Справа № 522/3942/18
Провадження №2/522/4269/19
22 лютого 2019 року м. Одеса
Приморський районний суд м. Одеси
у складі: головуючого судді - Домусчі Л.В.,
за участі секретаря судового засідання - Вадуцкої В.І.,
розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Одеської області Яковлєва Ольга Миколаївна, про визнання договорів дарування недійсними,
До Приморського районного суду м. Одеси 07.03.2018 року надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Одеської області Яковлєва Ольга Миколаївна, про визнання недійсними: договору дарування нежитлового приміщення АДРЕСА_5 № 2040 від 15.10.2015 року, договору дарування нежитлового приміщення 1б-2 у будинку 16/8 по Фонтанській дорозі у місті Одесі № 2042 від 15.10.2015 року, договору дарування нежитлового приміщення АДРЕСА_5 № 2044 від 15.10.2015 року, та про скасування відповідних записів про право власності.
Згідно з автоматизованою системою документообігу суду при розподілі справ між суддями для розподілу вказана справа була розподілена на суддю Ільченко Н.А..
Ухвалою суду від 12.03.2018 року позову заяву було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків.
Відповідно до рішення Вищої ради правосуддя від 27.03.2018 року №901/0/15-18 про звільнення ОСОБА_6 з посади судді Приморського районного суду міста Одеси у зв'язку з поданням заяви про відставку, на підставі службової записки помічника судді Ільченко Н.А. - ОСОБА_7., з метою дотримання розумних строків розгляду справи, недопущення порушень законних прав та інтересів громадян та законних інтересів сторін по справі, згідно розпорядження керівника апарату Приморського районного суду м.Одеси було здійснено повторний автоматизований розподіл судової справи.
Справа надійшла до провадження судді Домусчі Л.В..
Згідно довідки з відділу адресно-довідкової роботи ГУДМС України в Одеській області від 19.03.2018 року, відповідачка ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4
Згідно довідки з відділу адресно-довідкової роботи ГУДМС України в Одеській області від 19.03.2018 року, відповідачка ОСОБА_3. зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4
24.04.2018 року позивачем було усунуто недоліки, встановлені в ухвалі суду від 12.03.2018 року.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 10.05.2018 року справу прийнято до провадження та ухвалено розглядати за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання на 10.07.2018 року.
10.07.2018 року розгляд справи був відкладений на 03.09.2018 року у зв'язку з першою неявкою відповідачів
Ухвалою суду від 03.09.2018 року по справі було закрито підготовче засідання та справу призначено до судового розгляду на 20.11.2018 року.
Розгляд справи неодноразово(20.11.2018 року, 12.02.2018 року) відкладався у зв'язку з неявкою відповідачів.
У судове засіданні 12.02.2019 року сторони не з'явились, сповіщались про час та місце розгляд справи належним чином. 12.02.2019 року до суду надійшла заява позивача, згідно якої просив справу розглянути за його відсутності та не заперечував проти заочного розгляду справи, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Від відповідачів відзив на позов до суду не надходив. Від третьої особи жодних заяв не надходило.
Відповідно до ч.6 ст.128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.
Згідно до п.п.6, 7 ч.2 ст.43 ЦПК України учасники справи зобов'язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки та виконувати інші процесуальні обов'язки, визначені законом або судом.
Поштова кореспонденція, направлялась відповідачам на адресу їх реєстрації, проте була повернута до суду з відміткою «про закінчення строків зберігання». Причини неявки відповідачі суду не повідомили, жодних клопотань до суду не заявляли.
Крім того, ухвала суду про відкриття провадження у даній справі розмішена в Єдиному державному реєстрі судових рішень та на електронному сайті Приморського районного суду м. Одеси, тобто ухвала суду є доступною для ознайомлення та загальновідомою.
Відповідно до ч.1 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом №475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.
Суд, у зв`язку з неявкою відповідачів та неповідомленням про поважність причин такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачами відзиву на позов, зі згоди представника позивача, ухвалив слухати справу у відсутності відповідачів, згідно ст.ст.280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів.
