Постанова

Іменем України

24 січня 2019 року

м. Київ

справа №523/16002/13-ц

провадження №61-31203св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 26 січня 2017 року у складі судді Бузовського В. В. та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 04 травня 2017 року у складі колегії суддів: Кравця Ю. І., Журавльова О. Г.,

Комлевої О. С.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2013 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_5, у якому з урахуванням збільшення розміру позовних вимог, просила визнати недійсними: заповіт від 19 листопада 1993 року, заповіт

від 01 березня 1994 року, заповіт від 09 червня 2000 року та договір довічного утримання від 13 травня 2004 року, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_5, визначити позивачу додатковий строк, достатній для подання їй заяви про прийняття спадщини, стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 20 000 грн.

Позовна заява мотивована тим, що позивач є племінницею

ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1. У 2005 році позивач дізналася, що ОСОБА_7, уклала договір довічного утримання, за яким набувачем майна належного ОСОБА_7 на праві власності, а саме будинок АДРЕСА_1, є ОСОБА_5

Після звернення із позовом позивач дізналася, що ОСОБА_7 також залишала заповіти: від 19 листопада 1993 року, за яким все своє майно заповідала ОСОБА_8; від 01 березня 1994 року, за яким все своє майно заповідала ОСОБА_5; та від 09 червня 2000 року, за яким майно, а саме будинок АДРЕСА_1 також заповідала ОСОБА_5.

Позивач вважає, що ОСОБА_5 скористався тяжким станом

ОСОБА_7, яка на час складання заповітів та договору довічного утримання не розуміла значення своїх дій та не могла ними керувати.

Позивач також указує, що 24 січня 2014 року позивач зверталась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, проте у видачі свідоцтва їй було відмовлено у зв'язку з пропуском строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Моральну шкоду позивач обґрунтовує шахрайськими діями ОСОБА_5, щодо заволодіння майном, належним хворій ОСОБА_7, яке повинно належати позивачу, оскільки вона його будувала і підтримувала в належному стані.

Відповідач позовні вимоги не визнав, пояснив, що позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що станом

на 19 листопада 1993 року, 01 березня 1994 року та 09 червня 2000 року (дати складання заповітів) ОСОБА_7 не розуміла значення своїх дій те не могла ними керувати.

На спростування Акту комплексної посмертної судової психолого-психіатричної експертизи від 31 липня 2014 року відповідач пояснив, що приймати до уваги проведену КУ «Одеський обласний медичний центр психічного здоров'я» експертизу не можна, так як позивач ОСОБА_4, є працівником зазначеної установи понад 30 років, а також значна кількість свідків з боку позивачки є працівниками цього ж медичного закладу, що викликає сумніви в об'єктивності та неупередженості у складеному експертами висновку.

Також зазначив, що ОСОБА_4 двічі відмовилася від проведення експертизи щодо заповітів від 1993 року, 1994 року та 2000 року в будь-якій іншій медичній установі і наполягала на проведені експертизи виключно в

КУ «Одеський обласний медичний центр психічного здоров'я».

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 26 січня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 04 травня 2017 року, у задоволенні позову відмовлено.

Судові рішення мотивовані тим, що під час складання заповітів в 1993 році, 1994 році і 2000 році та укладання 13 травня 2004 року договору довічного утримання ОСОБА_7 в повному обсязі розуміла значення своїх дій та могла керувати ними, а тому відсутні правові підстави для визнання заповітів та договору довічного утримання недійсними.

Суд дійшов висновку, що позивач не довела протиправну поведінку

ОСОБА_5, причинний зв'язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою та не навела поважність причин пропуску строку встановленого законом на подання заяви про прийняття спадщини.

У касаційній скарзі, поданій у травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати ухвалені в справі судові рішення, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд неповно з'ясував фактичні обстави справи, що мають суттєве значення для вирішення справи, висновки суду не відповідають обставинам справи.

Касаційна скарга містить посилання на те, що суд безпідставно не взяв до уваги покази свідків зі сторони позивача, які свідчать про те, що за період з початку 1993 року і до моменту смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. Значна частина свідків є співробітниками психіатричної установи і достатньо компетентні для визначення психічного стану людини.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, справу витребувано із суду першої інстанції.

Аргументи заперечень ОСОБА_5 на касаційну скаргу зводяться до того, що доводи касаційної скарги є аналогічним доводам апеляційної скарги, яким суд апеляційної інстанції дав оцінку. Касаційна скарг не містить обґрунтувань у чому полягає незаконність та необґрунтованість оскаржуваної ухвали апеляційного суду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального

кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення

змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Суди установили, що ОСОБА_7, на праві власності належав будинок

АДРЕСА_1.

За життя ОСОБА_7, складала три заповіти за якими: в 1993 році все своє майно заповідала ОСОБА_8; від 01 березня 1994 року, за яким все своє майно заповідала ОСОБА_5; від 09 червня 2000 року, за яким майно, а саме буд. АДРЕСА_1 також заповідала ОСОБА_5

13 травня 2004 року між ОСОБА_7, та ОСОБА_5 було укладено договір довічного утримання.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 померла.

Як на підставу визнання оспорюваних правочинів недійсними, ОСОБА_4 посилалась на положення статті 225 ЦК України, відповідно до якої правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Статтею 1233 ЦК України передбачено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Частиною четвертою статті 1236 ЦК України передбачено, що чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини.

Згідно з частиною другою статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту).

Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених нормами ЦК України.

Відповідно до статті 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК України в редакції, чинній на момент розгляду справи місцевим та апеляційним судами, зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України в редакції, чинній на момент розгляду справи місцевим та апеляційним судами.

Висновок про недієздатність сторони такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи є лише одним із доказів у такій справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Суд установив, що ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, ніколи не хворіла на стійку психічну хворобу, ніколи не проходила лікування в психіатричних закладах, на обліку в психіатричному диспансері або за місцем проживання не перебувала.

Згідно показів свідка з боку позивача ОСОБА_9, яка працювала лікарем КУ «Одеський обласний медичний центр психічного здоров'я» (на той час Одеська обласна психіатрична лікарня №1) ОСОБА_7, працювала санітаркою в цьому лікувальному закладі, її поведінка завжди була адекватною, будь якої потреби у перевірці стану її здоров'я не викликала.

У справі було проведено комплексну посмертну судову психолого-психіатричну експертизу.

Суд не прийняв до уваги Акт комплексної посмертної судової психолого-психіатричної експертизи від 31 липня 2014 року, про що навів відповідні мотиви.

ОСОБА_4 двічі відмовилася від проведення повторної експертизи щодо визначення стану померлої ОСОБА_7 під час укладання договору довічного утримання та під час складання заповітів в іншій медичній установі.

Вирішуючи спір, суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшли правильного висновку про те, що належних та допустимих доказів того, що волевиявлення ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, при складенні оспорюваних заповітів та договору довічного утримання не було вільним та не відповідало її волі судом не здобуто, а позивачем не надано. Також суду не надано доказів того, що при складенні оспорюваних правочинів вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

Посилання касаційної скарги на те, що суд неповно дослідив висновок Акту комплексної посмертної судової психолого-психіатричної експертизи

від 31 липня 2014 року на правильність висновків суду не впливає.

Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Позивач з заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини вперше звернулась 24 січня 2014 року, тобто зі спливом 6 років після смерті ОСОБА_7, при цьому не навела поважних причин, пов'язаних з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця для вчинення таких дій.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують та фактично зводяться до незгоди заявника з мотивами, з яких суди виходили, та з наданою судами оцінкою зібраних у справі доказів.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень, виключно в межах, заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв'язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 26 січня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 04 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В. В. Пророк

І. М. Фаловська