Єдиний унікальний номер 227/3398/16-ц Номер провадження 22-ц/804/1699/19

Доповідач Санікова О. С.

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 липня 2019 року Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Санікової О.С.

суддів: Космачевської Т. В., Мальованого Ю.М.

за участю секретаря Ротар Я.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщені суду в місті Бахмуті цивільну справу № 227/3398/16-ц

за позовом Публічного акціонерного товариства «МЕГАБАНК» до ОСОБА_1 про розірвання кредитного договору та стягнення заборгованості за кредитним договором,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Кравець Дмитро Миколайович, на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 31 жовтня 2016 року,

(суддя Корнєєва В. В., рішення ухвалено у м. Добропілля, повний текст судового рішення складено 31 жовтня 2016 року),

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2016 року Публічне акціонерне товариство «МЕГАБАНК» звернулося до суду із зазначеною позовною заявою, посилаючись на те, що відповідно до укладеного між ПАТ «МЕГАБАНК» та ОСОБА_1 кредитного договору № 07-04П/2013-А (з ануїтетними платежами) від 16.05.2013 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 50 000,00 грн. на споживчі цілі зі сплатою процентів у розмірі 15% річних, строком до 15.05.2016 року.

Відповідач належним чином не виконував зобов`язання за кредитним договором, внаслідок чого утворилась заборгованість станом на 01.06.2016 року в сумі 45 283,96 грн., яка складається з: залишку кредиту 39 208,99 грн., залишку нарахованих та несплачених відсотків за період з 01.03.2014 р. по 31.05.2016 р. 2 074, 97 грн.; залишку нарахованої та несплаченої комісії 4 000,00 грн.

У позовній заяві позивач просив розірвати кредитний договір № 07-04П/2013-А (з ануїтетними платежами) від 16.05.2013 року, укладений між ПАТ «МЕГАБАНК» та ОСОБА_1 ; стягнути з відповідача заборгованість за зазначеним договором та судові витрати.

Заочним рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 31 жовтня 2016 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «МЕГАБАНК» задоволені.

Ухвалою Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 18 квітня 2019 року поновлено строк ОСОБА_1 на звернення до суду з заявою про перегляд заочного рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 31 жовтня 2016 року, в задоволені заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 31 жовтня 2016 року відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Кравець Д. М., просить заочне рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 31 жовтня 2016 року скасувати; застосувати строк позовної давності у справі; постановити нове рішення, яким в задоволені позовних вимог відмовити повністю.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт посилається на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими.

Зокрема, відповідач зазначає, що суд першої інстанції безпідставно задовольнив позовні вимоги та не врахував відсутність в матеріалах справи договору про відкриття банківського рахунку, відповідно до якого визначаються умови відкриття, ведення та закриття банківського рахунку, на який зарахована сума наданого ОСОБА_1 кредиту; відсутність документів, що підтверджують отримання ОСОБА_1 грошових коштів від позивача; не врахував, що нарахування процентів позивач здійснив після пред`явлення вимоги № 437 від 21.05.2014 року, тобто в порушення ст. 611, 1050 ЦК України та у супереч практики Верховного Суду у справах № 564/2199/15-ц, 761/13715/13-ц.

Крім того, суд безпідставно стягнув комісію, всупереч абз. 2 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, а також практики Верховного Суду України у справі № 6-1746цс16, практики Верховного Суду у справі № 695/3474/17.

Також вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності щодо стягнення заборгованості за кредитним договором за травень, червень та липень 2013 року та заявляє про застосування строку позовної давності у справі.

У судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Представник ПАТ «МЕГАБАНК» у судове засідання не з`явився; про час та місце розгляду справи повідомлений повісткою, яка згідно повідомлення Укрпошти, вручена ПАТ «МЕГАБАНК» 05.07.2019 року.

Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Судом першої інстанції встановлено, що 16 травня 2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ «МЕГАБАНК» укладений кредитний договір № 07-04П/2013-А (з ануїтетними платежами) від 16.05.2013 року, відповідно до умов якого кредитодавець зобов`язався надати позичальнику грошові кошти у розмірі 50000,00 грн., а позичальник зобов`язався на умовах, передбачених договором, повернути кредит, сплатити проценти у розмірі 15,00 % річних за користування кредитом, комісійні винагороди та виконати всі інші зобов`язання згідно з договором (п. 1.1 кредитного договору). Кредит надається на строк з 16 травня 2013 року до 15 травня 2016 року включно (п. 1.2 кредитного договору), на споживчі цілі (п. 1.3 кредитного договору) у безготівковій формі (п. 1.4 кредитного договору). Повернення кредиту та сплата процентів за користування ним здійснюється щомісячними ануїтетними платежами передбаченими договором (п. 1.5 кредитного договору).

