Провадження № 2/760/2898/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 грудня 2019 року Солом"янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого- судді- Шереметьєвої Л.А.

за участю секретаря- Гак Г.М.

представника позивача- ОСОБА_1

представника відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 ,третя особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Дудко Юлія Анатоліївна про визнання договору купівлі-продажу недійсним, суд

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом і просить:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 ;

- скасувати державну реєстрацію зазначеного договору, посвідченого 19 травня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дудко Ю.А., зареєстрованого в реєстрі за № 257.

Посилається в позові на те, що на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації Залізничної районної державної адміністрації м. Києва від 4 серпня 1993 року, та Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 9-ю Київською державною нотаріальною конторою, він набув у власність квартиру АДРЕСА_1 .

Право власності на квартиру зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Після смерті дружини в 2016 році до нього звернулася відповідачка з пропозицією допомагати в побуті та здійснювати догляд за ним до кінця життя в обмін на поліпшення її побутових умов шляхом укладення договору довічного утримання або складання заповіту на її ім`я.

Тобто, після смерті передати їй у власність все належне йому майно.

Враховуючи вік, стан здоров`я та самотність, він погодився на зазначені умови, а оскільки необхідно було привести у відповідність правовстановлюючі документи на квартиру, видав їй відповідні документи для їх оформлення.

Після його згоди на умови відповідачки, вона стала частіше провідувати його, купувала продукти харчування, ліки, допомагала по господарству.

На початку травня 2017 року відповідачка запропонувала йому замість договору довічного утримання укласти договір купівлі-продажу квартири,повідомивши при цьому, що всі раніше узгоджені ними домовленості залишаться без змін.

19 травня 2017 року був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Дудко Ю.А. та зареєстрований у реєстрі за № 257.

Оскільки обов`язковою умовою договору купівлі-продажу є його ціна, то згідно звіту про оцінку майна, виконаного 23 січня 2017 року ТОВ «Бюро «Ваш Експерт +», ринкова вартість квартири становила 900 300, 00 гр., що на момент укладення договору купівлі-продажу згідно курсу НБУ було еквівалентно 33 381,54 дол. США.

Вказана сума відповідачкою сплачена не була, оскільки цей договір приховував іншу угоду - договір довічного утримання.

Через деякий час відповідачка умовила його переїхати на постійне проживання в будинок АДРЕСА_3 , в якому до цього він проживав у літній період, а взимку повертався до квартири.

Вона, в свою чергу, разом з членами своєї сім`ї переїхала проживати до квартири АДРЕСА_1 .

З осені 2017 року відповідачка перестала виконувати їх домовленості, в зимовий період залишила його в будинку, в якому було відсутнє опалення та водопостачання, а вести перемови з приводу повернення квартири або виплати грошей відмовилась, перестала відповідати на телефонні дзвінки.

При укладенні договору він розрахункові рахунки в банківській установі з метою отримання коштів від проданої квартири не відкривав, в нотаріальній справі відсутні будь-які банківські документи, що підтверджують факт проведення розрахунку за відчужену квартиру, що суперечить вимогам ст.1087 ЦК України та постанові правління Національного банку України №210 від 06 червня 2013 року про встановлення граничної суми розрахунків готівкою.

Крім того, не надавалось жодних розписок щодо отримання коштів.

Вважає, що між ним і відповідачкою не було досягнуто істотних умов, необхідних для укладення договору купівлі-продажу квартири, а метою його укладення стало приховання досягнутої між ними домовленості договору довічного утримання.

Відповідачка, скориставшись його віком, станом здоров`я та його довірою, ввела його в оману, умовила укласти договір купівлі-продажу квартири замість договору довічного утримання та заволоділа його майном.

Виходячи з цього, просить задовольнити позов.

Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали.

Відповідача направила до суду відзив на позов, яким проти позову заперечувала.

Зазначає, що позивач є її дядьком.

