Справа № 127/9332/19
Провадження 2/127/1322/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2019 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Борисюк І.Е.,

за участю секретаря Максимчука Я.В.,

представника позивачів ОСОБА_1 -Родюк ОСОБА_2 О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права власності на земельну ділянку за набувальною давністю,-

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду звернулися ОСОБА_3 та ОСОБА_4 із позовом до ОСОБА_5 про визнання права власності на земельну ділянку за набувальною давністю.

Позов мотивовано тим, що відповідно до рішення третейського суду при Вінницькій товарній універсальній біржі від 22.08.2006 по справі № 2-141/06 за позивачами було визнано право власності на земельні ділянки: площею 0,0300 га, кадастровий номер :01:008:0034, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована в АДРЕСА_1 ; площею 0,015 га, кадастровий номер :01:008:0035, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована в АДРЕСА_1 . Проте у зв`язку із необізнаністю, позивачами не було вчинено дій щодо державної реєстрації вказаної земельної ділянки одразу після її придбання, оскільки вони були впевнені, що є власниками земельних ділянок. На підставі зазначеного рішення третейського суду позивачам на праві власності належить по 3/10 частки житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 . У квітні 2018 року під час введення в експлуатацію збудованої прибудови до будинку позивачі з`ясували, що юридично право власності на земельні ділянки їм не належить, оскільки рішення третейського суду не було зареєстроване в порядку визначеному чинним законодавством. 21.04.2018 отримано відмову у державній реєстрації права спільної часткової власності на зазначені вище земельні ділянки на підставі Закону України № 1076-VI від 05.03.2009 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо діяльності третейських судів та виконання рішень третейських судів». Таким чином, фактично сплативши вартість за земельні ділянки, з`ясувалося, що позивачі не є її власниками. Позивачі з 2006 року, тобто більше 10 років, добросовісно, відкрито та безперервно володіють вищевказаними земельними ділянками, утримують їх, підтримують в належному стані.

Вищевикладене й стало підставою для звернення до суду позивачів із вимогою про визнання за ними права власності за набувальною давністю на земельну ділянку площею 0,0300 га, кадастровий номер :01:008:0034, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована в АДРЕСА_1 та на земельну ділянку площею 0,015 га, кадастровий номер :01:008:0035, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована в АДРЕСА_1 , в рівних частках.

Ухвалою від 28.05.2019 судом прийнято вищевказану позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено провести у порядку загального позовного провадження. Також, даною ухвалою запропоновано відповідачу надати суду відзив та докази у строк, встановлений судом.

Вищевказане судове рішення відповідач отримав 05.06.2019, що підтверджується наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

У строк визначений ухвалою суду від 28.05.2019 від відповідача відзив не надійшов. Докази, заяви та клопотання від відповідача на адресу суду також не надходили.

Ухвалою суду від 22.08.2019 закрито підготовче провадження та призначено судову справу до розгляду по суті.

Ухвалою суду від 21.11.2019 відмовлено у затвердженні мирової угоди, укладеної 19.08.2019 між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , і продовжено судовий розгляд.

В судовому засіданні представник позивачів позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити, аргументуючи мотивами, викладеними в позовній заяві.

Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час і місце розгляду справи. Причини неявки суду не повідомлено. Таким чином, відповідач не з`явились в судове засідання без поважних причин. Однак, від відповідача 18.06.2019 судом отримано заяву про розгляд справи у його відсутність.

Враховуючи вищевикладене, заяву відповідача, думку представника позивачів та положення ст. 223 ЦПК України, суд ухвалив провести судове засідання у відсутність відповідача (ухвала суду постановлена не виходячи до нарадчої кімнати та занесена до протоколу судового засідання).

При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Рішенням третейського суду при Вінницькій товарній універсальній біржі від 22.08.2006, було визнано договір купівлі-продажу нерухомого майна від 14.08.2006, а саме: 3/5 частки житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель, який розташований в АДРЕСА_1 , земельної ділянки площею 0,0300 га, кадастровий номер :01:008:0034, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована в АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,015 га, кадастровий номер :01:008:0035, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована в АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 дійсним та визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право власності на дане майно в рівних частках. (а.с. 8-9)

Згідно реєстраційного посвідчення, виданого 02.10.2006, за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстровано право власності на 3/5 частки житлового будинку АДРЕСА_1 в рівних частках на підставі рішення третейського суду при Вінницькій товарній універсальній біржі від 22.08.2006. (а.с. 10)

Відповідно до витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, 12.02.2018 за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстровано право власності на вищевказаний житловий будинок, по 3/10 частки за кожним. (а.с. 11-14)

21.04.2018 державним реєстратором на нерухоме майно ОСОБА_6 прийнято рішення № 40748988 про відмову у державній реєстрації права спільної часткової власності, по Ѕ частці земельної ділянки з кадастровим номером :01:008:0034 за адресою: в АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на підставі Закону України № 1076-VI від 05.03.2009 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо діяльності третейських судів та виконання рішень третейських судів». (а.с. 19)

Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 13.08.2019, земельні ділянки площею 0,0300 га, кадастровий номер :01:008:0034 та площею 0,015 га, кадастровий номер :01:008:0035, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташовані в АДРЕСА_1 , належать на праві власності ОСОБА_5 (а.с. 111-114)

Позивачі вважають, що набули право власності на вищевказані земельні ділянки за набувальною давністю, оскільки з 2006 року добросовісно, відкрито та безперервно володіють цими земельними ділянками, утримують їх та підтримують в належному стані, у зв`язку із чим і звернулись до суду.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно ч. 1 ч. 3 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач - разом з поданням відзиву.

Сторонами по справі у відповідності до ч. 4 ст. 83 ЦПК України не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, до суду не надходили.

Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд.

В даному випадку, враховуючи положення ч. 2 ст. 13 ЦПК України, суд позбавлений права на збирання доказів по справі з власної ініціативи, що було б порушенням рівності прав учасників судового процесу.

Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з п. 2, п. 4, п. 6 п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд, заслухавши пояснення представника позивачів в судовому засіданні, дослідивши докази, письмові пояснення, викладені в позовній заяві, та оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи вищевикладене, прийшов до переконання в тому, що позов не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно зі ст. 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

За змістом наведеної норми права, позивачі мають довести, окрім відкритості, безперервності і давності володіння нерухомим майном, ще й інші обставини, які мають суттєве значення для справи, зокрема, добросовісність володіння.

Ознака добросовісності присутня у тому випадку, коли володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

Отже, для застосування набувальної давності добросовісний набувач має довести, що майно, яким він заволодів, є чужим, тобто належить іншій особі, а у самого добросовісного набувача на момент заволодіння майном були відсутні передбачені законом підстави для набуття власності на нього і він не знав і не міг знати про це. До того ж, таке заволодіння має бути правомірним. Застосування до набувальної давності презумпції добросовісності не відповідає буквальному змісту ст. 344 ЦК України, оскільки в силу ч. 5 ст. 12 ЦК України презумпція добросовісності діє тоді, коли законом встановлені правові наслідки недобросовісного здійснення особою свого права (ч. 1 і ч. 3 ст. 388 ЦК України), тоді як ст. 344 ЦК України вказує на правомірні дії щодо добросовісного заволодіння чужим майном.

Таким чином, набувальна давність поширюється на випадки фактичного, без правової підстави володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного документа виключає застосування положень ч. 1 ст. 344 ЦК України.

Також судом звернуто увагу на те, що якщо є підстава заволодіння майном - договір (титульне володіння), виключається можливість застосування набувальної давності.

З матеріалів справи вбачається, що договір купівлі-продажу спірного нерухомого майна було укладено 14.08.2006, але не посвідчено нотаріально відповідно до вимог законодавства з тих підстав, що продавець ухилявся від нотаріального посвідчення. Крім того, рішенням третейського суду при Вінницькій товарній універсальній біржі від 22.08.2006, зокрема, було визнано договір купівлі-продажу нерухомого майна, що є предметом спору у даній справі, від 14.08.2006 дійсним та визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право власності на дане майно в рівних частках.

Отже в даному випадку відсутня така ознака набувальної давності, як добросовісне володіння, що виключає можливість набуття права власності за набувальною давністю, але не позбавляє позивачів можливості набути право власності на таке майно у визначеному позасудовому порядку.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

У постанові від 19.09.2018 по справі № 296/6949/17 Верховний Суд звернув увагу, що позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

На підтвердження правомірності заволодіння нерухомим майном позивачі посилаються на договір купівлі-продажу нерухомого майна від 14.08.2006, який було визнано дійсним рішенням третейського суду від 22.08.2006. Отже, за доводами позивачів вони заволоділи майном, яке є предметом позову, внаслідок укладення договору. Також як зазначено у позовній заяві, та як випливає із наданих позивачами доказів, позивачі на момент заволодіння майном, яке є предметом позову, знали хто є власником цього майна. За таких обставин суд констатує відсутність передбаченої ч. 1 ст. 344 ЦК України ознаки добросовісного заволодіння чужим майном.

За таких обставин один лише сплив строку давності володіння чужим майном, на який вказують позивачі у позовній заяві, не є достатньою підставою для набуття ними права власності за набувальною давністю.

Вищевказане узгоджується із висновками Верховного Суду, зробленими 31.10.2018 у справі № 683/2047/16-ц, 19.09.2018 у справі № 398/2436/19, від 27.09.2018 у справі № 571/1099/16-ц.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання права власності за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на земельні ділянки площею 0,0300 га, кадастровий номер :01:008:0034 та площею 0,015 га, кадастровий номер :01:008:0035, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташовані в АДРЕСА_1 , за набувальною давністю.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, судом встановлено наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки у задоволенні позову відмовлено в повному обсязі, судові витрати слід залишити за позивачами.

Доказів понесення учасниками справи інших судових витрат суду не надано.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 12, 15, 16, 316, 328, ч. 1 ст. 344 ЦК України, ст.ст. 2, 4, 6, 10 - 13, 43, 44, 76-83, 89, 133, 141, 229, 258, 259, 263-266, 354 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права власності на земельні ділянки, розташовані у АДРЕСА_1 , за набувальною давністю відмовити.

Судові витрати залишити за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його повного складення шляхом подання апеляційної скарги до Вінницького апеляційного суду або через Вінницький міський суд Вінницької області.

Рішення суду складено 26.11.2019.

Суддя: