Постанова

Іменем України

23 січня 2019 року

місто Київ

справа № 428/1531/16-ц

провадження № 61-4633св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В.О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4 в особі законного представника ОСОБА_3,

третя особа - Служба у справах дітей Сєвєродонецької міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Луганської області від 27 липня 2016 року у складі колегії суддів: Карташова О. Ю., Конвалова В. А., Назарова М. В.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

ОСОБА_2 у лютому 2016 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 в особі законного представника ОСОБА_3, третя особа - Служба у справах дітей Сєвєродонецької міської ради, про усунення перешкод у здійсненні права власності, визнання осіб такими, що втратили право користування квартирою.

Позивач на обґрунтування заявлених позовних вимог посилалася на те, що з 07 листопада 2009 року вона є власником трикімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1. У зазначеній квартирі зареєстровані її син ОСОБА_5, невістка ОСОБА_3 та онук ОСОБА_4

Після одруження її сина та відповідача у вересні 2010 року, народження дитини, зазначені особи з її дозволу проживали у спірній квартирі, але у грудні 2014 року, після фактичного припинення шлюбних відносин, відповідач ОСОБА_3 разом з онуком ОСОБА_4 виїхали з квартири і стали проживати в іншому місці.

У січні 2015 року шлюб, зареєстрований між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, розірвано, а 05 вересня 2015 року ОСОБА_5 одружився із ОСОБА_6, яка стала мешкати разом з ним.

Посилаючись на те, що відповідач та її дитина, хоч і зареєстровані у належній їй квартирі, проте фактично там не проживають більше року, а ОСОБА_3 у добровільному порядку знятися з реєстрації не бажає, чим порушує її майнові права, позивач просила суд позов задовольнити.

Стислий виклад заперечень відповідача

ОСОБА_3 позовні вимоги не визнала та пояснила, що з грудня 2014 року вона у спірній квартирі не проживає, так як між подружжям не склалися відносини, на момент розгляду справи судом першої інстанції вона проживала у квартирі своєї баби, інше житло у неї відсутнє. Відповідач не заперечувала проти зняття її з реєстрації, але зазначила, що відсутні підстави для визнання малолітнього сина таким, що втратив право користування цією квартирою, а тому він повинен бути зареєстрованим разом з батьком, оскільки у неї відсутнє інше житло, де можна зареєструвати дитину.

Представник Служби у справах дітей Сєвєродонецької міської ради у судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, вважає, що ОСОБА_3 дійсно не проживає у спірній квартирі з грудня 2014 року і може бути визнана такою, яка втратила право користування квартирою, але відсутні підстави для визнання таким, який втратив право користування житлом, малолітнього ОСОБА_4, вважає, що дитина повинна бути зареєстрована за місцем реєстрації батька, оскільки іншого житла його мати не має.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 15 червня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано ОСОБА_3 та неповнолітнього ОСОБА_4 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що відповідачі не проживають у квартирі за адресою: АДРЕСА_1, без поважних причин понад передбачений законодавством строк, а тому можуть бути визнані такими, що втратили право на зазначене жиле приміщення.

Рішенням Апеляційного суду Луганської області від 27 липня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 15 червня 2016 року змінено. В частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4 в особі законного представника ОСОБА_3 про визнання неповнолітнього ОСОБА_4 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1, скасовано та відмовлено за необґрунтованістю. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення апеляційного суду обґрунтовувалось тим, що, встановивши, що ОСОБА_3 самостійно вирішила не проживати у квартирі позивача, участі в оплаті витрат на комунальні послуги не брала, спірною квартирою не цікавилась, з вимогами про її вселення до квартири не зверталась та

будь-якої домовленості між сторонами щодо тривалості її непроживання не було, а також, що перешкод у проживанні в квартирі їй ніхто не чинив, відповідач не подала жодного доказу на підтвердження поважності причини відсутності у спірному житловому приміщенні більше року, суд першої інстанції зробив правильний висновок про доведеність позовних вимог в частині визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1.

У частині вирішення позовних вимог щодо малолітнього ОСОБА_4 апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції не врахував поважності причини відсутності неповнолітньої дитини за місцем своєї реєстрації, оскільки ОСОБА_4 є малолітнім, то місце його проживання визначають батьки і дитина змушена проживати з матір'ю за іншою адресою та не користується будинком позивача не за власним бажанням. Крім того, у квартирі позивача зареєстрований та проживає ОСОБА_5, батько малолітнього ОСОБА_4 З огляду на зазначене висновки суду першої інстанції про визнання малолітнього ОСОБА_4 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1, апеляційний суд визнав необґрунтованими.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ засобами поштового зв'язку у серпні 2016 року, ОСОБА_2 просила скасувати рішення Апеляційного суду Луганської області від 27 липня 2016 року та залишити в силі рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 15 червня 2016 року.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовується порушенням апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Заявник зазначає, що перешкод у проживанні дитини не чинила, неповнолітній ОСОБА_4 фактично проживає зі своєю матір'ю у квартирі баби ОСОБА_3 Визнаючи позовні вимоги щодо себе, ОСОБА_3 визнала, що має місце для реєстрації свого проживання, пояснень та доказів щодо неналежних умов для проживання дитини за місцем проживання відповідача ОСОБА_3 судам першої та апеляційної інстанцій не надано. Натомість ОСОБА_2, як власник квартири, несе витрати щодо сплати комунальних послуг за неповнолітнього ОСОБА_4, що порушує її права як власника майна. Права дитини рішенням суду першої інстанції порушені не були, оскільки за адресою квартири дитина на момент розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій, а також під час подання касаційної скарги не проживала та не проживає. Апеляційним судом не враховано, що батько дитини зареєстрований не у власному житлі, квартира належить на праві власності позивачу, яка є бабою неповнолітнього.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Відзиви на касаційну скаргу не надходили.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 вересня 2016 року відкрито касаційне провадження, а ухвалою від 11 січня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у січні 2018 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 07 листопада 2009 року, за реєстровим № 2623, відомості про який внесені до реєстру прав власності на нерухоме майно.

Відповідно до довідки від 21 липня 2015 року № 2244, виданої КП «Єдиний розрахунковий центр», та копії будинкової книги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстровані в квартирі за адресою: АДРЕСА_1.

Малолітня дитина ОСОБА_4 з 2011 року зареєстрований за місцем проживання свого батька, з грудня 2014 року за місцем реєстрації не проживає, так як мешкає разом зі своєю матір'ю, ОСОБА_3, яка підтверджує той факт, що вони з грудня 2014 року не проживають у спірній квартирі. Факт непроживання у спірній квартирі відповідачів з грудня 2014 року підтверджується актами Комунального підприємства «Єдиний розрахунковий центр» від 16 липня 2015 року від 28 січня 2016 року.

Факт непроживання ОСОБА_3 у спірній квартирі з грудня 2014 року також визнано сторонами.

Оцінка аргументів касаційної скарги

Верховний Суд врахував, що позивач заявила вимогу саме про визнання відповідачів такими, що втратили право користування зазначеним жилим приміщенням. Як на правову підставу позову позивач посилалася на частину другу статті 405 ЦК України.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім'ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення.

Члени сім'ї власника житлового приміщення не мають права власності на житло, в якому вини проживають, що свідчить суттєву відмінність їхнього правового статусу від правового статусу власника такого приміщення, унеможливлюючи, зокрема право розпорядження цим майном. Разом із тим, цим особам належить право використовувати приміщення для проживання, яке є сервітутним правом, тобто правом користування чужим майном (стаття 405 ЦК України). Проте член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Обмеження (втрату) права користування житлом можуть обумовити тільки такі дії членів сім'ї власника житла, які пов'язані зі зловживанням ними своїми правами або з невиконанням покладених на них обов'язків і безпосередньо порушують при цьому права та законні інтереси інших осіб.

Відповідач ОСОБА_2 у суді першої інстанції визнала, що разом з сином ОСОБА_4 не проживає у квартирі АДРЕСА_1 з грудня 2014 року та до часу розгляду судом першої інстанції цієї справи.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 СК України).

Частиною другою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків.

Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову про визнання неповнолітнього ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, суд апеляційної інстанції правильно виходив з того, що малолітній не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт його непроживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення його права користування цим житлом.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, апеляційний суд правомірно визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, що підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення по суті спору, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що дитина має бути зареєстрована з матір'ю, оскільки проживає з нею, не заслуговують на увагу, оскільки стаття 29 ЦК України не пов'язує місце проживання особи з її реєстрацією.

Аргументи скарги, що оскільки з грудня 2014 року малолітній не проживає в належній позивачу квартирі та зареєстрований у ній лише формально, то він вважається таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, також не заслуговують на увагу.

Через свій вік ОСОБА_4 не може самостійно обирати місце проживання, тому факт його непроживання у спірній квартирі зумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення дитини права користування житлом, у якому зареєстрований та проживає батько.

Враховуючи, що ОСОБА_5, який проживає у спірній квартирі, є батьком неповнолітнього, права дитини будуть порушені у разі визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки він має право проживання та користування зазначеною квартирою.

Відповідно до частини першої статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Такі висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 26 червня 2018 року у справі № 751/9405/16-ц (провадження № 61-17207св18), від 27 грудня 2018 року у справі № 759/19394/15-ц (провадження № 61-9128св18), що ухвалені у подібних правовідносинах за аналогічних фактичних обставин, підстав відступити від яких Верховний Суд не встановив.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Зважаючи на наведене, суд апеляційної інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, зробив обґрунтований висновок про відсутність передбачених частиною другою статті 405 ЦК України підстав для визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням.

Зважаючи на наведене, Верховний Суд зробив висновок про залишення без змін рішення суду апеляційної інстанції.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Луганської області від 27 липня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак