Провадження № 2/537/23/2019
Справа № 537/4516/17
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
14.02.2019 року Крюківський районний суд міста Кременчука Полтавської області в складі: головуючої судді Зоріної Д.О., при секретарі Меняйлові О.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Кременчуці за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, за участю третіх осіб Державного нотаріуса Другої Рівненської державної нотаріальної контори ОСОБА_7, Органу опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради, про визнання права власності на спільне сумісне майно, -
Позивач, ОСОБА_1, звернулася до суду із позовною заявою, де просить суд ухвалити рішення, яким визнати за нею право власності на Ѕ частину земельної ділянки, що розташована в Закарпатській області у місті Мукачево по вулиці Миру, будинок №86 «А», площею 0,1000 га, набутої за період перебування у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_8, померлого 11 лютого 2017 року; визнати за нею право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1, загальною площею 63 кв.м, набутої за період перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8, померлого 11 лютого 2017 року; визнати за нею право власності на Ѕ частину автомобіля Lexus марки GX470, 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, набутого за період перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8, померлого 11 лютого 2017 року.
Свої вимоги позивач мотивувала тим, що вона та ОСОБА_8 в період з 01 березня 1987 року по 10 лютого 2012 року перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають двоє дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_8 ОСОБА_9 Шлюб між подружжям було розірвано рішенням Соломянського районного суду міста Києва від 30 січня 2012 року по справі №2-1883/12, яке набрало законної сили 10 лютого 2012 року. Позивач зазначає, що після розірвання шлюбу сторони не вирішували питання поділу спільного майна, та продовжували ним розпоряджатись за взаємною згодою.
За час перебування у шлюбі подружжям було придбано наступне майно: земельна ділянку, що розташована за адресою: Закарпатська область, місто Мукачево, вулиця Миру, будинок 86 «А», площею 0, 1 000 га; квартира АДРЕСА_1, загальною площею 63 кв.м.; автомобіль Lexus марки GX 470 A/T, державний номерний знак НОМЕР_2.
Позивач вказує, що у 2013 році між її колишнім чоловіком ОСОБА_8 та відповідачем ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, від якого спільних дітей останні не мало. 11 лютого 2017 року ОСОБА_8 помер. Заповіту ОСОБА_8 не складав. ОСОБА_1 зазначає, що вона у шестимісячний термін після смерті колишнього чоловіка звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за законом на Ѕ частину спільного сумісного майна, однак їй було відмовлено з тих підстав, що нотаріусом не може бути видано свідоцтво про право власності на частку у спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, шлюб між якими було розірвано на час відкриття спадщини.
Позивач ОСОБА_1 вважає, що майно, що складається з квартири, автомобіля та земельної ділянки, є спільною сумісною власністю її та померлого ОСОБА_8, а тому наявні підстави для визнання за нею права власності на Ѕ його частини, у звязку із чим і вимушена звернутись до суду.
Ухвалою Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 10 жовтня 2017 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху, надано час для усунення недоліків.
Ухвалою Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 13 березня 2018 року відкрито провадження у справі, яка була оскаржена представником відвідача та за наслідками розгляду апеляційної скарги останнього, ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 14 червня 2018 року була залишена без змін.
Ухвалою Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 14 вересня 2018 року відмовлено представнику відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_10 в задоволенні клопотання щодо передачі справи до Мукачівського міськрайонногосуду Закарпатської області для розгляду за підсудністю.
Ухвалою Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 14 вересня 2018 року відмовлено представнику відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_10 в задоволенні клопотання про відвід судді.
Ухвалою Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 14 вересня 2018 року зупинено провадження у справі до розгляду іншим суддею клопотання представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_10 про відвід головуючої судді Зоріної Д.О.
Ухвалою Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 01 жовтня 2018 року провадження у справі відновлено.
Ухвалою Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 05 грудня 2018 року залучено до участі у справі Орган опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради в якості третьої особи; закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не зявилась, хоча належним чином була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, її представник ОСОБА_11 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечував.
Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в судове засідання не зявились, хоча належним чином були повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, не надали до суду пояснень про причини неявки.
Третя особа, Державний нотаріус Другої Рівненської державної нотаріальної контори ОСОБА_7 в судове засідання не зявилась, хоча була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, згідно поданого до суду клопотання, просила суд слухати справу без участі представника Другої Рівненської державної нотаріальної контори.
Представник третьої особи, Органу опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради, в судове засідання не зявився, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, не надав до суду пояснень про причини неявки.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 280 Цивільного процесуального Кодексу України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не зявився в судове засідання без поважних причини або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу без участі відповідачів та представників третіх осіб, на підставі пояснень представника позивача та письмових матеріалів справи, оскільки сторони повідомлялись належним чином про дату, час та місце слухання справи, вони не повідомили суд про причини неявки, віджповідачами не подано відзив, позивач не заперечує проти ухвалення заочного рішення.
