Справа № 202/1592/18
Провадження № 2/202/227/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2019 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська

в складі: головуючого судді - Слюсар Л.П.,

за участю секретаря - Нечепуренко А.Ю.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

представника відповідача - ОСОБА_3

розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дніпро цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зустрічною позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , третя особа Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про вселення, -

ВСТАНОВИВ:

В квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська із позовною заявою до ОСОБА_4 , третя особа: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відповідно до якої просив визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 та зняти його з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

В обґрунтування позову позивач посилався на те, що він є основним квартиронаймачем квартири АДРЕСА_1 . На даний час у вказаній квартирі зареєстровані та постійно проживають він та його дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Також у вказаній квартирі зареєстрований, однак не проживає його син ОСОБА_4 , тобто відповідач у справі. Дана квартира не приватизована, належить до комунального житлового фонду. Фактично, з моменту реєстрації, а саме з 2003 року та по теперішній час, відповідач не проживає за адресою: АДРЕСА_1 , втратив інтерес до спірної квартири, комунальні послуги не сплачує та в добровільному порядку не бажає знятись з реєстрації за вказаною адресою. Реєстрація місця проживання відповідача у вказаному житлі створює для позивача перешкоди у вільному користуванні майном, оскільки останній вимушений нести додаткові витрати зі сплати комунальних послуг, які вираховуються залежно від зареєстрованих за адресою осіб, а також можливість вільно укладати цивільно-правові угоди, які стосуються володіння та розпорядженням спірною нерухомістю. Наведене зумовило позивача за первісною позовною заявою звернутись до суду з відповідною позовною заявою для захисту своїх порушених прав та інтересів.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03 квітня 2018 року, головуючим суддею у цивільній справі визначено суддю Волошина Є.В., ухвалою якого від 11 квітня 2018 року відкрито провадження у справі з призначенням до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

У зв`язку із закінченням повноважень судді Волошина Є.В., призначеного на посаду судді строком на п`ять років відповідно до Указу Президента України від 18 жовтня 2013 року № 571/2013 «Про призначення суддів», на підставі розпорядження керівника апарату Індустріального районного суду м. Дніпропетровська № 131 від 22 жовтня 2018 року проведено повторний автоматизований розподіл вказаної цивільної справи.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23 жовтня 2019 року головуючим у справі визначено суддю Слюсар Л.П., ухвалою якої від 26 жовтня 2018 року прийнято цивільну справу до свого провадження та призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження.

28 грудня 2018 року на адресу суду надійшов відзив відповідача за первісною позовною заявою ОСОБА_4 на позовну заяву позивача ОСОБА_1 , відповідно до якого просив відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що позивачем не доведено наявності підстав для застосування норми ст.71 ЖК УРСР для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, зокрема не доведено факт відсутності відповідача у житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки надані позивачем акти про не проживання не відповідають вимогам щодо достовірності та допустимості, а тому не можуть бути доказами у справі. Вважає позовні вимоги необґрунтованими, оскільки викладені в позовній заяві обставини не відповідають дійсності. Відповідач у відзиві зауважив, що від самого свого народження протягом багатьох років проживав та прописаний у квартирі АДРЕСА_1 , яка від початку була надана у користування його матері ОСОБА_6 . Лише у 2003 році ОСОБА_6 переселилася в іншу квартиру, а особовий рахунок на квартиру № 84 був оформлений на його батька ОСОБА_1 , тобто позивача у справі. Також з 2003 року в квартирі проживала сестра відповідача ОСОБА_7 . Приблизно у 2006 році відносини між батьками зіпсувалися настільки, що вони припинили спільне проживання, ОСОБА_1 , оселився у квартирі № 84 , сестра переїхала до матері, а відповідач проживав то з батьком, то з матір`ю. У 2011 році стан здоров`я відповідача по первісному позову дуже погіршився, внаслідок чого ОСОБА_4 потрапив до лікарні, де тривалий час лікувався і проходив реабілітацію. Внаслідок захворювання йому було присвоєно II групу інвалідності. Після закінчення реабілітації у лікарні у 2015 році, відповідач оселився у квартирі матері, оскільки потребував стороннього догляду, адже на той час батько відповідача вдруге одружився та у нього народилася дочка, тому він не зможе доглядати останнього. Відновивши сили після лікування, у липні місяці 2016 року ОСОБА_4 прийшов до позивача обговорити питання його помешкання, на що останній повідомив, що тепер він мешкає разом з дружиною і дочкою та в подальшому ОСОБА_4 був позбавлений у доступі до спірного помешкання. Вважає, тривала відсутність його у помешканні зумовлено поважними причинами, що не залежали від нього, оскільки фактично саме ОСОБА_1 перешкоджає його проживанню у квартирі. На думку відповідача, дійсною причиною пред`явлення позивачем позову про визнання його таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, є намір позбавити ОСОБА_4 права на взяття участі у приватизації квартири. Таким чином, позов у даній справі спрямований не на захист порушеного права позивача, а не перешкоджання відповідачу реалізувати надані йому законом права щодо приватизації державного житлового фонду.

