Постанова

Іменем України

18 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 462/145/15-ц

провадження № 61-33550св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - Сьома Львівська державна нотаріальна контора,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5на рішення Залізничного районного суду міста Львова від 15 грудня 2016 року у складі судді Колодяжного С. Ю. та рішення апеляційного суду Львівської області від 19 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Мікуш Ю. Р., Приколоти Т. І., Савуляка Р. В.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ:

Короткий зміст позовних вимог:

В січні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання недійсним заповіту, складеного від імені ОСОБА_6 та посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Миронович А. І. 30 грудня 2008 року.

Позовні вимоги мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер її двоюрідний брат ОСОБА_6 Після його смерті відкрилась спадщина на квартиру АДРЕСА_1. В листопаді 2014 року ОСОБА_4 звернулась до нотаріуса для прийняття спадщини після смерті брата, де їй стало відомо, що у 2008 році ОСОБА_6 склав заповіт, яким заповів ОСОБА_5 свою квартиру АДРЕСА_1. ОСОБА_4 стверджувала, що ОСОБА_5 не є ні членом сім'ї, ні родичем спадкодавця, а тому вказаний заповіт її двоюрідний брат ОСОБА_6 не підписував, підпис та почерк у заповіті йому не належить, такі виконані іншою особою. На підставі викладеного ОСОБА_4 просила суд визнати заповіт недійсним.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій:

Рішенням Залізничного районного суду міста Львова від 15 грудня 2016 року позовні вимоги задоволено.

Визнано нікчемним заповіт, складений від імені ОСОБА_6, посвідчений 30 грудня 2008 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Миронович А. І., зареєстрований в реєстрі за № 2217.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду мотивовано тим, що підпис від імені ОСОБА_6 у заповіті від 30 грудня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Миронович А. І., зареєстрованого в реєстрі за № 2217, виконано не ОСОБА_6, а іншою особою, а тому заповіт є нікчемним.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 19 квітня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково.

Рішення Залізничного районного суду міста Львова від 15 грудня 2016 року в частині визнання заповіту нікчемним скасовано.

Ухвалено в цій частині нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено.

Визнано недійсним заповіт, складений від імені ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу

Миронович А. І., зареєстрований в реєстрі за № 2217.

В іншій частині рішення Залізничного районного суду міста Львова від

15 грудня 2016 року залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що визнання недійсним, на підставі статті 215 ЦК України спірного заповіту, має доводитися сторонами в суді шляхом подання та збирання доказів, а не прямо встановлено законом, що необхідно для визнання нікчемності правочину.

Короткий зміст вимог та доводів наведених у касаційній скарзі:

У травні 2017 року ОСОБА_5 через засоби поштового зв'язку подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Залізничного районного суду міста Львова від 15 грудня 2016 року та рішення апеляційного суду Львівської області від 19 квітня 2017 року та передати справу на новий судовий розгляд, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не звернув увагу на підстави недійсності правочину, вказані позивачем, належним чином не з'ясував до якого виду недійсних правочинів відноситься правочин, що є предметом спору. Суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку щодо недійсності заповіту, однак вийшов за межі позовних вимог, оскільки ОСОБА_4 у позовній заяві просила суд визнати заповіт недійсним з підстав нікчемності.

Заявник зазначає, що під час проведення почеркознавчої експертизи не було враховано, що ОСОБА_6 був хворою людиною, інвалідом ІІ групи та у

2002 році переніс інсульт, внаслідок чого були деформовані руки, а тому почерк і підпис могли змінюватись. Експерту були надані вільні зразки підписів, які не стосуються періоду посвідчення заповіту, а тому

ОСОБА_5 вважає вказаний висновок експертизи неповним, необ'єктивним та таким, що викликає сумніви, таким, що не може бути прийнятий судом як належний, допустимий та достовірний доказ.

Він звертався до суду з клопотанням про призначення повторної експертизи, однак суд неправомірно відмовив у задоволенні такого клопотання. Волевиявлення ОСОБА_6 заповісти квартиру саме йому було вільним, оскільки вони тривалий час підтримували дружні зв'язки та саме він здійснював опіку над ним, а відтак висновок суду про задоволення позову є невірним та не відповідає фактичним обставинам справи.

