Справа № 464/2022/18 Головуючий у 1 інстанції: Чорна С.З.
Провадження № 22-ц/811/151/19 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2019 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.,

з участю: представника Міністерства оборони України

- Поповича Ю.І., представника ДП «Львівський

військовий лісокомбінат» - Казимира С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 27 листопада 2018 року, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Міністерства оборони України в особі державного секретаря Міністерства оборони України, Державного підприємства «Львівський військовий лісокомбінат» про скасування наказу державного секретаря Міністерства оборони України від 18.09.2017 року № 33 ДП; поновлення на роботі на посаді директора Державного підприємства «Львівський військовий лісокомбінат» та стягнення 82 000.00 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обгрунтування позову покликався на те, що 18.09.2017 року наказом державного секретаря Міністерства оборони України № 33 ДП був звільнений з посади директора ДП «Львівського військового лісокомбінату». Вважає наказ незаконним, таким, що підлягає скасуванню з тих підстав, що був звільнений у період тимчасової непрацездатності, так як з 23.08.2017 року до 20.09.2017 року перебував на лікарняному. Крім того, наказом № 5ДС від 13.04.2017 року відповідач затвердив Інструкцію про порядок призначення та звільнення керівників державних підприємств, що належать до сфери управління Міністерства оборони України, яке передбачає погодження звільнення керівника з головою обласної державної адміністрації, однак його звільнення з посади директора Державного підприємства «Львівський військовий лісокомбінат» не було погоджене головою Львівської обласної державної адміністрації, і таке навіть не направлялось для розгляду, що вже є однією з підстав визнання наказу про звільнення незаконним. Крім того, у нього не витребовувались пояснення, а відтак він був позбавлений можливості надати такі. Йому також невідомі причини звільнення з роботи, оскільки за період роботи з 24.03.2015 року по 30.06.2017 року грубих порушень законодавства чи обов`язків не допускав і такі не були виявлені, станом на 30.06.2017 року був відсторонений від виконання обов`язків. Крім того, приписи державних контрольно-ревізійних органів, а також рішення суду про порушення ним законодавства у сфері державних закупівель відсутні, а відтак з цих підстав по даному пункту контракту звільнення з роботи не можливе. Заробітна плата в період його роботи виплачувалась своєчасно і в розмірах, відповідно до чинного законодавства. Зазначає, що перевірки фінансово-господарської діяльності ДП «Львівський ВЛК» органами Державної контрольно-ревізійної служби не проводились, а тому недотримання ним фінансового та бюджетного законодавства аудиторськими перевірками не встановлено. Стверджує, що ДП «Львівський ВЛК» при звільнення не видав йому трудової книжки. Просить виплатити йому середній заробіток за весь час вимушеного прогул.