28 грудня 2018 року на адресу суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , третя особа Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про вселення, відповідно до якої просив вселити його у квартиру АДРЕСА_1 .

02 січня 2019 року ухвалою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська зустрічну позовну заяву ОСОБА_4 прийнято до розгляду та об`єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та здійснено перехід з розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження до розгляду за правилами загального позовного провадження.

04 березня 2019 року на адресу суду надійшла відповідь ОСОБА_1 на відзив відповідача по первісному позову ОСОБА_4 , яким зазначив, що своїм відзивом ОСОБА_4 фактично визнав факти зазначені у первісному позові, зокрема те, що не проживав у квартирі АДРЕСА_1 з 2015 року по теперішній час, тобто був відсутній у спірному житловому приміщенні понад шість місяців та звернув увагу суду на те, що протягом останніх чотирьох років ОСОБА_4 ніяким чином не намагався зберегти за собою житлову площу, а тому вважає, що останній втратив право на проживання у ньому. ОСОБА_1 просив суд задовольнити первісний позов та відмовити у задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_4

05 березня 2019 року ухвалою Індустріального районного суду м.Дніпропетровска закрито підготовче провадження у вказаній цивільній справі та призначено її до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Позивач та представник позивача по первісному позову в судовому засіданні вимоги первісного позову підтримали в повному обсязі та просили його задовольнити, посилаючись на обставини викладені в первісній позовній заяві. Просили відмовити в задоволенні зустрічної позовної заяви, посилаючись на обставини, що викладені позивачем по первісному позову у відповіді на відзив ОСОБА_4 .

Відповідач по первісному позову ОСОБА_4 в судових засіданнях вимоги позовної заяви ОСОБА_1 не визнав та просив відмовити в їх задоволенні, наголошуючи на обставинах, що викладені у відзиві на первісний позов та відповідно задовольнити зустрічну позовну заяву.

Представник відповідача по первісному позову в судовому засіданні вимоги позовної заяви ОСОБА_1 не визнав та просив відмовити в їх задоволенні, наголошуючи на обставинах, що викладені у відзиві ОСОБА_4 на позовну заяву ОСОБА_1 та відповідно задовольнити зустрічну позовну заяву, оскільки саме ОСОБА_1 чинив перешкоди відповідачу по первісному позову у реалізації його права на житло як зареєстрованої особи. На даний час ОСОБА_4 чиняться перешкоди у користуванні квартирою, оскільки позивач по первісному позову змінив замки до вхідних дверей квартири та не надав їх дублікат ОСОБА_4 . Зауважив, що ОСОБА_4 до теперішнього часу не втратив інтересу до квартири та має намір там проживати.

Представник Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради в судове засідання не з`явився, натомість директором департаменту на адресу суду надіслано заяву, відповідно до якої просив здійснювати розгляд справи без участі представника департаменту та ухвалити рішення згідно матеріалів справи та відповідного до чинного законодавства України.

Суд, заслухавши пояснення учасників справи, допитавши свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи доходить висновку, що в задоволенні первісного позову слід відмовити, а зустрічний позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 є неприватизованим житловим приміщення, та відповідно до ордеру № 2108 від 15 червня 1984 року, виданого Бюро по обміну житлової площі виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради народних депутатів ОСОБА_6 надано дозвіл на зайняття квартири АДРЕСА_1 , що складається з 1 (однієї) кімнати загальною площею 18,4 кв.м. та також надано право на вселення у житло ОСОБА_1 , як чоловіку уповноваженого наймача та їх дочці ОСОБА_7 (а.с.58).

Рішенням № 426 від 18 липня 2003 року виконавчим комітетом Індустріальної районної у місті ради, у зв`язку зі зміною місця проживання ОСОБА_6 особовий рахунок на однокімнатну квартиру № 84, житловою площею 18,0 кв.м., будинку АДРЕСА_1 відкрито на її чоловіка - ОСОБА_1 складом сім`ї з трьох осіб, в тому числі дружина - ОСОБА_6 , син - ОСОБА_4 (а.с.30).

Відповідно до довідки Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» № 8489 від 23 червня 2016 року, станом на 31 грудня 2012 року в інвентаризаційній справі відсутні відомості щодо реєстрації права власності за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Будинок АДРЕСА_1 , в який ввійшла квартира № 84 , зареєстрований за Місцевою радою на підставі рішення виконкому Індустріального району № 512 від 19 вересня 1989 року (а.с.35).

Відповідно до довідки про склад сім`ї № 900, станом на 30 січня 2019 року у спірній квартирі зареєстровані з 17 серпня 1984 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто позивач по первісному позову та його діти: з 05 травня 2014 року дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та з 12 квітня 1987 року син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , тобто відповідач по первісному позову (а.с.132).

Стаття 47 Конституції України зазначає, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 9 ЖК Української РСР громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Забезпечення постійним житлом громадян, які відповідно до законодавства мають право на його отримання, може здійснюватися шляхом будівництва або придбання доступного житла за рахунок надання державної підтримки у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Відповідно до частини першої статті 64 ЖК Української РСР, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Відповідно до ст.71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до ст.72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Звертаючись до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, ОСОБА_1 , як підставу позову зазначив не проживання його сина ОСОБА_4 у житловому приміщенні, де він є відповідальним наймачем, понад 6 (шість) місяців та відповідно відсутність зацікавленості до спірного житла.

На підтвердження або спростування вказаних вище обставин, в судовому засіданні були допитані свідки.

Так, свідок ОСОБА_8 повідомила, що вона є сусідкою ОСОБА_1 , постійно спілкується з його родиною та підтвердила факт того, що він фактично мешкає в квартирі разом з дружиною та дочкою. В свою чергу ОСОБА_4 , у спірній квартирі не мешкає з 2005 року та особисто вона з ним не знайома, внаслідок чого нею був підписаний акт про не проживання.

Свідок ОСОБА_7 доповіла, що вона є сестрою відповідача по первісній позовній заяві, тобто ОСОБА_4 та відповідно дочкою ОСОБА_1 , який фактично чинить перешкоди у тому, щоб ОСОБА_4 проживав в квартирі АДРЕСА_1 . Повідомила, що до розлучення ОСОБА_1 з першою дружиною, тобто її матір`ю, вона також мешкала в цій квартирі, приймала участь в ремонті та купувала меблі. Після розлучення її батьки домовились, що квартира буде належати ОСОБА_4 . Через хронічну хворобу ОСОБА_4 вимушений проходити постійне лікування та реабілітацію у медичних закладах, чим зумовлено його відсутність у спірному помешканні, в інший час ОСОБА_4 вимушений винаймати житло, через те що ОСОБА_1 чинить йому перешкоди шляхом зміни замків на вхідних дверях квартири.

Свідок ОСОБА_9 суду доповіла, що вона є подругою матері відповідача по первісному позову та раніше до її розлучення з ОСОБА_1 , вони товаришували сім`ями. В даний же час, свідок не підтримує жодних стосунків із ОСОБА_1 . Також доповіла, що ОСОБА_4 не мешкає у спірній квартирі через те, що ОСОБА_1 чинить йому у цьому перешкоди, замінивши замки на вхідних дверях.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні доповіла, що вона є хрещеною відповідача по первісному позову, тобто ОСОБА_4 Повідомила, що їх сім`ю знає давно та після розлучення ОСОБА_1 із дружиною домовились, що квартира АДРЕСА_4 залишиться їх сину ОСОБА_4 .

Свідок ОСОБА_11 доповіла, що відповідача по первісному позову ОСОБА_4 вона знає з дитинства та по теперішній час товаришує із ним та на прохання останнього через наявність проблем в сім`ї та відсутність житла, пустила його пожити на деякий час до себе.

Свідок ОСОБА_12 доповів, що товаришує з ОСОБА_4 та йому відомо про непрості стосунки із батьками та останній розповідав йому як батько не пускає його додому.

