представника ОСОБА_2, представника відповідачки ОСОБА_3, дослідивши матеріали справи в межах заявлених вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до наступного. Судом встановлено, що 01 грудня 2008 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 уклали між собою договір позики, що підтверджується письмовою розпискою (а.с. 29).

Відповідно до договору позивач передав у власність ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 7 000 доларів США, а остання зобовязалася повернути борг в строк до 01 жовтня 2009 року.

Однак позичальник взяті на себе зобовязання не виконала, що підтверджується наявністю розписки в позикодавця, а також копією постанови Вознесенського ВП ГУНП України в Миколаївській області від 26 вересня 2016 року (а.с. 7).

Твердження однієї зі сторін про те, що ОСОБА_4 позичила у ОСОБА_1 лише 5 000 доларів США та витратила вказані кошти в інтересах самого позивача, а саме на ремонт належної позивачу квартири №4 в житловому будинку №23 по вул. Троїцькій (раніше - Комінтерна) в м. Вознесенську, до якої відповідачка не має жодного відношення, не підтверджені жодними доказами та спростовуються:

-розпискою ОСОБА_4 про отримання нею в позику 7 000 доларів США;

-копією постанови Вознесенського ВП ГУНП України в Миколаївській області від 26 вересня 2016 року, згідно якої в ході проведення досудового розслідування встановлено, що ОСОБА_4 отримала від ОСОБА_1 в борг кошти в розмірі 7 000 доларів США;

-довідкою КП «Вознесенське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 06 лютого 2019 року №56, згідно якої станом на 31 грудня 2012 року житловий будинок №23 по вул. Троїцькій в м. Вознесенську позивачу не належав.

Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають з підстав, передбачених законодавством, зокрема з договорів та інших правочинів.

З положень ст. 1046, ст. 1047 ЦК України вбачається, що за договором позики (який укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян) одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Положення ч.ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України передбачають обовязок позичальника повернути позикодавцеві позику (кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у тій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України в разі несвоєчасного повернення суми позики, позичальник не звільняється від виконання зобовязання та зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України, а саме суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Оскільки договором не встановлено інший порядок визначення грошового еквіваленту суми позики, а тому розмір боргу визначається відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України.

За таких обставин, з врахуванням положень ст.ст. 526, 530 ЦК України, ОСОБА_4 заборгувала ОСОБА_1 182 557,51 грн. за договором позики від 01 грудня 2008 року (7 000 доларів США (сума боргу) х 26,079643 грн. за 1 долар США (офіційний курс валют НБУ станом на 14 вересня 2017 року)), а також 3% річних від простроченої суми за весь період прострочення (з 01 жовтня 2009 року по 04 вересня 2017 року) в розмірі 43 438,72 грн. (182 557,51 грн. (сума боргу) х 3% (плата за користування коштами) / 365 (кількість днів в році) х 2 895 (кількість днів прострочення платежу)).

Проте,згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом, перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Зокрема, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання, перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

Перебіг позовної давності переривається: вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку; пред'явленням особою позову до одного із кількох боржників (ч.ч. 1, 2 ст. 264 ЦК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Судом встановлено, що строк виконання позичальником боргового зобовязання визначено в договорі позики до 01 жовтня 2009 року. Таким чином, саме з цієї дати розпочала спливати позовна давність, яка не переривалася, не зупинялася та спливла 01 жовтня 2012 року.

Лише 18 вересня 2017 року, тобто після спливу позовної давності, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення боргу за договором позики.

Згідно ч. 5 ст. 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Проте в судовому засіданні таких причин виявлено не було.

Зокрема, матеріали справи не містять, а стороною позивача не надано жодних доказів, що позивачем в межах строку позовної давності вчинялися будь-які дії, направлені на повернення боргу, доказів, що б підтвердили його твердження про пропущення позовної давності внаслідок введення його відповідачкою в оману щодо порядку та строків повернення позики. Навпаки, сам ОСОБА_1 в судовому засіданні вказав, що ще в 2009 році він мав інформацію, що відповідачка не має намір повертати отримані кошти.

Згідно вимог ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За встановленого, підстави для поновлення строку позовної давності відсутні.

Представником відповідачки в судовому засіданні подано заяву про застосування позовної давності, а тому в задоволенні позову слід відмовити на підставі ч. 4 ст. 267 ЦПК України (в звязку зі спливом позовної давності).

Відповідно до ст. 141 ЦПК України також не підлягають відшкодуванню понесені позивачем судові витрати.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 141, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 21 лютого 2019 року.

Суддя: О.В. Вуїв