Оскаржуваним рішенням в задоволені позову ОСОБА_1 до Міністерства оборони України в особі державного секретаря міністерства оборони України, ДП «Львівський військовий лісокомбінат» про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу - відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , вапеляційній скарзі покликається на те, що обґрунтовуючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про те, що правомірність розірвання контракту та звільнення позивача з займаної посади підтверджується невиконання позивачем умов контракту, зокрема, порушеннями та недоліками в діяльності державного підприємства «Львівський військовий лісокомбінат» під керівництвом ОСОБА_1 , що призвело до втрати грошових коштів та перебування державного підприємства у важкому фінансовому становищі. Апелянт вважає, що суд першої інстанції в мотивувальній частині рішення покликається лише на виявлені факти, що зафіксовані аудиторським звітом Західного територіального управління внутрішнього аудиту Департаменту внутрішнього аудиту Міністерства оборони України № 234/5/16 від 05.05.2017 року за результатами перевірки окремих питань діяльності ДП «Львівський військовий лісокомбінат», проте не зазначає, за яке конкретне одноразове порушення призвело до видачі оскаржуваного наказу та звільнення позивача з займаної посади. Просить суд взяти до уваги, що згідно з умовами контракту до нього має щорічно додаватись додаток до контракту, в якому прописуються показники ефективності використання державного майна і прибутку, а також майнового стану підприємства, про виконання яких, згідно з п.7 контракту, керівник зобов`язується забезпечити виконання показників ефективності використання державного майна і прибутку, а також майнового стану підприємства згідно з додатком до контракту від 23 березня 2016 року, в якому прописуються: зобов`язання перед Державним бюджетом України, та Пенсійним фондом України щодо сплати податків, зборів та обов`язкових платежів, страхових внесків. На 2017 рік Головним управлінням майна та ресурсів Міністерства оборони України такий додаток до контракту не був підготовлений і не був доведений до відома ОСОБА_1 , такий додаток відсутній в матеріалах справи, однак суд першої інстанції не надав правової оцінки відсутності такого додатку, в якому сторони контракту мали б визначити показники діяльності підприємства, а керівник мав би нести відповідальність за його не виконання. Вважає, що виключно за наявності такого додатку слід робити висновки про виконання чи не виконання позивачем своїх обов`язків. Також апелянт зазначає, що підставами для його звільнення з займаної посади були наявність простроченої заборгованості із заробітної плати та збільшення дебіторської заборгованості. Суд не врахував, що станом на 30.06.2017 року позивач був відсторонений від виконання обов`язків керівника, і заборгованості по виплаті заробітної плати на цей час не було, така виникла станом на 10.07.2017 року, вже після відсторонення від роботи ОСОБА_1 , а щодо дебіторської заборгованості, то така виникла з вини Міністерства оборони України і не є критичною, для підприємства з оборотом 50 млн.грн. Враховуючи вищенаведене, апелянт вважає необгрунтованим висновок суду першої інстанції, що позивачем було порушено умови контракту, укладеного з Міністерством оборони України, тобто, відповідачем не доведено правомірність винесення оскарженого наказу про його звільнення. Враховуючи наведене просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити ту повному обсязі.

Заслухавши суддю - доповідача, заперечення представника Міністерства оборони України Поповича Ю.І., представника ДП «Львівський військовий лісокомбінат» Казимира С.В. щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, щоМіністерством оборони України, в особі державного секретаря Міністерства оборони України, при звільненні ОСОБА_1 з посади дотримано вимог чинного трудового законодавства з підстав, передбачених п.8 ст.36 КЗпП України.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 6 ст. 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Статтею 23 Загальної декларації прав людини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 10.12.1948 року, передбачено, що кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття. Кожна людина, без будь-якої дискримінації, має право на рівну оплату за рівну працю. Кожний працюючий має право на справедливу і задовільну винагороду, яка забезпечує гідне людини існування, її самої та її сім`ї, і яка в разі необхідності доповнюється іншими засобами соціального забезпечення

Згідно з ч. ч. 1 та 3 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

На контрактну форму договору не поширюється положення ст.9 КЗпП України про те, що умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно із законодавством України про працю, є недійсними.

Виходячи з особливостей зазначеної форми трудового договору, спрямованої на створення умов для виявлення ініціативності та самостійності працівників з урахуванням їх індивідуальних здібностей і професійних навичок, закон надав право сторонам при укладенні контракту самим установлювати їхні права, обов`язки та відповідальність, зокрема як передбачену нормами КЗпП України, так і підвищену відповідальність керівника та додаткові підстави розірвання трудового договору.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 09 липня 1998 року у справі щодо офіційного тлумачення частини третьої статті 21 КЗпП України зазначив, що незважаючи на ці та інші застереження, що містяться в Кодексі законів про працю та інших актах трудового законодавства і спрямовані на захист прав громадян під час укладання ними трудових договорів у формі контрактів, сторонами в контракті можуть передбачатися невигідні для працівника умови: зокрема, це, як правило, тимчасовий характер трудових відносин, підвищена відповідальність працівника, додаткові підстави розірвання договору тощо.

Укладаючи контракт позивач погодився з його умовами, в тому числі з підвищеною відповідальністю за порушення його умов. Порушення хоча б одного з пунктів контракту є підставою для його дострокового розірвання.

Згідно п.8 ч.1 ст.36 КЗпП України однією з підстав припинення трудового договору є підстави передбачені контрактом.