Суд, вислухавши думку представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_11, вивчивши, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків.
Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до положень частини 1 статті 81 Цивільного кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
В судовому засіданні встановлено, що період з 01 березня 1987 року по 10 лютого 2012 року позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_8 перебували в зареєстрованому в Бюро реєстрації актів цивільного стану при 109 військовій комендатурі (місто Веймар, ГДР), шлюбі, за актовим записом №18, що вбачається із рішенням Соломянського районного суду міста Києва від 30 січня 2012 року по справі №2-1883/12, яке набрало законної сили 10 лютого 2012 року, та цим рішенням шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_8 було розірвано.
Згідно частини 4 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
В період перебування у шлюбі, а саме 28 грудня 2005 року між ОСОБА_12 та ОСОБА_8 було укладено договір, посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу ОСОБА_13, та зареєстрований в реєстрі за номером 2746, за яким ОСОБА_8 набув у власність земельну ділянку для обслуговування жилого будинку, що розташована в місті Мукачево, вулиця Миру, будинок 86 «а», Закарпатської області, площею 0, 1000 га.
23 березня 2006 року ОСОБА_8 було видано Державний акт на право власності на зазначену вище земельну ділянку.
21 жовтня 2009 року ОСОБА_8 був придбаний автомобіль легковий, марки Лексус модель GX 470, 2008 року випуску, що підтверджується відомостями які містяться у щорічній Декларації про майновий стан і доходи за 2015 рік ОСОБА_8
Згідно свідоцтва про смерть серії І-БК №400812, виданого 01 квітня 2017 року Відділом державної реєстрації смерті ГТУЮ у місті Києві, 11 лютого 2017 року помер ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1.
З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 26 липня 2017 року звернулась до Другої Рівненської державної нотаріальної контори щодо правового режиму спільного майна, придбаного в період перебування у шлюбі з ОСОБА_1, який помер 11 лютого 2017 року, однак повідомленням від 05 серпня 2017 року за вих. №1561/02-14 позивачу було розяснено, що нотаріус не видає свідоцтво про право власності на частку у спільному майні подружжя у разі смерті одного із подружжя, шлюб між якими було розірвано на час відкриття спадщини, та розяснено право звернення до суду із позовною заявою.
Вирішуючи питання щодо наявності у ОСОБА_1 та ОСОБА_8 обєктів права спільної сумісної власності подружжя, суд виходить з положень частини 3 статті 368 Цивільного кодексу України, відповідно до якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Факт придбання ОСОБА_8 в період шлюбу з позивачем спірного майна, а саме земельної ділянки та транспортного засобу не оспорюється сторонами у визначений чинним цивільно процесуальним законодавством спосіб, а навпаки стороною відповідача наданий суду доказ на підтвердження вартості та часу придбання зазначеною вище особою автомобіля що є предметом розгляду даного спору, якій визнаний судом як належний та допустимий в силу відсутності заперечень з боку інших учасників справи.
Згідно із частиною 1 статті 61 Сімейного кодексу України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Тобто, аналіз вказаних норм чинного законодавства дає підстави для висновку, що нерухоме та рухоме майно, а саме земельна ділянка, що розташована в місті Мукачево, вулиця Миру, будинок 86 «а», Закарпатської області, площею 0, 1000 га, та автомобіль легковий, марки Лексус модель GX 470, 2008 року випуску, є обєктом права спільної сумісної власності позивача ОСОБА_1 та померлого ОСОБА_8, оскільки вказане майно було придбано під час перебування останніх в зареєстрованому шлюбі, що підтверджено наявними в матеріалах справи письмовими доказами.
Відповідно до частини 1 статті 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Згідно із пунктами 22, 23 Постанови Пленуму Верховного суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 Сімейного кодексу України та статті 372 Цивільного кодексу України.
Враховуючи вказані вище норми чинного законодавства, а також доведений в судовому засіданні факт, що земельна ділянка, розташована в місті Мукачево, вулиця Миру, будинок 86 «а», Закарпатської області, площею 0, 1000 га, та автомобіль легковий, марки Лексус модель GX 470, 2008 року випуску, є обєктом спільного сумісного майна подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_8, у звязку із чим суд приходить до висновку про задоволення позову ОСОБА_1 в частині поділу спільного майна подружжя на вказане майно, та вважає за необхідне визнати за нею право власності на Ѕ частину вказаної земельної ділянки та Ѕ частину зазначеного автомобіля.
Разом з тим, вирішуючи заявлені вимоги позивача в частині визнання за нею права власності на частину квартири №28, розташованої в будинку №34/32 по вулиці Соборній в місті Кременчуці Полтавської області, суд вважає їх такими, що задоволенню не підлягають з наступних підстав.
У абзаці 1 частини першої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Тлумачення статті 60 Сімейного кодексу України свідчить, що законом встановлено про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.
Із розяснень, викладених у пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне
майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи.
