КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №363/3730/13-ц головуючий у суді І інстанції: Войнаренко Л.Ф.
провадження №22-ц/824/3264/2019 головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
ПОСТАНОВА

Іменем України

19 лютого 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Сержанюка А.С., Сліпченка О.І.,

секретар судового засідання: Пітенко І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Вишгородського районного суду Київської області від 25 липня 2014 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2013 року позивач Публічне акціонерне товариство «Альфа Банк» (далі у тексті - ПАТ «Альфа Банк») звернувся до суду із позовом, обґрунтовуючи його тим, що 03 травня 2007 року між ним та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір №490038706, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 15113,86 доларів США. У забезпечення виконання зобов'язань позичальника, яким є ОСОБА_5, 03 травня 2007 року між ЗАТ «Альфа Банк» та ОСОБА_3 було укладено договір поруки №490038706-П. ЗАТ «Альфа Банк» свої зобов'язання за кредитним договором виконав у повному обсязі. Разом з тим, ОСОБА_5 свої обов'язки належним чином не виконував, внаслідок чого у нього утворилася заборгованість по тілу кредиту, що, станом на 03 серпня 2013 року, складає - 11706,64 доларів США, і за офіційним курсом НБУ становить 93571,17 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом у розмірі 7986,45 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить 63835,69 грн., заборгованість по пені у розмірі 184278,06 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить 1472934,53 грн.

Тому, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_3 заборгованість у розмірі 319429,66 грн.

Заочним рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 25 липня 2014 року позов ПАТ «Альфа Банк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Альфа Банк» заборгованість на загальну суму у розмірі 319429,66 грн., витрати по сплаті судового збору в сумі 3194,30 грн., а всього стягнуто 322623,69 грн.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, відповідач ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, і порушення судом норм процесуального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким стягнути з неї на користь ПАТ «Альфа Банк» заборгованість за кредитом у розмірі 93671,17 грн., заборгованість по відсоткам у розмірі 63835, 69 грн., судовий збір у розмірі 3194,30 грн., а всього на загальну суму 160701,16 грн.. Вважає, що позивач не надав суду доказів, що свідчили б про обов'язок відповідача сплачувати пеню, оскільки у кредитному договорі та договорі поруки не визначено розмір пені та порядок її нарахування. Вважає, що у матеріалах справи відсутні будь-які квитанції щодо часткової сплати боржником заборгованості.

ПАТ «Альфа Банк» відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надав.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір, і задовольняючи позов, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки, а тому вимоги позивача підлягають задоволенню.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача ОСОБА_3 заборгованості за тілом кредиту, заборгованості по процентам за користування кредитом, а також з висновком суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача ОСОБА_3 заборгованості по пені у розмірі 162022,80 грн.

Відповідно до частин 1-5 статі 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено, що 03 травня 2007 року між ЗАТ «Альфа Банк» та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір №490038706, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 15113,86 доларів США зі сплатою 12% річних, з остаточним поверненням кредиту 03 травня 2013 року (а.с.5-7).

У забезпечення виконання зобов'язань 03 травня 2007 року між ЗАТ «Альфа Банк» та ОСОБА_3 було укладено договір поруки №490038706-П (а.с.8).

ЗАТ «Альфа Банк» свої зобов'язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, і надав грошові кошти позичальнику, про що свідчить копія виписки по особовим рахункам (а.с.14).

ОСОБА_5 свої обов'язки належним чином не виконував, внаслідок чого у нього утворилася заборгованість по тілу кредиту, що, станом на 03 серпня 2013 року, складає - 11706,64 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить 93571,17 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом у розмірі 7986,45 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить 63835,69 грн., заборгованість по пені у розмірі 184278,06 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить 1472934,53 грн. (а.с.13).

21 серпня 2013 року на адресу ОСОБА_5 та відповідача ОСОБА_3 банком було направлено вимогу про дострокове повернення кредиту (а.с.11,12).

Правовідносини щодо стягнення заборгованості за кредитним договором регулюються положеннями Цивільного кодексу України.

Так, відповідно до змісту статей 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язань або одностороння зміна його умов не допускається.

У відповідності до частини першої статті626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно із частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Правові наслідки порушення зобов'язання, забезпеченого порукою, передбачені статтю 554 ЦК України, відповідно до частин першої та другої якої у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Таким чином, проаналізувавши вищезазначені норми законодавства у їх сукупності, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що норми ЦК України, якими врегульовано відносини поруки, не визначають переліку спеціальних істотних умов, які повинен містити саме договір поруки. Отже, ці норми мають диспозитивний характер, що з огляду на положення статей 6, 627 ЦК України надає сторонам можливість урегулювати на свій розсуд переважну частину умов договору, зокрема й щодо обсягу основного зобов'язання, за виконання якого боржником поручається поручитель, обсягу обов'язків поручителя, характеру зобов'язання поручителя тощо.

Отже, суд апеляційної інстанції вважає, що порука як традиційний інститут цивільного права - це акцесорне зобов'язання, згідно з яким поручитель поручається перед кредитором третьої особи (боржника) за виконання останнім його зобов'язання частково або в повному обсязі, а у разі його невиконання чи неналежного виконання - зобов'язується виконати зобов'язання боржника в натурі та/або нести цивільно-правову відповідальність за порушення боржником зобов'язання.

Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача ОСОБА_3 заборгованості за тілом кредиту та заборгованості по процентам за користування кредитом, і вважає, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягає заборгованість по тілу кредиту, що, станом на 03 серпня 2013 року, складає - 11706,64 доларів США, і за офіційним курсом НБУ становить 93571,17 грн., та заборгованість по процентам за користування кредитом у розмірі 7986,45 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить 63835,69 грн.

Щодо стягнення з відповідача заборгованості по пені суд апеляційної інстанції доходить наступного.

За правилами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення.

Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

За таких обставин включення для обрахування пені прострочених платежів, які мали місце поза межами позовної давності до основної вимоги, не ґрунтується на вимогах закону.

Отже аналіз статей 266, 258 ЦК України дає суду апеляційної інстанції підстави для висновку про те, що стягнути неустойку (зокрема і пеню незалежно від періоду її нарахування) можливо лише у межах спеціальної позовної давності.

Такі висновки апеляційного суду узгоджуються із позиціями Верховного Суду України (провадження №6-116цс13) та Верховного Суду (провадження №14-10цс18).

Пунктом 3.6., кредитного договору №490038706 від 03 травня 2007 року визначено, що у разі невиконання чи несвоєчасного виконання зобов'язання в частині повернення кредиту та/або сплати процентів, комісій, згідно умов цього договору, позичальник зобов'язаний сплатити кредитору пеню в розмірі 1% (один) відсоток від простроченої суми за кожен день прострочення.

Пунктами г) 2.1., 3.1., 5.1. договору поруки №490038706-П від 03 травня 2007 року передбачено, що у відповідності з цим договором поручитель поручається за виконання боржником наступних обов'язків, що виникли на підставі основного договору або можуть виникнути на підставі нього у майбутньому: обов'язок сплатити заставодержателю неустойку (пеню, штрафи) та понад суму неустойки (пені, штрафів) відшкодувати збитки, заподіяні заставодержателю невиконанням або неналежним виконанням заставодавцем своїх зобов'язань за основним договором. Боржник та поручитель відповідають перед банком за порушення обов'язків, перелічених у статті 2 цього договору, як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед банком у тому ж обсязі, що і боржник. Поручитель підтверджує, що він повністю ознайомлений з умовами основного договору та обов'язками боржника за ним.

Відтак, стягненню з ОСОБА_3 підлягає пеня у розмірі 62914,16 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить 502872,89 грн. за період з 03 жовтня 2012 року по 03 серпня 2013 року (дата визначена позивачем у позові та розрахунку заборгованості), тобто за останні 12 місяців перед зверненням кредитора до суду.

Розрахунок здійснювався судом з урахуванням офіційного курсу НБУ, станом на 03 серпня 2013 року, де 799,3000 грн. за 100 доларів США, тобто 7,993 грн. за 1 долар США.

Разом з тим, з урахуванням принципу диспозитивності, закріпленому у нормах ЦПК України, суд розглядає справи в межах заявлених позивачем вимог.

Так, позивачем ПАТ «Альфа Банк» у поданій до суду позовній заяві було зазначено, що заборгованість відповідача по пені складає 184278,06 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить 1472934,53 грн.

Однак, з огляду на принцип розумності та справедливості ПАТ «Альфа Банк» як клієнто-орієнтовний банк, користуючись своїми процесуальними правами, зменшив суму нарахованої неустойки до 11%, а тому просив суд першої інстанції стягнути з відповідача пеню у розмірі 162022,80 грн.

Таким чином, з урахуванням того, що сума пені у розмірі 162022,80 грн. не перевищує суму пені у розмірі 502872,89 грн., і з урахуванням принципу диспозитивності, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, і вважає, що вимоги позивача в частині стягнення пені за період з 03 травня 2007 року по 03 серпня 2013 року також підлягають задоволенню.

З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції вважає, що майнове право позивача було порушено відповідачем.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач не надав суду доказів, що свідчили б про обов'язок відповідача сплачувати пеню, оскільки у кредитному договорі та договорі поруки не визначено розмір пені та порядок її нарахування, відхиляються судом апеляційної інстанції оскільки спростовуються пунктами 3.6. кредитного договору №490038706 від 03 травня 2007 року, а також пунктами г) 2.1., 3.1., 5.1. договору поруки №490038706-П від 03 травня 2007 року в яких визначений розмір пені та порядок нарахування в разі порушення зобов'язання.

Доводи апеляційної скарги про те, що у матеріалах справи відсутні будь-які квитанції щодо часткової сплати боржником заборгованості також відхиляються апеляційним судом, оскільки безпосередньо ОСОБА_3 повинна довести обставину часткової сплати боргу, на яку вона посилається як на підставу своїх заперечень. Крім того, ОСОБА_3 не спростувала розрахунок заборгованості, наданий позивачем, а тому суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення вірно виходив із відомостей, що містяться у такому розрахунку.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позову ПАТ «Альфа Банк», і правильно застосував статті 525, 526, 553, 554 ЦК України при постановленні оскаржуваного рішення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, ухвала суду постановлена з додержанням норм процесуального права, і не може бути скасована з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Заочне рішення Вишгородського районного суду Київської області від 25 липня 2014 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено «19» лютого 2019 року.

Головуючий суддяЛ.П. Сушко
СуддіА.С. Сержанюк
О.І. Сліпченко