Постанова

Іменем України

05 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 265/829/16-ц

провадження № 61-30290св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Яремка В. В. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Донецької області від 06 червня 2017 року у складі колегії суддів: Биліни Т. І., Мальцевої Є. Є., Принцевської В. П.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У лютому 2016 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», банк), правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»),звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що 14 грудня 2007 року між ним та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № MR14AW00010016, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 11 877,42 дол. США терміном до 12 грудня 2014 року, а відповідач зобов`язалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строк та в порядку, встановленому кредитним договором.

ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, яка станом на 26 січня 2016 року становила 1 928,55 дол. США, з яких 1 540,70 дол. США - заборгованість за кредитом, 81,78 дол. США - відсотки за користування кредитом, 201,08 дол. США - комісія за користування кредитом, 104,99 дол. США - пеня.

Уточнивши позовні вимоги, банк просив суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у розмірі 1 928,55 дол. США, що в еквіваленті складає 47 866,61 грн.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 06 червня 2017 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що письмова вимога про наявність та розмір виниклої заборгованості, та необхідність дострокового повернення частини позики банком боржнику не надсилалась, як не надсилалась і письмова вимога про добровільну передачу у розпорядження банку предмета застави (автомобіля) для його реалізації для погашення заборгованості за кредитним договором. Суд вказав, що фактично між сторонами склався позасудовий порядок вирішення спору відповідно до вимог Закону України «Про заставу» та Закону України «Про забезпечення вимог кредитора та реєстрацію обтяжень», проте банк у порушення вимог вказаних норм не дотримався процедури звернення стягнення на предмет застави в позасудовому порядку.

Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 02 серпня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення вимог банку. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитом - 1540,70 дол. США та заборгованість за відсотками - 81,78 дол. США. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги банку в частині стягнення боргу за кредитом та відсотками, суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивачем у судовому засіданні було визнано наявність боргу за кредитним договором, а тому ця обставина в силу вимог частини першої статті 61 Цивільного процесуального кодексу України у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій, (далі - ЦПК України 2004 року)не підлягає доказуванню. Позовні вимоги в частині стягнення комісії не підлягають задоволенню, оскільки позивач не зазначив які саме послуги за вказану комісію надавались відповідачу. Вимоги щодо стягнення пені також не підлягають задоволенню, оскільки відповідач зареєстрована та постійно проживає в зоні проведення антитерористичної операції, оскільки Законом України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» встановлена заборона на нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості за кредитними договорами.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із касаційною скаргою, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати судове рішення апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що позивач незаконно та безпідставно звернув стягнення на предмет застави, порушив процедуру звернення стягнення на заставне майно. Заявник не отримувала жодних письмових повідомлень стосовно звернення стягнення на автомобіль та не знала про наміри банку його продати. Банк не повідомив боржника коли, та за яку ціну, був проданий автомобіль, а розмір заборгованості за кредитом визначено неправильно.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 липня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній цивільній справі.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою та не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Судами встановлено, що 14 грудня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк»,та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № MR14AW00010016, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 11 877,42 дол. США терміном до 12 грудня 2014 року, а відповідач зобов`язалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строк та в порядку, встановленому кредитним договором.

Відповідно до умов договору позичальник здійснює повернення кредиту частинами щомісяця, в період з 14 до 18 числа кожного місяця в сумі згідно графіку погашення кредиту.

В забезпечення виконання умов кредитного договору між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , за згодою співвласника ОСОБА_2 , 14 грудня 2007 року був також укладений договір застави рухомого майна № MR14AW00010016, за яким відповідач передала в заставу автомобіль Geely MR7151А, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 .

У зв`язку з неналежним виконання ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань за кредитним договором утворилась заборгованість, яку банк вирішив погасити шляхом звернення стягнення на предмет застави в позасудовому порядку.

У статті 526 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За змістом статті 1056-1 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Згідно з вимогами частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1058 цього кодексу.

Пунктами 15.6.2, 15.6.3, 24 договору застави транспортного засобу сторони визначили, що у разі невиконання відповідачем умов цього договору, передбачена можливість звернення стягнення на предмет застави способом обраним заставодержателем (а.с. 59-63).

Відповідно до статті 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Судами встановлено, що після реалізації заставного майна (автомобіля) заборгованість за кредитним договором повністю не погашена.

Крім того, у судовому засіданні в апеляційній інстанції відповідач підтвердила наявність заборгованості за кредитним договором.

У зв`язку з чим апеляційний суд на підставі частини першої статті 61 ЦПК України 2004 року вважав позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за кредитним договором та відсотками обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

З такими висновками погоджується й Верховний Суд.

Апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив фактичні обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги про безпідставне нарахування заборгованості за пенею та штрафом не заслуговують на увагу, оскільки суд в цій частині вимог відмовив у зв`язку з необґрунтованістю.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до не згоди боржника з реалізацією заставного майна та проведеною процедурою його вилучення і реалізації, проте як вбачається з матеріалів справи, вказані дії відповідачем не оскаржувались, зустрічні вимоги до банку не пред`являлись.

Предметом спору у цій справі є стягнення заборгованості за кредитним договором.

Тому такі доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають, фактично зводяться до незгоди з висновками суду про стягнення заборгованості за кредитним договором та їх оцінкою.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Тобто Верховний Суд не наділений повноваженнями встановлювати обставини справи та оцінювати докази.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За наслідками розгляду касаційної скарги встановлено, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Отже, відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення апеляційного суду без змін, оскільки відсутні підстави для його скасування.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в цьому випадку оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Донецької області від 06 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Яремко

А. С. Олійник

С. О. Погрібний