Провадження № 4-с/761/27/2019
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2019 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Фролової І.В.,

при секретарі - Токач М.С.,

за участі:

скаржника - ОСОБА_1,

представника скаржника - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця Шевченківського районного відділу Державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Норки Євгенія Віталійовича, щодо винесення постанови про накладення арешту на усе майно та заборони його відчуження, у рамках виконавчого провадження № 47073953,

встановив:

10 вересня 2018 року до Шевченківського районного суду м. Києва звернувся ОСОБА_1 зі скаргою, у якій просив визнати протиправними дії державного виконавця Шевченківського районного відділу Державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Норки Євгенія Віталійовича щодо винесення постанови № 47073953 від 02 квітня 2015 року про накладення арешту на усе майно та заборони його відчуження, скасувати постанову державного виконавця Шевченківського районного відділу Державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Норки Євгенія Віталійовича № 47073953 від 02 квітня 2015 року про накладення арешту на усе майно та заборони його відчуження.

Подану скаргу обґрунтовує тим, що на виконанні у Шевченківському районному відділі Державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві перебуває виконавче провадження №47073953, відкрите на підставі виконавчого листа № 2610/24736/2012, виданого Шевченківським районним судом м. Києва 18 червня 2014 року, яким в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором №014/9408/82/ 73960 від 27 червня 2008 року, що станом на 14 червня 2012року складає 75 156,49 доларів США, що дорівнює за офіційним курсом НБУ станом на 14 червня 2012 року 600 688,25 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 32,4 кв.м. в тому числі житловою площею 17,1 кв.м., яка належить на праві власності ОСОБА_4 та ОСОБА_1 в рівних долях на підставі свідоцтва про право власності на житло від 25 грудня 1997року шляхом продажу її на прилюдних торгах за початковою ціною, яка встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності (незалежним експертом) на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. 02 квітня 2015 року державним виконавцем Шевченківського районного відділу Державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Норкою Є.В. у рамках вказаного виконавчого провадження накладено арешт на усе майно, належне ОСОБА_1 Такі дії державного виконавця заявник вважає неправомірними, оскільки рішення суду стосується звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру, яка належить у рівних частинах позичальнику та скаржнику, беручи до уваги той факт, що скаржник являється майновим поручителем, який відповідає за зобов'язаннями виключно переданою в іпотеку частиною квартири та не відповідає своїм іншим майном. За таких обставин, ОСОБА_1 звернувся із вказаною скаргою до суду.

Ухвалою суду від 12 жовтня 2018 року витребувано з Шевченківського районного відділу Державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві належним чином завірену копію матеріалів виконавчого провадження ВП №47073953, розпочатого на підставі виконавчого листа № 2610/24736/2012, виданого Шевченківським районним судом м. Києва від 18 червня 2014 року.

Ухвалою суду від 07 грудня 2018 року, на підставі ч.1 ст.148 ЦПК України, до Шевченківського районного ВДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві застосовано захід процесуального примусу у виді штрафу в сумі трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 5763 грн.

Скаржник у судовому засіданні подану скаргу підтримав та просив суд її задовольнити у повному обсязі.

Представник скаржника у судовому засіданні подану скаргу підтримав та просив суд її задовольнити у повному обсязі.

Стягувач ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та державний виконавець Шевченківського районного відділу Державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Норка Євгеній Віталійовичу у судове засідання не з'явилися, про час та місце слухання справи повідомлені належним чином.

Заслухавши пояснення скаржника та його представника, дослідивши матеріали скарги, суд прийшов до висновку, що подана скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 11 лютого 2013 року звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 32,4 кв.м. в тому числі житловою площею 17,1 кв.м., яка належить на праві власності ОСОБА_4 та ОСОБА_1 в рівних долях на підставі свідоцтва про право власності на житло від 25 грудня 1997року шляхом продажу її на прилюдних торгах за початковою ціною, яка встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності (незалежним експертом) на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 14 квітня 2014 року виключено з резолютивної частини рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 лютого 2013 року посилання на задоволення вимог відносно ОСОБА_6, рішення скасовано в частині стягнення судового збору з ОСОБА_6 та ОСОБА_1 У іншій частині рішення залишено без змін.

На підставі вказаного рішення суду 18 червня 2014 року Шевченківським районним судом м. Києва видано виконавчий лист № 2610/24736/2012, який пред'явлено до виконання до Шевченківського районного відділу Державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві.

Постановою державного виконавця Норки Є.В. від 02 квітня 2015 року відкрито виконавче провадження ВП №47073953 на підстав зазначеного виконавчого листа.

02 квітня 2015 року державним виконавцем Шевченківського районного відділу Державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Норкою Є.В., у рамках виконавчого провадження ВП №47073953, накладено арешт на усе майно, належне ОСОБА_1

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов'язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до п. 5) ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції чинній на момент вчинення виконавчої дії) державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

За умовами ч. 1 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції чинній і момент вчинення виконавчої дії) арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

При цьому, як вбачається з резолютивної частини судового рішення, яка зазначена у витконавчому листі, то судове рішення стосується безпосередньо звернення стягнення на предмет іпотеки, а тому до спірних правовідносин повинні застосуватися і положення Закону України «Про іпотеку.

Відповідно до ч. 1 ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції чинній на момент вчинення виконавчої дії) звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя.

Відповідно до ч. 8 ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції чинній на момент вчинення виконавчої дії) примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до абзацу 3 ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до абзацу 7 ст. 1 Закону України «Про іпотеку» майновий поручитель - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов'язання іншої особи- боржника.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При користуванні предметом іпотеки іпотекодавець повинен не припускати погіршення стану предмета іпотеки та зменшення його вартості понад норми його звичайної амортизації (зносу).

