Справа № 515/660/18
Провадження № 2/515/128/19
Татарбунарський районний суд Одеської області
20 лютого 2019 року м.Татарбунари
Татарбунарський районний суд Одеської області у складі:
головуючого судді Семенюк Л.А.,
за участю секретаря Унгурян Т.В.,
позивачки ОСОБА_1,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Татарбунари Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття її з реєстрації,
ВСТАНОВИВ:
02 травня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком по вул.Дружби, 195 в с.Дельжилер Татарбунарського району Одеської області та зняти останнього з місця реєстрації. В обґрунтування свого позову зазначила, що вона є власником будинку №193 по вул. Дружби в с.Дмитрівка Татарбунарського району Одеської області, згідно договору купівлі-продажу житлового будинку.
В грудні 2004 року за її згодою у вказаному будинку був зареєстрований відповідач ОСОБА_2, який не є членом їхньої родини. Проте, відповідач фактично з 2006 року не проживає за даною адресою, особисті речі його в будинку відсутні. Позивачка не має можливості звернутися до відповідача з проханням щодо зняття з реєстрації, оскільки його місцезнаходження їй не відоме.
Під час розгляду справи судом було вчинено наступні процесуальні дії.
02 травня 2018 року, відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, головуючим у справі було визначено суддю Семенюк Л.А. (а.с.16).
07 травня 2018 року ухвалою Татарбунарського районного суду Одеської області (а.с.17) зазначений позов залишений без руху.
Ухвалою суду від 05.06.2018 року було прийнято позов до розгляду та відкрито підготовче провадження по справі (а.с.25).
28 листопада 2018 року ухвалою суду (а.с.33), за клопотанням позивачки витребувано докази з Дмитрівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області та відкладено розгляд справи.
30 січня 2019 року ухвалою суду підготовче провадження по справі було закрито та призначено до судового розгляду на 20.02.2019 року на 11.00 годину.
Позивачка у судове засідання не з'явилася, але через канцелярію суду подала заяву, в якій просила розглянути справу за її відсутності, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення (а.с.46).
Відповідач в судові засідання неодноразово не з'явився. Відповідно до довідки Дмитрівської сільської ради Татарбунарського району Одеській області №1116 від 06.12.2018 року (а.с.36), ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрований ІНФОРМАЦІЯ_2. Судові повістки, відповідно до вимог п.2 ч.7 ст.128 ЦПК України надсилалися відповідачу за адресою його місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Повістки з повідомленням відповідача поверталися з поміткою: "адресат за вказаною адресою не проживає" (а.с.26,31).
Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов'язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.
Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.
Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).
Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст.ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК.
За загальним правилом (частина 1 статті 13 ЦПК України), суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких, відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом з достовірністю встановлено, що позивачка ОСОБА_1 є власницею житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого по вул.К.Маркса, 193 с.Дмитрівка Татарбунарського району Одеської області, відповідно до договору купівлі - продажу житлового будинку ААЗ № 842303 від 03.12.1998 року, зареєстрованого в реєстрі за № 3789 (а.с.6-7).
Факт реєстрації відповідача - ОСОБА_2 за адресою: Одеська область, Татарбунарський район, село Дельжилер, вулиця Дружби, 195 також підтверджується довідкою №1116, виданою Дмитрівською сільською радою Татарбунарського району Одеської області 06.12.2018 року, де також зазначено, що останній не проживає за місцем реєстрації протягом багатьох років, місце проживання не відоме (а.с.36).
Крім того, на аркуші справи сорок один міститься довідка Дмитрівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області №135 від 30.01.2019 року, якою підтверджується, що згідно договору купівлі-продажу на двоповерховий житловий будинок, розташований по вул. Дружби,195 в с.Дельжилер Татарбунарського району Одеської області, у минулому мав адресу - вулиця К.Маркса, 193 село Дмитрівка Татарбунарського району Одеської області. Власником будинку є ОСОБА_1
У відповідності до вимог ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Положеннями ст.47 Конституції України закріплено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно з ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Статтею 71 ЖК України передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї, за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.
Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України, член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
У відповідності до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація - реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.
Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, в тому числі, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
За встановлених обставин, які підтверджуються дослідженими судом належними та допустимими доказами, які є достатніми та узгоджуються між собою, суд вважає, що наявність реєстрації відповідача в будинку позивачки порушує права останньої як власника, так як позивачка обмежена у своєму праві розпорядження власністю, а, крім того, відповідач не є членом її сім'ї, в будинку не проживає більш тривалий термін, ніж той, протягом якого за ним зберігається право користування жилим приміщенням, витрат по утриманню житла не несе, і приходить до висновку, що відповідач ОСОБА_2 втратив право користування житлом по вул. Дружби,195 (у минулому вул.К.Маркса,193) в с. Дельжилер Татарбунарського району Одеської області, у зв'язку з відсутністю та не проживанням у вказаному жилому приміщенні понад один рік без поважних причин.
Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивачки про визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом та зняття його з реєстрації, є обґрунтованими, у зв'язку з цим позов слід задовольнити, що надасть можливість позивачці розпоряджатись своєю власністю на власний розсуд.
Оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору, судові витрати на підставі ч. 6 ст.141 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідача в дохід держави в розмірі 768 гривень 40 копійок.
Керуючись ст.ст.319, 321, 383, 405 ЦК України, ст.ст.10, 12, 81, 89, ч.6 ст.141, 223, 247, 259, 263- 265, 268, 280-282 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття її з реєстрації - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком за адресою: вул. Дружби,195 (у минулому- вул.К.Маркса,193) в с.Дельжилер Татарбунарського району Одеської області.
Рішення суду, що набрало законної сили, є підставою для зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_2 з житлового будинку по вул. Дружби,195 (у минулому - вул.К.Маркса,193) в с.Дельжилер Татарбунарського району Одеської області.
Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, (паспорт серії КМ №242520, виданий Татарбунарським РВУМВС України в Одеській області) - в дохід держави судовий збір в розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Позивачка має право оскаржити заочне рішення протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Апеляційного сулу Одеської області.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Суддя Л.А.Семенюк