Доводи інших учасників справи:

У серпні 2017 року ОСОБА_4 подала заперечення та просила касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рух касаційної скарги:

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 травня 2017 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи № 462/145/15-ц з Залізничного районного суду міста Львова.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У червні 2018 року матеріали цивільної справи № 462/145/15-ц передано до Верховного Суду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ:

Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у запереченнях на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Рішення Залізничного районного суду міста Львова від 15 грудня 2016 року в частині визнання заповіту нікчемним скасовано рішенням апеляційного суду Львівської області від 19 квітня 2017 року, а тому судом касаційної інстанції в цій частині не перевіряється.

Короткий зміст встановлених судами першої та апеляційної інстанцій обставин справи:

Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 16 березня 2015 року встановлено факт, що ОСОБА_4 та ОСОБА_6 є двоюрідними сестрою та братом.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_6 помер.

13 листопада 2014 року ОСОБА_4 звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини та Сьомою Львівською державною нотаріальною конторою заведена спадкова справа.

30 грудня 2008 року ОСОБА_6 склав заповіт, який посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Миронович А. І. і зареєстрований в реєстрі за № 2317.

Згідно вказаного заповіту, ОСОБА_6 заповів належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_2 ОСОБА_5

До дня смерті ОСОБА_6 був зареєстрований та проживав у АДРЕСА_1.

Згідно даних висновку криміналістичної експертизи з дослідження почерку і підписів від 20 листопада 2015 року № 2905 рукописні записи та підписи від імені ОСОБА_6, розташовані в графах «Підпис» перед записом

«ОСОБА_6» в двох примірниках заповіту від 30 грудня 2008 року, посвідченому приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Миронович А. І., зареєстрований в реєстрі за № 2217, виконані не ОСОБА_6, а іншою особою.

Норми права, які регулюють спірні правовідносини:

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною третьою статті 203 ЦК України встановлено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, з яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із положеннями статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до частин першої-третьої статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Частиною другою статті 1257 ЦК України передбачено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Висновки Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду за результатом розгляду касаційної скарги:

Установивши, що підписи від імені ОСОБА_6, розташовані в графах «Підпис» перед записом «ОСОБА_6» в двох примірниках заповіту від

30 грудня 2008 року, посвідченому приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Миронович А. І., зареєстрований в реєстрі за

№ 2217, виконані не ОСОБА_6, а іншою особою, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що спірний заповіт є недійсним.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення Залізничного районного суду міста Львова від 15 грудня 2016 року правильно виходив з того, що суд першої інстанції помилково визнав заповіт нікчемним. Відповідно до частини другої статті 1257 ЦК України та статті 215 ЦК України недійсність оспореного заповіту прямо не встановлена законом, що необхідно для визнання нікчемності правочину.

Щодо доводів касаційної скарги:

Доводи касаційної скарги про відмову у призначенні повторної експертизи не є підставою для скасування рішення суду. Сумнівів у правильності висновку експерта не встановлено. Установлено, що судом експерту для проведення експертизи надавались всі матеріали, необхідні для дачі висновку. Висновок експертизи є повним, чітким та конкретним. Експертом досліджено всі надані матеріали. Заявник не довів, що висновок є недостатньо обґрунтованим чи суперечить іншим матеріалам справи, чи судом істотно порушено норми процесуального права, які регламентують призначення і проведення експертизи, тому суд відмовив у призначенні експертизи, що узгоджується із вимогами статей 103, 108, 113 ЦПК України.

Доводи касаційної скарги про те, що досліджені експертом зразки підписів ОСОБА_6 не відповідали часу коли був підписаний заповіт, а відтак не могли бути взяті до уваги, не приймаються судом касаційної інстанції. Судами встановлено, що ОСОБА_5 не надав суду жодних документів з підписом заповідача в час, коли був посвідчений заповіт.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права чи порушення судами норм процесуального права і зводяться до переоцінки доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення Залізничного районного суду міста Львова від

15 грудня 2016 року. в не скасованій його частині, та рішення апеляційного суду Львівської області від 19 квітня 2017 року - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду міста Львова від 15 грудня 2016 року, в не скасованій його частині, та рішення апеляційного суду Львівської області від 19 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М.Коротун

М. Є.Червинська