Відповідно до ч. 3 ст. 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя: зводити, знищувати або проводити капітальний ремонт будівлі (споруди), розташованої на земельній ділянці, що є предметом іпотеки, чи здійснювати істотні поліпшення цієї земельної ділянки; передавати предмет іпотеки у наступну іпотеку; відчужувати предмет іпотеки; передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про іпотеку» майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

З вищезазначених положень законодавства випливає, що державні/приватні виконавця мають право накладати арешт на майно боржника лише для забезпечення реального виконання судового рішення, а саме для того, щоб боржник за виконавчим листом не міг відчужити належне на праві власності майно та, як наслідок - ухилитися від виконання взятих на себе зобов'язань.

При цьому з аналізу положень Закону України «Про іпотеку» випливає, що звернення стягнення на предмет іпотеки відбувається на підставі відповідного судового рішення про звернення стягнення і виконавець при цьому має право задовольнити вимогу стягувача виключно у межах вартості предмету іпотеки, на яке відбувається стягнення. Крім того, згідно положень даного Закону, майновий поручитель відповідає за основним зобов'язанням позичальника виключно в межах вартості предмету іпотеки та не відповідає своїм іншим майном. Також, іпотекодавець (майновий поручитель) не має права без згоди іпотекодержателя розпоряджатися предметом іпотеки, тобто не має право відчужити відповідне майно.

Як вже було зазначено, судове рішення стосується звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 52,4 кв.м. в тому числі житловою площею 17,1 кв.м., яка належить на праві власності ОСОБА_4 та ОСОБА_1.

При цьому, як вбачається з судового рішення Скаржник передав в забезпечення виконання зобов'язань 1/2 квартири саме на підставі Договору іпотеки. Також, з судового рішення вбачається, що позичальником є ОСОБА_4, а тому ОСОБА_1 являється майновим поручителем та відповідає за зобов'язаннями позичальника лише у межах вартості предмету іпотеки.

Крім того, так як Квартира передана в іпотеку, то ні позичальник, ні скаржник не мають права розпоряджатися нею без згоди іпотекодержателя.

У відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

У практиці ЄСПЛ (наприклад, рішення ЄСПЛ у справах "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21 лютого 1986 року, "Щокін проти України" від 14 жовтня 2010 року, "Сєрков проти України" від 7 липня 2011 року, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23 листопада 2000 року, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22 січня 2009 року, "Трегубенко проти України" від 2 листопада 2004 року, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу - втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об'єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Поняття "суспільний інтерес" має широке значення (рішення від 23 листопада 2000 року в справі "Колишній король Греції та інші проти Греції").

Критерій "пропорційності" передбачає, що втручання у право власності має розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар". При цьому з питань оцінки "пропорційності" ЄСПЛ, як і з питань наявності "суспільного", "публічного" інтересу, визнає за державою досить широку "сферу розсуду", за винятком випадків, коли такий "розсуд" не ґрунтується на розумних підставах.

Таким чином, оскільки судове рішення стосується звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру, яка належить у рівних частинах позичальнику та скаржнику, беручи до уваги той факт, що скаржник являється майновим поручителем, який відповідає за зобов'язаннями виключно переданою в іпотеку частиною квартири та не відповідає своїм іншим майном, то державний виконавець не мав підстав накладати арешт на все належне ОСОБА_1 майно.

За умовами ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду, тому виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» 1950 року.

Європейський суд з прав людини у п. 43 рішення від 20 липня 2004 року по справі "Шмалько проти України" наголосив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов'язків. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Було б незрозуміло, якби стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і, водночас, не передбачала виконання судових рішень. Якщо тлумачити статтю 6 як таку, що стосується виключно доступу до судового органу та судового провадження, то це могло б призводити до ситуацій, що суперечать принципу верховенства права, який договірні держави зобов'язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду" (див. рішення у справі "Горнсбі проти Греції" від 19.03.97 р., Reports of Judgments and Decisions 1997-II, с. 510, п. 40).

Так, державний виконавець у судове засідання не з'явився, згідно ухвали суду про витребування матеріалів виконавчого провадження відповідні документи не надав, а матеріали поданої скарги свідчать про те, що державним виконавцем неправомірно накладено арешт на майно заявника.

Разом з тим, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про необхідність задоволення скарги у повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 19, 129-1 Конституції України, ст.1, 11, 54, 57 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 1, 9, 11, 33, 39 Закону України «Про іпотеку», ст. 12, 19, 81, 141, 258-260, 263-265, 447-451 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ухвалив:

Скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця Шевченківського районного відділу Державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Норки Євгенія Віталійовича, щодо винесення постанови про накладення арешту на усе майно та заборони його відчуження, у рамках виконавчого провадження № 47073953 - задовольнити у повному обсязі.

Визнати протиправними дії державного виконавця Шевченківського районного відділу Державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Норки Євгенія Віталійовича щодо винесення постанови № 47073953 від 02 квітня 2015 року про накладення арешту на усе майно та заборони його відчуження.

Скасувати постанову державного виконавця Шевченківського районного відділу Державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Норки Євгенія Віталійовича № 47073953 від 02 квітня 2015 року про накладення арешту на усе майно та заборони його відчуження.

Ухвалу може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції протягом п'ятнадцяти днів з дня проголошення ухвали. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повний текст ухвали суду не був вручений у день її проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду, якщо апеляційна скарга подана протягом п'ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя: