Постанова

Іменем України

21 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 530/1914/15-ц

провадження № 61-21897 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Сімоненко В. М., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «ДОВІРА-ПЛЮС»,

третя особа - реєстраційна служба Зіньківського районного управління юстиції Полтавської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «ДОВІРА-ПЛЮС» на постанову апеляційного суду Полтавської області

від 26 лютого 2018 року у складі колегії суддів: Кривчун Т. О.,

Бондаревської С. М., Кузнєцової О. Ю.,

ВСТАНОВИВ :

У грудні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «ДОВІРА-ПЛЮС» (далі - ТОВ «ДОВІРА-ПЛЮС»), третя особа - реєстраційна служба Зіньківського районного управління юстиції Полтавської області, в якому просила визнати недійсними додаткові угоди до договорів оренди землі від 16 лютого 2005 року, зареєстровані Зіньківським районним відділом Полтавської регіональної філії ДП «Центр ДЗК» 10 червня 2005 року, укладені 17 червня 2014 року між ОСОБА_7 та ТОВ «ДОВІРА-ПЛЮС», на підставі яких речове право - право оренди земельної ділянки -зареєстроване за ТОВ «Довіра-Плюс» 09 липня 2014 року.

Позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла мати позивача - ОСОБА_7 Після її смерті спадщину за заповітом прийняла ОСОБА_4, в тому числі і земельні ділянки площею 2,9907 га та площею 2,9902 га, розташовані на території Лютенсько-Будищанської сільської ради Зіньківського району Полтавської області і на даний час позивач є їх власником.

За життя, 16 лютого 2005 року ОСОБА_7 уклала з ТОВ «ДОВІРА-ПЛЮС», договори оренди землі строком на 10 років кожен, щодо оренди вказаних земельних ділянок.

Відповідно до пункту 40 договорів оренди перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи, а також реорганізація юридичної особи-орендаря є підставою для зміни умов, або розірвання договору.

На даний час позивач має намір самостійно обробляти успадковані земельні ділянки, які перебувають у користуванні ТОВ «Довіра-плюс», та наголошує, що строк дії договорів закінчився 10 червня 2015 року і після їх припинення земельні ділянки підлягають поверненню відповідно до пункту 21 договорів оренди землі.

Разом з тим, з'ясувалося, що 09 липня 2014 року відповідач зареєстрував у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно інше речове право - право користування земельними ділянками на умовах оренди, а саме додаткові угоди до договорів оренди від 17 червня 2014 року, якими внесено зміни до істотних умов договорів оренди від 16 лютого 2005 року, а саме збільшено строк дії договорів оренди з десяти до 25-ти років, змінено пункт 40 договору, відповідно до якого перехід права власності до іншої особи та реорганізація юридичної особи-орендаря не є підставою для розірвання договору оренди землі та закріплено переважне право відповідача на викуп у разі продажу земельної ділянки.

Позивач вказує на те, що ОСОБА_7 важко хворіла, потребувала постійної сторонньої допомоги і фізично не могла підписати будь-який документ в тому числі і додаткові угоди. Вкеазані додаткові угоди підписані не ОСОБА_7, а зміни до договорів оренди землі є несправедливими та неприйнятними для позивача, як власника земельних ділянок, що є підставою для визнання їх недійсними.

Рішенням Зіньківського районного суду Полтавської області від 21 грудня 2017 року в у складі судді Дем'янченка С. М. у задоволенні позову відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовані тим, що наявні в матеріалах справи два висновки експертизи проведені в одній і тій же експертній установі, суперечать один одному, клопотань про призначення повторної судової почеркознавчої експертизи позивачем та її представником під час розгляду справи не заявлялось, тобто стороною позивача не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, а тому відсутні правові підстави для визнання оспорюваних правочинів недійсними.

Постановою апеляційного суду Полтавської області від 26 лютого 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено. Рішення суду першої інстанції скасовано з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Визнано недійсними додаткові угоди до договорів оренди землі від 16 лютого 2005 року, зареєстровані Зіньківським районним відділом Полтавської регіональної філії ДП «Центр ДЗК» 10 червня 2005 року, укладені 17 червня 2014 року між ОСОБА_7 та ТОВ «ДОВІРА-ПЛЮС», на підставі яких інше речове право - право оренди земельної ділянки зареєстроване за ТОВ «Довіра-Плюс» 09 липня 2014 року за №6277497 та №6277977.

Стягнуто з ТОВ «ДОВІРА-ПЛЮС» на користь ОСОБА_4 1947,20 грн судового збору та 8472,60 грн судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що матеріалами справи, зокрема, висновком №928 судової почеркознавчої експертизи від 26 січня 2017 року, встановлено, що спірні додаткові угоди від 17 червня 2014 року до договору оренди землі від 16 лютого 2005 року, зареєстрованого у Зіньківському районному відділ Полтавської регіональної філії ДП «Центр ДЗК» від 10 червня 2005 року та від 17 червня 2014 року до договору оренди землі від 16 лютого 2005 року, зареєстрованого у Зіньківському районному відділ Полтавської регіональної філії ДП «Центр ДЗК» від 10 червня 2005 року не підписувалися ОСОБА_7, тобто дані правочини були вчинені за відсутності волевиявлення орендодавця, у зв'язку з чим є недійсними.

У касаційній скарзі, ТОВ «ДОВІРА-ПЛЮС», не погоджуючись з рішенням апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалене ним рішення із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що наведені позивачем підстави звернення з позовом з огляду на недодержання письмової форми правочину ґрунтуються на неправильному застосуванні статті 207 ЦК України, що не було враховано апеляційним судом при вирішенні спору.

Вирішуючи спір про визнання договорів недійсними, апеляційний суд не з'ясував в конкретному випадку момент укладення договору,не здійснив розмежування понять неукладеного, дійсного, недійсного (оспорюваного чи нікчемного) договору, не врахував те, що недійсним може бути визнаний лише укладений договір, а недодержання сторонами вимог щодо форми правочину чи порядку його укладення не може бути підставою для оспорювання такого правочину в судовому порядку, оскільки в силу закону такий правочин вважатиметься або неукладеним, або нікчемним.

У зв'язку із зазначеним, суд апеляційної інстанції помилково задовольнив позов про визнання договорів недійсними.

Крім того, під час вирішення спору апеляційним судом, як доказ було використано висновок № 928 судової почеркознавчої експертизи від 26 січня 2017 року та відповідно відхилено як доказ висновок № 560/561 судової почеркознавчої та судово-технічної експертизи від 25 вересня 2017 року, у якому зазначено, що встановити, чи виконані вищевказані підписи

ОСОБА_7, чи іншою особою, у межах наявного порівняльного матеріалу не представляється можливим.

Заявник посилається на те, що під час проведення вказаних експертиз досліджувались ідентичні матеріали, що були надані експерту,як першої так і додаткової почеркознавчої експертизи, але висновки експерта відрізняються.

Висновки апеляційного суду на відмінність експертиз запредметністю та об'єктами є необґрунтованими, оскільки експертизи проводились з дослідженням ідентичного предмету та об'єкту.

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_4 не погодилась з доводами відповідача та просила залишити без змін постанову апеляційного суду, посилаючись на її законність і обґрунтованість.

Інші учасники справи не скористалися правом на подання відзиву на касаційну скаргу, письмових заперечень щодо її змісту і вимог суду не направили.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Установлено, що додатковими угодами від 17 червня 2014 року до договорів оренди землі від 16 лютого 2005 року, зареєстрованих у Зіньківському районному відділ Полтавської регіональної філії ДП «Центр ДЗК» 10 червня 2005 року було внесено зміни до істотних умов договорів оренди землі від 16.02.2005 року, зокрема, щодо строку дії договорів та орендної плати.

Відповідно до висновку №928 судової почеркознавчої експертизи від 26 січня 2017 року, складеного Полтавським відділенням Харківського НДІСЕ ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса, за результатом проведення призначеної ухвалою Зіньківського районного суду Полтавської області від 06 вересня 2016 року експертизи встановлено, що підписи від імені ОСОБА_7 у графі «Орендодавець: ___ ОСОБА_7» додаткових угод від 17 червня 2014 року до договорів оренди землі від 16 лютого 2005 року (зареєстрованих Зіньківським районним відділом Полтавської регіональної філії ДП «Центр ДЗК» 10 червня 2005 року), на підставі яких 09 липня 2014 року зареєстровано право оренди за ТОВ «Довіра-плюс», виконані не ОСОБА_7, а іншою особою.

Відповідно до статті 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до частини другої, частини третьої статті 203 ЦК Україниособа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами (частина друга статті 207 ЦК України).

Частиною першою статті 215 ЦК Українивизначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Статтею 208 ЦК Українивстановлено, що правочини між фізичною та юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі.

Частиною першою статті 216 ЦК Українивстановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Апеляційний суд, під час розгляду справи встановив, що оспорювані додаткові угоди, укладені від імені орендодавця - ОСОБА_7, підписані не нею, а іншою особою, отже були укладені без волевиявлення ОСОБА_7, у зв'язку з чим суд дійшов правильного висновку про недійсність зазначених договорів на підставі частини третьої статті 203 та частини першої статті 215 ЦК України.

Доводи касаційної скарги про неправильність застосування апеляційним судом норм матеріального права спростовуються встановленими судом обставинами та змістом наведених вище норм, які до цих конкретних правовідносин застосовано правильно.

Посилання у касаційній скарзі на висновок №560/561 судової почеркознавчої та судово-технічної експертизи документів від 25 вересня 2017 року, у якому зазначено, що встановити, чи виконані вищевказані підписи ОСОБА_7, чи іншою особою, у межах наявного порівняльного матеріалу не представляється можливим, а також посилання на те, що у вказаному висновку досліджувались ідентичний предмет та об'єкт, як і у висновку №928 судової почеркознавчої експертизи від 26 січня 2017 року, є безпідставними та спростовуються змістом вказаних висновків.

Так, предметом дослідження судової почеркознавчої експертизи, за результатами якої складено експертний висновок № 928 від 26 січня 2017 року, були підписи в рядку орендодавець додаткових угод до договорів оренди, про визнання недійсними яких в даному випадку заявлено позов.

Висновок №560/561 судової почеркознавчої та судово-технічної експертизи від 25 вересня 2017 року складено за результатами дослідження підписів в рядку орендодавець у договорах оренди, дійсність яких в контексті даної справи під сумнів не ставилася. Вказаним висновком не надавалась жодна оцінка оспорюваним у цій справі правочинам (додатковим угодам), а вирішувані експертом питання стосувались договорів оренди землі від 16 лютого 2005 року.

Наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

Враховуючи межі перегляду справи в касаційній інстанції, колегія суддів вважає, що доводи, викладені у касаційній скарзі, не отримали підтвердження під час касаційного провадження, не спростовують висновків суду апеляційної інстанції про наявність правових підстав для задоволення позову, та фактично зводяться до переоцінки доказів і встановлених судом обставин, що в силу положень статті 400 ЦПКУкраїни, знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, у зв'язку з чим підстав для задоволення касаційної скарги немає.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «ДОВІРА-ПЛЮС» залишити без задоволення.

Постанову апеляційного суду Полтавської області від 26 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В. М. Сімоненко

І. М. Фаловська