Відповідно до п. 1.6 кредитного договору зарахування суми наданого кредиту здійснюється кредитодавцем на поточний рахунок позичальника № НОМЕР_1 в ПАТ «МЕГАБАНК», умови відкриття, ведення та закриття якого визначаються у договорі про відкриття банківського рахунку.

Відповідно до п. 1.8 кредитного договору тип процентної ставки за цим договором - фіксована процентна ставка.

Відповідно до п. 2.1 кредитного договору наданий кредит не забезпечується - бланковий кредит.

Згідно п. 2.2 кредитного договору зобов`язання позичальника щодо повернення кредиту, сплати процентів за користування ним, комісійних винагород, штрафу та пені у разі прострочення платежів забезпечується всім належним позичальнику майном та коштами, на які може бути звернено стягнення в порядку, встановленому законодавством України.

Згідно п. 4.1 кредитного договору нарахування процентів за користування кредитом проводиться з 1-го по останній календарний день звітного місяця, виходячи з фактичних залишків заборгованості за позичковим рахунком, фактичної кількості днів у місяці, 360 днів у році та процентної ставки, передбаченої договором. При цьому день видачі та день повернення кредиту вважаються одним днем (метод визначення днів для нарахування процентів «факт/360»).

Відповідно до п. 4.2 кредитного договору погашення кредитної заборгованості та сплату процентів за договором позичальник здійснює ануїтетними платежами. Сплата ануїтетних платежів здійснюється позичальником щомісяця не пізніше останнього робочого дня звітного місяця.

Згідно п. 4.3 кредитного договору за обслуговування кредитної заборгованості позичальник сплачує комісійну винагороду в розмірі 2,00 % від суми кредиту. Комісійна винагорода сплачується щомісячно не пізніше останнього робочого дня звітного місяця.

Відповідно до п. 4.6 кредитного договору за користування кредитом понад строку, вказаного у пункті 1.2 договору, а також у випадках, передбачених п. 4.12 договору, кредитодавець нараховує, а позичальник сплачує проценти в розмірі 0,1 процента річних.

Відповідно до п. 4.12 кредитного договору у разі порушення строків сплати ануїтетних платежів та комісійної винагороди понад 90 календарних днів, кредитодавець обліковує заборгованість за кредитом в повному обсязі на відповідному рахунку простроченої заборгованості. При цьому правовідносини сторін за цим договором не втрачають своєї чинності та діють протягом строку дії договору. З цього моменту кредитодавець припиняє нарахування щомісячної комісійної винагороди, процентна ставка за кредитом встановлюється в розмірі, встановленому в п. 4.6 цього договору, а за невиконання прийнятих на себе зобов`язань щодо сплати ануїтетних платежів та комісійних винагород позичальник сплачує штраф у розмірі, передбаченому п. 7.3 цього договору.

Відповідно до п. 5.3 кредитного договору позичальник надає право та доручає кредитодавцеві не пізніше першого робочого місяця, наступного за звітним, здійснювати списання у відповідній валюті з будь-яких своїх рахунків, відкритих у кредитодавця, суми грошових зобов`язань за цим договором на відповідну дату, а також відповідні суми пені та штрафу згідно з умовами договору.

Відповідно до п. 6.1 кредитного договору сторони звільняються від відповідальності за часткове або повне невиконання будь-якого з положень (за винятком грошових зобов`язань) договору, якщо це невиконання стало наслідком причин, що знаходяться поза сферою контролю сторін. Такі причини включають: стихійне лихо, екстремальні погодні умови, пожежі, війни, страйки, військові дії, громадське безладдя і таке інше, але не обмежуються ними.

Згідно п. 6.2 кредитного договору період звільнення від відповідальності починається з моменту настання форс-мажору і закінчується чи закінчився б якщо не виконуюча сторона вжила б заходів, які вона справді могла вжити для виходу з форс-мажору. Форс-мажор автоматично продовжує строк виконання зобов`язань за договором на весь період його дії та ліквідації наслідків. Про настання форс-мажорних обставин сторони мають інформувати одна одну невідкладно. Якщо ці обставини триватимуть більше ніж 6 місяців, то кожна із сторін матиме право відмовитися від подальшого виконання зобов`язань за договором.

