ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2019 року

м.Суми

Справа №591/5945/18

Номер провадження 22-ц/816/494/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Кононенко О. Ю. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенко В. І. , Собина О. І.

сторони:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Калініна Сергія Костянтиновича

на ухвалу Зарічного районного суду м. Суми від 29 жовтня 2018 року у складі судді Кривцової Г.В., постановлену у м. Суми, повний текст якої складено 29 жовтня 2018 року,

в с т а н о в и в :

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 29 жовтня 2018 року позовну заяву ОСОБА_1 до громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_3 про розірвання шлюбу визнано неподаною та повернуто позивачу.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Калінін С.К., посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить ухвалу суду скасувати та направити справу до суду першої інстанції для відкриття провадження у справі.

Доводи скарги мотивує тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про повернення позовної заяви, оскільки позивачем було зазначено останнє відоме місце перебування відповідача, а самостійно встановити місце перебування чи місце реєстрації відповідача позивач не має можливості. Крім того, оскаржуваним судовим рішенням порушено права позивача на судовий захист.

За ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені у пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37 - 40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи викладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

08 жовтня 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила розірвати шлюб, укладений 06 березня 2009 року, між нею та ОСОБА_3.

У позові, зокрема, зазначала, що оскільки адреса реєстрації відповідача їй невідома, а остання відома адреса його проживання: АДРЕСА_1, тому на підставі ч. 9 ст. 28 ЦПК України просила Зарічний районний суд м. Суми прийняти позовну заяву до розгляду.

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 12 жовтня 2018 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та надано строк для усунення зазначених в ухвалі недоліків. Роз'яснено, що у разі їх не усунення у встановлений судом строк, позовна заява буде вважатись неподаною та повернута (а.с. 7).

Залишаючи позовну заяву ОСОБА_1 без руху, суд першої інстанції виходив з того, що судом не встановлено останнього зареєстрованого місця проживання відповідача для вирішення питання про прийняття справи до свого провадження чи направлення за територіальною підсудністю. Тому позовна заява не відповідає ч. 6 ст. 175 ЦПК України, оскільки відсутні відомості про фактичне зареєстроване чи останнє зареєстроване місце проживання відповідача.

29 жовтня 2018 року представником позивача на адресу суду було направлено заяву на виконання вимог ухвали про залишення позову без руху, з посиланням на те, що позивачем було зазначено останнє відоме місце перебування позивача (а.с. 9-10).

Визнаючи неподаною та повертаючи позовну заяву ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що у встановлений судом строк позивачем не було виконано вимоги ухвали суду від 12 жовтня 2018 року про залишення позовної заяви без руху, а саме не було підтверджено належними доказами, що вказана нею адреса є останнім відомим місцем проживання відповідача. Крім того, відповідач є громадянином іншої держави, тому його виклик до суду не може здійснюватись через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України.

Колегія суддів апеляційного суду з таким висновком суду першої інстанції погодитись не може.

Відповідно до ч. 1 ст. 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п'яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, позовна заява повинна містити повне найменування (для юридичних осіб) або ім'я (прізвище, ім'я та по батькові - для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), а також реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості позивачу відомі), відомі номери засобів зв'язку, офіційної електронної адреси та адреси електронної пошти.

Таким чином, позивачем, відповідно до приведеної норми процесуального закону, у позовній заяві було зазначено останнє відоме їй місце перебування відповідача.

Посилання ж місцевого суду на ч. 6 ст. 175 цього Кодексу, як на підставу залишення позовної заяви без руху, є помилковим, оскільки вказана норма закону містить лише право позивача зазначити інші відомості, до того ж які стосуються вирішення заявленого спору по суті, тобто предмету та підстав позову, та не носить імперативний характер.

Відповідно до ч. ч. 8, 9 ст. 28 ЦПК України, позови до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування якого невідоме, пред'являються за місцезнаходженням майна відповідача чи за останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання або перебування чи постійного його заняття (роботи).

Позови до відповідача, який не має в Україні місця проживання чи перебування, можуть пред'являтися за місцезнаходженням його майна або за останнім відомим зареєстрованим місцем його проживання чи перебування в Україні.

Відповідно до частин 6, 9, 10 ст. 187 ЦПК України у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб'єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи.

Якщо за результатами отриманої судом інформації буде встановлено, що справа не підсудна цьому суду, суд надсилає справу за підсудністю в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу.

Якщо отримана судом інформація не дає можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи, суд вирішує питання про відкриття провадження у справі. Подальший виклик такої особи як відповідача у справі здійснюється через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України.

Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи ОСОБА_3 у м. Суми не зареєстрований (а.с. 6).

Іноземні особи мають процесуальні права та обов'язки нарівні з фізичними і юридичними особами України, крім випадків, передбачених Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (ч. 2 ст. 496 ЦПК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 2, ст.ст. 22, 23 Договору між Україною та Сирійською Арабською Республікою про правові відносини і взаємну правову допомогу в цивільних і кримінальних справах, ратифікованого Законом України № 1730-VI від 18 листопада 2009 року, що набрав чинності 21 грудня 2009 року, громадяни однієї Договірної Сторони на території другої Договірної Сторони мають право на вільний доступ до суду та інших органів, до компетенції яких належать цивільні і кримінальні справи (далі - компетентні органи) для пред'явлення позовів та захисту своїх прав та інтересів на тих самих умовах, як і громадяни останньої Договірної Сторони.

Згідно з положеннями цього Договору будь-яка Договірна Сторона визнає та виконує такі судові рішення, зокрема, винесені на території іншої Договірної Сторони судові рішення у цивільних справах.

Рішення, зазначені у статті 22 цього Договору, підлягають визнанню та виконанню в іншій Договірній Стороні за таких умов, зокрема, стороні, проти якої винесене рішення, або її представнику було належним чином вручено виклик згідно з законодавством тієї Договірної Сторони, в якій було винесено судове рішення.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про неможливість повідомлення відповідача, як громадянина іншої держави, в порядку визначеному національним законодавством України, а саме виклику шляхом оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України.

Статтею 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом п. 3, 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

У низці рішень Європейського суду з прав людини, юрисдикцію якого в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежено державою, лише якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті права.

У справі «Bellet v. France» Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» від 13 січня 2000 року та в рішенні по справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Вказані обставини справи свідчать про необхідність надати позивачу можливість захистити своє право в суді. Інакший підхід був би виявом надмірного формалізму та міг би розцінюватись як обмеження особи в доступі до суду, яке захищається статтею 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для залишення позовної заяви ОСОБА_1 без руху з підстав, зазначених в ухвалі від 12 жовтня 2018 року, та в подальшому для визнання позовної заяви неподаною та її повернення, оскільки позивачем було зазначено у позові останнє відоме місце перебування відповідача, а нормами міжнародного права, зокрема у даній справі, передбачено вручення виклику відповідачу - іноземцю згідно з законодавством України, а саме шляхом оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, апеляційний суд за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, а тому ухвала суду підлягає скасуванню, а справа - направленню для продовження розгляду до суду першої інстанції зі стадії відкриття провадження.

Питання про відшкодування судових витрат за апеляційний перегляд ухвали підлягає вирішенню по завершенню розгляду справи по суті.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 6 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 379, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Калініна Сергія Костянтиновича задовольнити частково.

Ухвалу Зарічного районного суду м. Суми від 29 жовтня 2018 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді : О.Ю. Кононенко

В.І. Криворотенко

О.І. Собина