Житомирський апеляційний суд
Справа №296/6736/17 Головуючий у 1-й інст. Рожкова О. С.
Категорія 5 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2019 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Коломієць О.С.

суддів Талько О.Б., Шевчук А.М.

з участю секретаря

судового засідання Добровольської Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №296/6736/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 03 грудня 2018 року, ухвалене суддею Рожковою О.С. в м. Житомирі

в с т а н о в и в:

У серпні 2017 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила припинити право власності відповідача на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 та визнати за нею право власності на Ѕ частку цієї квартири, сплатити відповідачу грошову компенсацію за його частку в розмірі 66150,00 грн. В обґрунтування вимог зазначила, що перебувала в шлюбі з відповідачем, який 07.10.2015 р. рішенням суду було розірвано. При поділі майна, кожний з них отримав у власність по Ѕ частці спірної квартири. Однак, належне користування однією квартирою є неможливим у зв'язку з тим, що відповідач не надає згоди на поліпшення та ремонт квартири, не бажає брати участь у витратах на її утримання, в результаті чого виникла заборгованість по комунальних платежах. При цьому, відповідач ігнорує пропозиції позивача щодо переоформлення належної йому частки на неї.

У зв'язку з неможливістю виділити свою частку в натурі позивач вважає, що право власності відповідача на 1/2 частину квартири може бути припинене на підставі ст. 365 ЦК України з відшкодуванням йому грошової компенсації в розмірі 66 150 грн.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 03 грудня 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено повністю.

Посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог. В обґрунтування якої, зокрема, зазначила, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що частка відповідача у спільній квартирі є незначною, річ є неподільною та не може використовуватися сторонами спільно, істотного порушення прав відповідача у разі припинення права власності на його частку не вбачається. Суд не врахував, що відповідача має інше житло і фактично в ньому проживає. Крім того, судом не враховано, що спільне володіння та користування майном неможливе у тому випадку, якщо один із співвласників не бере участі у витратах, яких потребує утримання власності, блокує рішення щодо такого утримання, не здійснює капітальний ремонт житлового будинку, облаштування прибудинкової території, не несе витрати зі сплати житлово-комунальних послуг.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу відповідач просив скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. При цьому зазначає, що рішення суду є законним та обґрунтованим, оскільки суд обґрунтовано відмовив в задоволенні позовних вимог.

В судовому засіданні позивач та його представник просили апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення вимог позивача.

Відповідач та його представник просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом встановлено, що позивач та відповідач з 31.01.2004 р. по 07.10.2014р. перебували у зареєстрованому шлюбі, за час перебування у якому придбали квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 12.01.2016 р., залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.04.2017 р. у справі № 296/6467/14-ц, позовні вимоги ОСОБА_2 та зустрічний позов ОСОБА_3 задоволені частково. Квартира АДРЕСА_2 визнана спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_3, а також визнано право власності по Ѕ частині за кожним.

Відповідно до висновку оцінювача про вартість майна від 20 липня 2017 року, здійсненого за заявою позивачки, ринкова вартість квартири АДРЕСА_3 складає 132 300 грн.

Половина зазначеної суми грошових коштів - 66150,00 грн. була внесена позивачем на депозитний рахунок Корольовського районного суду м. Житомира.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позбавлення відповідача права власності на Ѕ частки спільної квартири з присудженням йому компенсації за вказану частку у розмірі 66150,00 грн., завдасть істотної шкоди його інтересам.

З таким висновком суду погоджується колегія суддів виходячи з наступного.

У силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Відповідно до ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Верховний Суд України у постанові від 15 травня 2013 року, ухваленій у справі № 6-37цс13 зазначав, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Аналіз положень статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім'ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об'єкта, який є спільним майном.

Суд, надаючи оцінку доказам позивача щодо визначення вартості спірної квартири, дійшов обґрунтованого висновку, що встановлена оцінювачами вартість квартири викликає сумніви щодо її відповідності ринковим цінам на аналогічні об'єкти нерухомості станом на час розгляду справи, оскільки ними не досліджувалась безпосередньо спірна квартира, її ринкова вартість визначена порівняльним методом.

Тим паче, при розгляді справи № 296/6467/14 про поділ спільного майна подружжя, позивач ОСОБА_2 оцінила розмір частки квартири відповідача станом на жовтень 2015 року з виплатою компенсації в сумі 83930,00 грн., що станом на жовтень 2015 року становило 3719,00 дол. США, в той час як запропонована компенсація належної відповідачу частки квартири станом на час ухвалення рішення складає всього 2344,08 дол. США.

Судом першої інстанції правильно зазначено, що відповідачу належить Ѕ частка у праві спільної власності на квартиру, вказана частина в порівнянні з частиною позивача, яка, відповідно, складає теж Ѕ частки, не може бути визначена як незначна.

Таким чином, суд першої інстанції, оцінивши наявні у справі докази, врахувавши інтереси всіх учасників спільної власності, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про припинення права на частку у спільному майні з виплатою компенсації, зазначивши відповідні мотиви.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 03 грудня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 лютого 2019 року.

Головуючий Судді