По-перше, в матеріалах справи відсутні правовстановлюючі документи на спірну квартиру №28, що розташована в будинку №34/32 по вулиці Соборній в місті Кременчуці Полтавської області, що позбавляє суд можливості визначити дату та підстави набуття права власності на неї, а також її власника.
По-друге, в матеріалах справи наявна інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна за номером 120001801 від 06 квітня 2018 року, з якої вбачається, що квартира №28 в будинку №34/32, що розташований по вулиці Леніна в місті Кременчуці Полтавської області, зареєстрована на праві власності за ОСОБА_14 на підставі свідоцтва про право власності САА №837380 від 06 вересня 2010 року, видане Управлінням житлово комунального господарства виконкому Кременчуцької міської ради Полтавської області.
Відповідно до статті 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Статтею 79 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Відповідно до вимог статті 80 Цивільного процесуального кодексу України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
За викладених обставин, виходячи із принципів статті 81 Цивільного кодексу України, оскільки позивачем не надано до суду жодних належних, достовірних та достатніх доказів на підтвердження факту придбання спірної квартири в період її перебування у шлюбі з ОСОБА_8, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні не підтверджено факт придбання подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_8 в період їх офіційного перебування у шлюбі, а саме з 01 березня 1987 року по 10 лютого 2012 року, квартири №28 в будинку №34/32, розташованого по вулиці Леніна в місті Кременчуці Полтавської області, у звязку із чим у суду відсутні підстави для задоволення позову в частині визнання за позивачем права власності на зазначену квартиру.
В частині розподілу судових витрат між сторонами, суд виходить з наступного.
Згідно із частиною 8 статті 6 Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року № 3674-VI (зі змінами), розподіл судового збору між сторонами та перевірка повноти сплати судового збору здійснюються відповідно до процесуального законодавства.
Згідно положень статті 4 Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року № 3674-VI (зі змінами), який був чинний на час звернення ОСОБА_1 до суду, було встановлено, що за подання позовної заяви майнового характеру, поданою фізичною особою, сплачується судовий збір в розмірі 1 (одного) відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 (пяти) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно до положень Закону України «Про державний бюджет на 2017 рік», який був чинний на день подання ОСОБА_1 позову до суду, та за ставками якого мав був сплачений судовий збір при поданні позову до суду, прожитковий мінімум для працездатних осіб складав 1 600 грн. 00 коп.
Згідно змісту позовних вимог ОСОБА_1 та наявних в матеріалах справи документів, що свідчать про вартість спірного майна, окрім квартири, його ціна становить 176 740 грн. 55 коп. (37 981 грн. 10 коп. + 315 500 грн. 00 коп. = 353 481 грн. 10 коп.; 353 481 грн. 10 коп. / 2 = 176 740 грн. 55 коп.), тобто позивачем за заявлені вимоги повинно було сплачено судовий збір в розмірі 1 767 грн. 40 коп. (176 740 грн. 55 коп. х 1 %).
Окрім того, за вимогу щодо визнання права власності на квартиру позивач повинна була сплатити судовий збір в 640 грн. 00 коп., оскільки при її зверненні до суду вартість квартири не була визначена.
Таким чином, загальна сума судового збору, яка підлягала до сплати ОСОБА_1 при подачі позову до суду, становить 2 407 грн. 40 коп. (1 767 грн. 40 коп. + 640 грн. 00 коп.)., однак, згідно квитанції № 1710-22-017/0 від 22 січня 2018 року, позивач сплатила судовий збір в розмірі 1 920 грн. 00 коп., у звязку із чим суд приходить до висновку про необхідність стягнення з позивача в дохід держави розмір недоплаченого судового збору, що становить 487 грн. 40 коп.
Статтею 141 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено на 73,42 %, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь позивача витрати, понесені нею на оплату судового збору в розмірі 1 767 грн. 51 коп. (2 407 грн. 40 коп. х 73,42 %), в рівних частках по 441 грн. 88 коп. з кожного.
Керуючись статтями 2, 5, 10, 13, 76, 77, 81, 133, 141, 259, 263, 264, 265, 280, 281, 282 Цивільного процесуального кодексу України, статтями 3, 60, 61 Сімейного кодексу України, суд
Визнати за ОСОБА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3, право власності на Ѕ частину автомобіля Lexus марки GX 470 A/T, державний номерний знак НОМЕР_2, 2008 року випуску, чорного кольору, тип легковий універсал В, номер шасі JTJBT20X480169018, обєм двигуна 4 664 куб.см.
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання за нею права власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1, загальною площею 63 кв.м. відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір в розмірі 487 грн. 40 коп.
Стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 судовий збір, сплачений нею при подачі позову до суду, по 441 грн. 88 коп. з кожного.
Заява про перегляд заочного рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.
Повний текст судового рішення виготовлено 22 лютого 2019 року.
Суддя : Д.О. Зоріна