Відповідно до п. 4 договору купівлі - продажу продаж квартири був вчинений за 900 300, 00 гр., що на день укладення договору згідно курсу НБУ еквівалентно 33 381, 54 дол. США, які були повністю сплачені нею позивачу, що ним було підтверджено при п підписанні договору.

Крім того, при підписанні договору вони підтвердили, що розуміють природу правочину, значення та умови цього договору та його правові наслідки; їх волевиявлення є вільним і відповідає їх внутрішній волі; договір укладений на вигідних для них умовах і не є результатом впливу тяжких обставин; правочин вчиняється з наміром створення відповідних правових наслідків ( не є фіктивним);цей правочин не приховує інший правочин ( не є удаваним); сторони не обмежені в праві укладати правочин, не визнані недієздатним повністю або частково, не страждають на захворювання, що перешкоджають усвідомленню ними суті цього Договору.

Договір містить підпис покупця та продавця, позивач не заперечує факту підписання ним договору.

Вважає також, що підтвердженням того, що позивач був ознайомлений зі всіма пунктами договору є те, що відповідно до п. 11 продавець зобов`язується знятися з реєстраційного обліку та звільнити квартиру до 1 червня 2017 року.

У травні 2017 року позивач звільнив квартиру та змінив місце реєстрації.

Крім того, зазначила, що договір був укладений більше 2 років тому, і в цей період часу позивач будь-яких вимог до неї щодо отримання грошових коштів при укладенні договору не пред`являв.

Зазначає, що будь-яких доказів удаваності правочину чи обману з її боку не було, як і умислу на це при укладені договору.

Виходячи з цього, просить відмовити в позові.

Третя особа в судове засідання не з`явилася, просить розглядати справу в її відсутності.

Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд не знаходить підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

В абзаці 5 пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Судом встановлено, що позивач на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації Залізничної районної державної адміністрації м. Києва від 4 серпня 1993 року, та Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 9-ю Київською державною нотаріальною конторою, був власником квартири АДРЕСА_1 .

/ а.с. 113; 116; 120 /

19 травня 2017 року між сторонами був укладений договір купівлі-продажу кварти, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дудко Ю.А. та зареєстрований в реєстрі за № 257.

Пунктом 14 договору сторони підтвердили, що однаково розуміють природу цього правочину, значення та умови цього договору та його правові наслідки; їх волевиявлення є вільним і відповідає їх внутрішній волі;договір укладений на вигідних для учасників правочину умовах і не є результатом впливу тяжких обставин;правочин вчиняється з наміром створення відповідних правових наслідків ( не є фіктивним);цей правочин не приховує інший правочин (не є удаваним); сторони не обмежені в праві укладати правочин, не визнані недієздатним повністю або частково, не страждають на захворювання, що перешкоджають усвідомленню ними суті цього Договору.

Відповідно до пункту 11 договору продавець зобов`язався знятися з реєстрації в квартирі осіб та звільнити квартиру до 1 червня 2017 року.

/ а.с. 105 - 106; 116 /

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч. 1,3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частинами 1, 3 та 5 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За змістом ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

В пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини.

На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

За змістом ч.1 ст.202, ч.3 ст. 203 ЦК України головним елементом правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків.

Таким чином, основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом при вирішенні спору, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору та з`ясування питання про те, чи не укладений цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Відповідно до ч.1, 3 ст.12, 76 - 78, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими та належними доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести:

-факт укладання правочину, що, на його думку, є удаваним;

-спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин;

-настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Тобто, за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини.

Позивач у судовому засіданні не заперечував, що між ним та відповідачкою дійсно укладався договір купівлі-продажу квартири, вони домовлялися про укладення саме цього договору, він знав та розумів, що підписує договір купівлі-продажу, зміст договору йому роз`яснювала і нотаріус при його підписанні.

Як вбачається зі змісту договору продаж квартири був вчинений за 900 300, 00 гр.

При укладенні договору був наявний Висновок про вартість майна, виконаний ТОВ «Бюро «ВАШ ЕКСПЕРТ +» від 23 січня 2017 року, згідно до якого ринкова вартість квартири складала 900 300, 00 гр.

В пункті 4 Договору купівлі-продажу зазначено, що сторони погодили ціну квартири в даному розмірі, продавець, тобто ОСОБА_3 , підтвердив факт повного розрахунку з ним за продану квартиру, які були повністю сплачені йому ще до підписання та нотаріального посвідчення договору.

/ а.с. 104 - 153 /

Відповідно до ч.3 ст.1087 ЦК Ураїни граничні суми розрахунків у готівковій формі для фізичних, юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців відповідно до цієї статті встановлюються Національним банком України.

В пункті 2 ч.7 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного банку України № 148 від 29 грудня 2017 року фізичні особи мають право здійснювати розрахунки готівкою між собою за договорами купівлі-продажу, які підлягають нотаріальному посвідченню, у розмірі до 50 000 (п`ятдесяти тисяч) гривень включно.

Суд враховує, що Закон України «Про нотаріат» та Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року, який регулює роботу нотаріусів України, не містять положень, які б зобов`язували б нотаріусів при посвідченні договорів купівлі-продажу нерухомого майна витребовувати у сторін договору документи, підтверджуючі безготівковість розрахунку.

За недотримання норм щодо граничних сум розрахунків передбачена відповідальність за ст. 163-15 КпАП, згідно з якою порушення порядку проведення готівкових розрахунків за товари (послуги), у тому числі перевищення граничних сум розрахунків готівкою тягне за собою накладення штрафу, що не є предметом спору у даній справі і відноситься до компетенції інших державних служб.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існував.

За змістом ч.1 ст.229 ЦК України істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

З точки зору ст.230 ЦК України під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення.

Тобто, при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин.

Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману.

Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Звертаючись до суду за визнанням договору недійсним одночасно з двох підстав, представник позивача вимоги останнього в судовому засіданні підтримав у пред`явленому вигляді.

При цьому обманом вважає недосягнення істотних умов договору купівлі-продажу з метою приховання досягнутої домовленості щодо договору довічного утримання.

Визнаючи укладення саме договору купівлі-продажу, позивач у судовому засіданні зазначив, що обговорював з відповідачкою укладення саме такого договору, підтвердив свою обізнаність про те, що він підписує, а також роз`яснення нотаріуса про характер підписаного ним документа.

Ні позивач, ні його представник у судовому засіданні не заперечували, що позивачем був підписаний договір купівлі-продажу і питання про інший договір при його підписанні на розглядалося і про будь-які інші домовленості з відповідачкою позивач нотаріуса до відома не ставив.

Будь-яких доказів, які б свідчили про обман з боку відповідачки позивач та його представник суду не надали.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про обставини укладення договору отримали інформацію від самого позивача.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ч.ч.1,2 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з ч.1 ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Будь-яких доказів, які б відповідали вказаним принципам доказування, обману з боку відповідачки при укладенні договору, так і наміру приховати інший правочин, представник позивача суду не надав, як і не спростував доводів представника відповідачки в судовому засіданні.

Та обставина, що позивач є інвалідом 2 групи, не може свідчити про те, що оскаржуваний договір ним був укладений під впливом обману або з метою приховати інший правочин.

Крім того, посилаючись на дані обставини, ними недійсність укладеного договору не доводить і як на підставу його недійсності з цих підстав не посилається.

З урахуванням викладеного вище суд також вважає, що отримана судом інформація за клопотанням представника позивача від органів податкової служби про майновий стан відповідачки не може бути підставою для визнання договору недійсним та висновків про непроведення розрахунків за умовами договору.

Виходячи з цих обставин, підстави для задоволення вимог позивача відсутні.

Керуючись ст.ст. 3, 6, 15, 16, 202, 203, 215, 216, ч.1 ст.229, ч.1 ст.230, 235, 655, ч.3 ст.1087 ЦК Украни, ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76 - 82, 141, 259, 263 - 265, 268, 273 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу недійсним відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 14 січня 2020 року.

Суддя Л.А.Шереметьєва