Судом першої інстанції встановлено, що 23.03.2014 року між Міністерством оборони України в особі Міністра оборони України генерала армії України ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено «Контракт з директором державного підприємства «Львівський військовий лісокомбінат» строком на два роки з 24.03.2016 року до 23.03.2018 року.

Наказом державного секретаря Міністерства оборони України №33-ДП від 18.09.2017 року звільнено з роботи директора державного підприємства «Львівський військовий лісокомбінат» ОСОБА_1 з 18 вересня 2017 року на підставі п.8 ч.1 ст.36 КЗпП України та розірвано контракт, укладений з ним 23.03.2016 року, відповідно до п. п. б, в, и, ї, п п. 25 розділу 5 контракту. Підстава: подання начальника Головного управління майна та ресурсів за вх.№8963/дкп від 30.08.2017 року.

Поданням начальника Головного управління майна та ресурсів за вх. №8963/дкп від 30.08.2017 року запропоновано достроково розірвати контракт з позивачем та звільнити його з посади директора ДП «Львівський військовий лісокомбінат» із зазначенням причин неможливості перебування позивача на займаній посаді, якими є: невиконання умов контракту, зокрема, зазначені порушення та недоліки в діяльності державного підприємства «Львівський військовий лісокомбінат» під керівництвом ОСОБА_1 , що призвело до втрат грошових коштів, обсяг виробленої продукції зменшився, чистий прибуток зменшився, середня заробітна плата за рік збільшилась, дебіторська заборгованість збільшилась, а також збільшилась кредиторська заборгованість, станом на 10.07.2017 року за підприємством рахувалась прострочена заборгованість із виплати заробітної плати, плани погашення заборгованості із заробітної плати працівникам підприємства ОСОБА_1 до органу управління не надходили, графік погашення заборгованості із заробітної плати не складався.

Згідно з роз`ясненнями п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» вирішуючи позови про поновлення на роботі, осіб, звільнених за п. 8 ст. 36 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що на підставі цієї норми припиняється трудовий договір при наявності умов, визначених сторонами в контракті для його розірвання.

Відповідно до п.п. б, в, и, ї, п. п 25 розділу 5 Контракту, укладеного між Міністерством оборони України та ОСОБА_1 , керівник може бути звільнений з посади, а цей контракт розірваний з ініціативи Органу управління майном, у тому числі за пропозицією місцевого органу державної виконавчої влади, до закінчення терміну його дії у разі: б) одноразового грубого порушення керівником законодавства чи обов`язків, передбачених контрактом, в результаті чого для підприємства настали значні негативні наслідки (понесено збитки, виплачено штраф, інше); в) невиконання підприємством зобов`язань перед Державним бюджетом України та Пенсійним фондом України щодо сплати податків, зборів та обов`язкових платежів, страхових внесків, а також невиконання підприємством зобов`язань щодо виплати заробітної плати працівникам чи недотримання графіка погашення заборгованості із заробітної плати; и) порушення законодавства України під час використання фінансових ресурсів Підприємства, у тому числі під час здійснення закупівель товарів, робіт і послуг за державні кошти; ї) у разі винних дій керівника, внаслідок чого заробітна плата виплачувалась несвоєчасно або в розмірах, нижчих від установленого законом розміру мінімальної заробітної плати; п) недотримання керівником фінансового та бюджетного законодавства, а також незабезпечення виконання в установлені строки законних вимог органів державної контрольно-ревізійної служби.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що невиконання позивачем умов контракту, зокрема, порушення та допущення недоліків в діяльності державного підприємства «Львівський військовий лісокомбінат» під керівництвом ОСОБА_1 , призвело до втрат грошових коштів та перебування державного підприємства у важкому фінансовому становищі, що підтверджується аудиторським звітом за результатами аудиту фінансового аудиту та аудиту відповідності Державного підприємства «Львівський військовий лісокомбінат» за період з 01.10.2014 року по 31.03.2017 року, проведеного Центральним територіальним управлінням внутрішнього аудиту Департаменту внутрішнього аудиту Міністерства оборони України №234/3/42аз від 16.06.2017року, зокрема, протягом І кварталу 2017 року здійснено незаконні витрати на суму 841,00 тис.грн., та списано майна на суму 27,35 тис. грн., та вказане є порушенням директором ОСОБА_1 умов п.6 розділу 2 контракту із керівником, в частині забезпечення планування діяльності, а також підтверджується аудиторським звітом Західного територіального управління внутрішнього аудиту Департаменту внутрішнього аудиту Міністерства оборони України №234/5/16 від 05.05.2017 року за результатами перевірки окремих питань діяльності ДП «Львівський військовий лісокомбінат» питань, зазначених у зверненні ОСОБА_3 , до Міністра оборони України за період з 01.01.2015 року по 28.04.2017року.

Також, в підтвердження скрутного фінансового стану ДП «Львівський військовий лісокомбінат», наявності заборгованості підприємства перед бюджетом, наявності кредиторської та дебіторської заборгованості по структурних підрозділах державного підприємства, стягнення податкового боргу за рішенням суду, є в матеріалах справи наявні ухвали Львівського окружного адміністративного суду по розтермінуванню виконання судових рішень про стягнення з ДП «Львівський військовий лісокомбінат» заборгованостей на загальну суму 4649340,22 грн.

Крім того, згідно довідки вих.№211 від 20.08.2018 Волинський військовий лісгосп ДП «Львівський військовий лісокомбінат» встановлено, що станом на 10 липня 2017 року по структурному підрозділу Волинський військовий лісгосп рахувалась прострочена заборгованість із заробітної плати за травень 2017 року в сумі 44,7 тис. грн., що є порушенням умов колективного договору на 2014-2017 роки за реєстровим номером 287 від 11.11.2014року, зокрема, п.5.09 розділу 5, з якого вбачається своєчасно виплачувати заробітну плату два рази на місяць не пізніше 7 та 23 числа поточного місяця.

Посилання в апеляційні скарзі на те, що станом на 30.06.2017 року позивач був відсторонений від виконання обов`язків керівника, і заборгованості по виплаті заробітної плати на цей час не було, така виникла станом на 10.07.2017 року, вже після відсторонення від роботи ОСОБА_1 є безпідставними, оскільки згідно довідки Волинського військового лісгоспу ДП «Львівський військовий лісокомбінат» №211 від 20.08.2018 року по структурному підрозділу Волинський військовий лісгосп рахувалась прострочена заборгованість із заробітної плати за травень 2017 року.

На спростування вищезгаданих встановлених судом першої інстанції обставин, позивач, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надав суду належних та допустимих доказів, не довів відсутності порушень ним умов контракту.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач, як підставу звільнення ОСОБА_1 з займаної посади вказав лише на порушення ним підпунктів б, в, и, ї пункту 25 контракту, при цьому не зазначив, в чому конкретно полягало порушення позивачем умов контракту, є безпідставними та спростовуються аудиторськими звітами №234/3/42 аз від 16.06.2017 року та №234/5/16 від 05.05.2017 року у яких зазначено порушення, виявлені у ДП «Львівський військовий лісокомбінат» за керівництва ОСОБА_1 , про які було зазначено у поданні про розірвання контракту та звільнення з посади директора ДП «Львівський військовий лісокомбінат» від 30.08.2017 року, яке зазначено, як підстава для прийняття оскаржуваного наказу про звільнення ОСОБА_1 .

На підтвердження правильності свої висновків суд першої інстанції обґрунтовано посилається на постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 березня 2018 року у справі № 638/6881/16-ц (провадження №61-2108св18), у якій зроблено висновок про те, що «встановивши, що позивачем не було виконано вимоги пунктів 3.3, 3.5, 3.8, 6.6 контракту, враховуючи те, що позивач погодилась з умовами контракту у тому числі і з підвищеною відповідальністю за порушення його умов, обґрунтовано вважав, що порушення хоча б одного з пунктів контракту є підставою для його дострокового розірвання на підставі пункту 8 частини першої статті 36 КЗпП України, у зв`язку з чим дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_4 задоволенню не підлягають».

Пункт 1.4 Інструкції 5 ДС передбачає призначення та звільнення з посад керівників підприємств за погодженням з головою відповідної місцевої державної адміністрації відповідно до Закону України «Про місцеві державні адміністрації».

Відповідно така норма не містить жодних приписів, які б зобов`язували здійснювати погодження саме до моменту видання наказу про звільнення, за таких обставин для оцінки дій відповідача Міністерства оборони України на їх відповідність нормам п.1.4 Інструкції 5 ДС визначальним є принципова наявність відповідного погодження, в незалежності від того до чи після видання наказу про звільнення воно надане.

Письмове погодження на звільнення ОСОБА_1 з посади директора ДП «Львівський військовий лісокомбінат» головою Львівської облдержадміністрації було надане, про що свідчить лист Львівської облдержадміністрації №5/13-7619/0/2-17/1-4 від 11.10.2017 року.

Доводи апеляційної скарги про порушення при звільненні ОСОБА_1 п.5.3 та 3.2 Інструкції 5ДС, оскільки подання не було погоджене з заступником Міністра оборони України (згідно з розподілом обов`язків), Департаментом внутрішнього аудиту Міністерства оборони України та відділом з питань запобігання та виявлення корупції Міністерства оборони України спростовуються тим, що подання підписане начальником Головного управління майна і ресурсів Міноборони та погоджене директором Департаменту внутрішнього аудиту та начальником відділу з питань запобігання та виявлення корупції Міністерства оброни України, що підтверджується їх підписами.

Що стосується погодження подання заступником Міністра оборони України (згідно з розподілом обов`язків), то з моменту видання Інструкції 5ДС і до моменту видання оспорюваного наказу про звільнення ДП «Львівський військовий лісокомбінат» перейшло в підпорядкування (згідно з розподілом обов`язків) заступника Мінітсра оброни України генерал - лейтенанта ОСОБА_5 в підпорядкування державного секретаря Міністерства оборони України генерал - полковника ОСОБА_6 , який і видав наказ про звільнення позивача.

А відтак безпідставними та необґрунтованими є доводи апелянта про порушення відповідачем при звільненні ОСОБА_1 з посади вимог Інструкції 5 ДС.

У п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» містяться роз`яснення про недопустимість звільнення працівника у період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч. 3 ст. 40 КЗпП України), які стосуються як передбачених ст.ст.40,41 КЗпП України випадків, так і інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Відповідно до частини 3 статті 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Аналогічні правила застосовуються і до випадків звільнення працівника з підстав, передбачених статтею 41 КЗпП України (частина 3 цієї норми).

Разом з тим, зміст поняття «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» розкрито законодавцем у пункті 4 статті 36 КЗпП України, до якого віднесено лише звільнення з підстав, передбачених статтями 40, 41 КЗпП України. Це виключає охоплення змістом терміну «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» будь-якого іншого звільнення, підстава якого не зазначена в статтях 40, 41 КЗпП України або яке законодавець спеціально не визначив як розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Виходячи з нормативного тлумачення пунктів 4, 8 статті 36, частини 3 статті 40, частини 3 статті 41, статей 40, 41 КЗпП України на припинення трудового договору з працівником з підстав, передбачених контрактом - пункт 8 статті 36 КЗпП України, а не у зв`язку зі звільненням працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, частина 3 статті 40 КЗпП України не поширюється.

Відповідна правова позиція викладена у постанові судової палати у цивільних справах Верховного суду України від 23 січня 2013 року №6-127цс12 у справі з однорідними правовідносинами, виходячи з якої ВСУ визнав правомірним дострокове розірвання трудового договору - контракту в період тимчасової непрацездатності особи і звільнення з роботи за відповідною підставою.

Вищенаведеним спростовуються доводи апелянта про незаконність оскаржуваного ним рішення суду з тих підстав, що судом при ухваленні оскаржуваного рішення не було враховано тієї обставини, що він був звільнений в період тимчасової непрацездатності.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381 - 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 27 листопада 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 06.09.2019 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Крайник Н.П.

Цяцяк Р.П.