Враховуючи вищевикладене, суд критично ставиться до показів свідка ОСОБА_8 , та актів про не проживання від 05 червня 2017 року (а.с.80-81) та від 11 січня 2018 року (а.с.82), оскільки вони спростовуються доказами встановленими у судовому засіданні. Так, сам позивач по первісному позову ОСОБА_1 не заперечував той факт, що його син ОСОБА_4 , тобто відповідач за первісним позовом, не проживає у спірному житлі саме з 2015 року, а не з 2005 року, яке це зазначено в актах про не проживання, долучених до матеріалів первісного позову та зазначено в показах свідка ОСОБА_8 . В подальшому ж ОСОБА_4 проходив тривале лікування та реабілітацією у зв`язку із хронічним захворюванням, що також підтверджено відповідними медичними документами (а.с. 112-123).

Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Отже, аналізуючи покази свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , суд дійшов висновку про те, що відповідач по первісному позову ОСОБА_4 дійсно тривалий час не проживав у спірному житлі, однак його відсутність була зумовлена обставинами, які від нього не залежали та останній не втратив інтерес до житла та має намір ставитися до вказаного жилого приміщення як до свого постійного місця проживання.

Доводи позивача по первісному позову щодо несплати ОСОБА_4 житлово-комунальних послуг по квартирі, не можуть бути підставою для визнання його таким, що втратив право користування спірним жилим приміщенням, оскільки в матеріалах справи відсутні докази, які б підтвердили що саме позивач по первісному позову ОСОБА_1 поніс такі витрати та відповідно за доведеності понесення ним таких витрат одноособово, не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування.

Суд також ураховує, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2003 року, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач за первісним позовом ОСОБА_4 набув право власності або право постійного користування на інше житло, суду не надано.

Отже, за вищевказаних обставин визнання ОСОБА_4 такими, що втратив право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , призведе до неспівмірного втручання в право на житло та необґрунтованого позбавлення його житла.

Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Також, суттєвою є обставина, що спірна квартира не приватизована, тому відповідач по первісному позову ОСОБА_4 , нарівні із позивачем ОСОБА_1 має право на її приватизацію, а отже визнання його таким, що втратив право користування та, як наслідок, зняття його з реєстрації буде порушувати його право на приватизацію державного житлового фонду.

З урахуванням наведеного, суд вважає, що підстав для визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування жилим приміщенням, відсутні, тому у задоволенні первісного позову слід відмовити.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

З наведених підстав, суд вважає первісні позовні вимоги ОСОБА_1 необґрунтованими та безпідставними, та такими, що не підлягають задоволенню, в той час як зустрічний позов підлягає задоволенню шляхом вселення ОСОБА_4 у квартиру АДРЕСА_1 , оскільки фактичні дані по справі вказують на те, що у позивача за зустрічною позовною заявою ОСОБА_4 відсутній дублікат ключів від вхідних дверей до квартири, що знаходиться за вказаною вище адресою, відповідач у зустрічному позові ОСОБА_1 чинить перешкоди в користуванні житловим приміщенням позивачу за зустрічним позовом ОСОБА_4 , та проживання останнього у спірному житлі ніяк не порушує права ОСОБА_1 , а тому суд дійшов висновку про те, що порушені права ОСОБА_4 , підлягають поновленню, шляхом задоволення зустрічного позову.

Вирішуючи питання про судові витрати, суд виходить з наступного.

При поданні первісної позовної заяви позивачем ОСОБА_1 сплачено судовий збір в сумі 704 грн. 80 коп., відповідно до Закону України «Про судовий збір».

З урахуванням положень ст. 141 ЦПК України у зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог судові витрати, які складаються з судового збору, стягненню з відповідача за первісним позовом не підлягають.

При зверненні до суду із зустрічною позовною заявою ОСОБА_4 було сплачено судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп., який підлягає стягненню на його користь з відповідача за зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 .

На підставі викладеного, керуючись ст.47 КУ, ст..ст. 9, 64, 71, 72 ЖК Української РСР, ст..ст. 4, 12, 13, 76, 77, 81, 258, 259, 263-265, 268, 271-273, 354-355 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_4 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ), третя особа: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради (49000, м. Дніпро, вул. Старокозацька,буд.58), про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_4 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ), третя особа Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради (49000, м. Дніпро, вул. Старокозацька,буд.58), про вселення - задовольнити.

Вселити ОСОБА_4 у квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнути із ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_4 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір в розмірі 704 грн. 80 коп.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 13 січня 2020 року.

Суддя Л.П. Слюсар