Відповідно до п. 7.1 кредитного договору за несвоєчасне погашення ануїтетних платежів позичальник сплачує кредитодавцеві пеню у розмірі потрійної облікової ставки Національного банку України за кожний день прострочення платежу від несвоєчасно сплаченої суми.

Відповідно до п. 7.2 кредитного договору позичальник сплачує кредитодавцеві штраф у наступних випадках: за невиконання прийнятих на себе зобов`язань щодо сплати ануїтетних платежів та комісійної винагороди - у розмірі 10 процентів від несвоєчасно сплаченої суми; за невиконання п. 3.2.1 договору - у розмірі 45 процентів від суми кредиту; за використання кредиту не за цільовим призначенням - у розмірі 25 процентів від суми кредиту, що використано не за цільовим призначенням; за невиконання будь-якого з прийнятих на себе обов`язків згідно з пунктами 3.2.4 - 3.2.11 договору - у розмірі 10 процентів від суми отриманого кредиту.

Згідно до п. 7.3 кредитного договору у разі порушення строків сплати ануїтетних платежів та комісійної винагороди понад 90 календарних днів. Позичальник сплачує кредитодавцеві штраф у розмірі 45 процентів від суми кредиту.

Як вказує позивач, відповідач належним чином свої зобов`язання за договором не виконував, кредит в порядку та сумах, зазначених вище, не погашав, у зв`язку із чим станом на 01.06.2016 року, відповідно до наданого позивачем розрахунку у відповідача виникла заборгованість у розмірі 45 283,96 грн., яка складається з: 39 208,99 грн. - залишок кредиту; 2 074,97 грн. - залишок нарахованих та несплачених відсотків; 4 000,00 грн. - залишок нарахованої та несплаченої комісії.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника відповідача адвоката Кравець Д. М., перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ «МЕГАБАНК» суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позовних вимог.

Проте повністю погодитися з таким висновком неможливо.

За правилами статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як вбачається з матеріалів справи укладений між ПАТ «МЕГАБАНК» та ОСОБА_1 16 травня 2013 року кредитний договір № 07-04П/2013-А (з ануїтетними платежами) підписаний представником банку як кредитодавцем та ОСОБА_1 як позичальником. Пунктом 1.4 договору передбачено, що кредит надається в безготівковій формі, а відповідно до п. 8.1. договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання сторонами прийнятих на себе зобов`язань за ним. З доданої до позовної заяви виписки з особового рахунку з 16.05.2013 року по 31.05.2016 року вбачається часткове погашення заборгованості за кредитним договором. Крім того, в позовній заяві (копії) ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя, яка додана до клопотання про зупинення розгляду даної справи, зазначено, що «16.05.2013 року (в період шлюбу, в інтересах сім`ї) між Публічним акціонерним товариством «МЕГАБАНК» та Позивачем (Позичальником) був укладений кредитний договір №07-04П/2013-А. Станом на 01.06.2016 року сума заборгованості становить 45 283,96 згідно розрахунку заборгованості, Заборгованість не погашена та існує на даний час».

Виходячи з викладеного, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про недоведеність позовних вимог, а саме того, що відповідач отримав кошти, а банк надав ці кошти, у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують отримання грошових коштів, є безпідставними.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

У відповідності зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив,якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Відповідно до ст. 559 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Отже, після настання терміну внесення чергового платежу за договором і після спливу строку кредитування зобов`язання простроченого боржника за договором не припиняється.

Звертаючись до суду з позовом ПАТ «МЕГАБАНК» надано розрахунок заборгованості, з якого вбачається, що залишок несплаченого кредиту складає 39 208,99 грн. з 01.03.2014 року по 31.05.2016 року.

Отже трирічний строк позовної давності для стягнення цієї суми заборгованості не сплив.

У постанові Верховного Суду від 14.02.2018 року по справі №564/2199/15-ц, на яку посилається апелянт в апеляційній скарзі, відсутній висновок про те, що «згідно ст. 611 ЦК України після того, як кредитор направив боржнику вимогу про дострокове погашення кредиту, він змінив термін повернення кредиту, які були передбачені кредитним договором. Водночас сам кредитний договір припинив свою дію з дати направлення вимоги про дострокове погашення кредиту. Оскільки кредитний договір припинив свою дію, то у кредитора відсутні підстави для стягнення після дати направлення вимоги про дострокове повернення кредиту». У зазначеній постанові йде мова про втрату можливості нарахування та стягнення з відповідача відсотків за кредитним договором, який після направлення відповідачу письмового повідомлення з вимогою про дострокове погашення всієї заборгованості припинив свою дію.

Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий на 36 місяців до 15.05.2016 року.

Відтак, у межах строку кредитування до 15.05.2016 року відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами не пізніше останнього робочого дня звітного місяця.

З матеріалів справи також вбачається, що ПАТ «МЕГАБАНК» 21.05.2014 року направив відповідачу вимогу №437 про необхідність виконання умов кредитного договору, а саме сплату простроченої заборгованості за кредитом, процентами, комісійної винагороди за обслуговування кредитної заборгованості, пені та штрафу, яку відповідач отримав 03.06.2014 року.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12-ц, на яку посилається апелянт в апеляційній скарзі, вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Оскільки у зазначеній вимозі банк не вимагав дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, відповідач мав обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, починаючи з 15 травня 2016 року, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування. З цієї ж дати, а не з дати отримання вимоги банку, на що помилково посилається відповідач в апеляційній скарзі, банк не мав право нараховувати проценти.

З доданого до позовної заяви розрахунку вбачається, що за період з 01.03.2014 року по 30.06.2014 року включно проценти нараховано в сумі 1998.55 грн., за період з 01.07.2014 року по 31.05.2016 року в сумі 76.42 грн., а всього 2 074.97 грн., які суд першої інстанції правильно стягнув з відповідача. Після закінчення строку кредитування відсотки позивачем не нараховувались. Тому в цій частині доводи апеляційної скарги є безпідставними.

Щодо стягнення з відповідача комісії в сумі 4000 грн. апеляційний суд зазначає наступне.

Згідно п. 4.3. кредитного договору за обслуговування кредитної заборгованості позичальник сплачує комісійну винагороду в розмірі 2% від суми кредиту. Комісійна винагорода сплачується щомісячно не пізніше останнього робочого дня звітного місяця.

Проте, відповідно до положень абзацу 2 ч.4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі №6-1746цс16.

З матеріалів справи, а саме розрахунку сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки (додаток №1 до кредитного договору №07-04П/2013-А) комісійна винагорода віднесена до супутніх витрат позичальника. Встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, позивач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються відповідачу. При цьому позивач нарахував комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме компенсацію сукупних послуг банку за рахунок відповідача, що є незаконним.

Тому рішення суду першої інстанції в частині стягнення комісії в розмірі 4000 грн. підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволення позовних вимог ПАТ «МЕГАБАНК» у стягненні комісії.

В іншій частині рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для його скасування в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту та процентами. Посилання апелянта на пропуск строку позовної давності для стягнення заборгованості за травень, червень та липень 2013 року також є безпідставним, оскільки, як вбачається з позовної заяви і розрахунку заборгованості позовні вимоги пред`явлені про стягнення заборгованості, починаючи з лютого 2014 року, тобто в межах позовної давності.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З матеріалів справи вбачається, що при зверненні до суду з позовом ПАТ «МЕГАБАНК» сплачений судовий збір в сумі 1378.00 грн., при подачі апеляційної скарги ОСОБА_1 сплачений судовий збір в сумі 2067.00 грн.

Виходячи із зазначеної норми процесуального законодавства та розміру задоволених позовних вимог з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 1256.32 грн., а з позивача на користь відповідача 200.29 грн.

Відповідно до ч.10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні.

Виходячи із зазначеної норми апеляційний суд вважає за можливе стягнути з ОСОБА_1 , на якого покладено більшу суму судового збору, на користь ПАТ «МЕГАБАНК» судовий збір в сумі 1056.03 грн. (1256.32 грн.-200.29грн.), у зв`язку з чим судовий збір з ПАТ «МЕГАБАНК» на користь ОСОБА_1 не підлягає стягненню.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Кравець Дмитро Миколайович, задовольнити частково.

Заочне рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 31 жовтня 2016 року в частині стягнення комісії скасувати; в частині стягнення загальної суми заборгованості та судових витрат змінити.

У задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «МЕГАБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення комісії в розмірі 4000 грн. відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «МЕГАБАНК» заборгованість за кредитним договором в загальній сумі 41 283. 96 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «МЕГАБАНК» судовий збір в сумі 1056.03 грн.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повний текст постанови складений 12 липня 2019 року.

Суддя-доповідач О. С. Санікова