У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.
Відповідно до ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.
Крім того, на вимогу зазначених норм процесуального права, датою ухвалення судового рішення, ухваленого за відсутності осіб, які беруть участь у справі, є дата складення повного судового рішення.
У зв'язку з цим, датою складення цього судового рішення є 22.02.2019 року.
Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
За змістом ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).
Із матеріалів справи судом встановлено, що 01.01.2013 ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 уклали договір оренди, за умовами якого позивач передав, а відповідач прийняв за плату у тимчасове користування для проживання наступне нерухоме майно: 1) квартира АДРЕСА_1, квартира АДРЕСА_2, квартира АДРЕСА_3. Договір оренди між сторонами було укладено на строк з 01.01.2013 року до 31.12.2015 року. 02.10.2015 позивач направив ФОП ОСОБА_2 лист про припинення договору оренди квартир із вимогою про сплату заборгованості по орендній платі, яка утворилась через невиконання своїх зобов'язань відповідачкою.
Також, із матеріалів справи судом встановлено, що 15.10.2015 року ОСОБА_2 уклала ряд договорів дарування із ОСОБА_3, за яким передала у власність наступне нерухоме майно:
-нежитлове приміщення АДРЕСА_5;
-нежитлове приміщення АДРЕСА_6;
-нежитлове приміщення АДРЕСА_7.
Вказані договори були посвідчені приватним нотаріусом ОМНО Яковлєвою О.М. та зареєстровані в реєстрі за №2040, №2042 та №2044.
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна від 12.02.2019 року, право власності на вказані нежитлові приміщення зареєстровані на підставі вказаних договорів дарування за ОСОБА_3.
До їх відчуження в 2015 році вказаними нежитловими приміщеннями відповідачка ОСОБА_2 володіла з 05.07.2011 року.
Зазначені обставини, обґрунтовуються позивачем як підстави заявленого позову про недійсність договорів дарування, оскільки підтверджують можливість відповідача-1 передбачити негативні наслідки для себе у випадку звернення стягнення на нерухоме майно, яке в результаті укладення договорів дарування перестало належати ОСОБА_2, яка є боржником перед ОСОБА_1.
Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.
Відповідно до статті 717 цього Кодексу за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
За змістом частини п'ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п'ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.
Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
При цьому правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи їх статус як "заінтересовані особи" (статті 215, 216 ЦК України).
З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, статей 1, 2-4, 14 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права та інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов'язковий елемент конкретного суб'єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб'єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.
Із вимогами про визнання правочину недійсним з підстав його фіктивності можуть звернутися заінтересовані особи, якщо предмет правочину будь-яким опосередкованим способом може стосуватися інтересів такого заявника. Так, матеріалами справи установлено, що сторонами у справі є, зокрема, сторони договору позики - кредитор і боржник. Згідно із цивільним законодавством вимоги кредитора можуть бути задоволені за рахунок належного боржникові майна, відтак в інтересах кредитора здійснення заходів для збереження за боржником достатньої кількості майна з метою захисту його інтересів.
Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
Відповідна правова позиція висловлена Верховного суду у постанові від 23.01.2019 року по справі № 442/3285/16-ц.
Згідно п. 24 Постанови Пленуму ВССУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009, для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.
За правовими висновками Верховного Суду України викладеними у постановах від 23.08.2017 у справі № 6-2697цс16, від 19.10.2016 у справі № 6-1873цс16 договір дарування, направлений на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання за його рахунок судового рішення, може бути визнаний недійсним.
Згідно цих позиції ВСУ: про недійсність таких договорів мають свідчити встановлені судами обставини, які дозволяли відповідачам передбачити негативні наслідки для себе у випадку звернення стягнення на нерухоме майно; спірні договори дарування нерухомого майна уклали сторони, які є близькими родичами; суди мають перевіряти, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.
У силу положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
З урахуванням викладене суд приходить до висновку, що ОСОБА_2, напевно знаючи, про наявність невиконаних грошових зобов'язань перед ОСОБА_1, про що свідчить вимога про погашення заборгованість від 01.10.2015 року (а.с.14), а отже і могла передбачити для себе негативні наслідки щодо стягнення заборгованості в примусовому порядку, за півтора місяці до закінчення дії договору оренди передала право власності на все майно своїй родичці.
Зазначене дає підстави для висновку про те, що дії сторін договору направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до родича з метою приховати це майно від можливого виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів за орендною платою та задля уникнення в майбутньому негативних наслідків, пов'язаних зі зверненням стягнення на таке майно в рахунок погашення боргу.
Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.
Вимоги позивача про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_3 на нежитлове приміщення АДРЕСА_5; нежитлове приміщення АДРЕСА_6; нежитлове приміщення АДРЕСА_7, визнаються обґрунтованими виходячи з приписів ст. 19 ЦПК України, за якими суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
Окрім того, приватноправовий характер спору за вимогами про скасування державної реєстрації визначено також у постанові Верховного Суду (Велика Палата) від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16 (провадження № 11-377апп18).
Згідно з ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.
Визнання недійсними договорів дарування в судовому порядку є підставою для скасування реєстрації права власності обдарованого, що вчинене на підставі таких договорів.
Судове рішення у даній справі, є підставою для внесення відповідних змін до реєстру, має наслідком поновлення порушених прав позивача на захист яких подано позов у даній справі.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 5 ст. 81 ЦПК України).
Відповідно до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог у даній справі.
Відповідно до змісту ч.2 ст.141 ЦПК України судові витрати, пов'язані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача.
Судом встановлено, що позивач поніс витрати по сплаті судового збору в розмірі 4 228,80 грн., отже дана сума підлягає стягненню із відповідачів у рівних частках.
На підставі викладеного та керуючись ст. 41, 55 Конституції України, ст.. 11, 15, 16, 202, ч.3 ст.203, ч.1 ст. 215, 216, 234, 717 ЦК України, ст.ст. 1, 2, 3, 13, 19, 42, 43, 48, 49, 51, 76-81, 89, 95, 133, 141, 209, 223, 229, 241, 247, 258-259, 263-265, 268, 280-282, 354 ЦПК України, суд,
Позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1, місце проживання: АДРЕСА_8) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2, місце реєстрації: АДРЕСА_4), ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3, місце реєстрації: АДРЕСА_4), третя особа Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Одеської області Яковлєва Ольга Миколаївна (АДРЕСА_9), про визнання договорів дарування недійсними - задовольнити.
Визнати недійсним Договір дарування нежитлового приміщення АДРЕСА_5 № 2040 від 15.10.2015 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3.
Скасувати запис про право власності ОСОБА_3 за № 11602983 від 15.10.2015 року, внесений на підставі договору дарування щодо нежитлового приміщення АДРЕСА_5.
Визнати недійсним Договір дарування нежитлового приміщення АДРЕСА_6 № 2042 від 15.10.2015 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3.
Скасувати запис про право власності ОСОБА_3 за № 11603906 від 15.10.2015 року, внесений на підставі договору дарування щодо нежитлового приміщення АДРЕСА_6.
Визнати недійсним Договір дарування нежитлового приміщення АДРЕСА_7 № 2044 від 15.10.2015 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3.
Скасувати запис про право власності ОСОБА_3 за № 11604084 від 15.10.2015 року, внесений на підставі договору дарування щодо нежитлового приміщення АДРЕСА_7.
Стягнути із ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2, місце реєстрації: АДРЕСА_4) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1, місце проживання: АДРЕСА_8) судовий збір у розмірі 2 114, 40 грн. (дві тисячі сто чотирнадцять гривень 40 копійок).
Стягнути із ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3, місце реєстрації: АДРЕСА_4) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1, місце проживання: АДРЕСА_8) судовий збір у розмірі 2 114, 40 грн. (дві тисячі сто чотирнадцять гривень 40 копійок).
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду через Приморський районний суд м. Одеси, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення буде складено 22.02.2019 року.

Суддя: Домусчі Л.В.