Справа № 349/1825/18
Провадження № 22-ц/4808/248/19
Головуючий у 1 інстанції Лошак О. О.
Суддя-доповідач Девляшевський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Девляшевського В.А.,

суддів: Бойчука І.В., Ясеновенко Л.В.,

секретаря Бойчука Л.М.,

з участю: ОСОБА_3 та його представника - ОСОБА_4; представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6, розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали за заявою ОСОБА_5 про забезпечення позову у справі за його позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Рогатинського районного нотаріального округу Дзера М.Л., про визнання недійсним договору дарування з моменту укладення, за апеляційною скаргою ОСОБА_7, ОСОБА_3 на ухвалу Рогатинського районного суду, постановлену головуючим суддею Лошак О.О. 27 грудня 2018 року,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2018 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Рогатинського районного нотаріального округу Дзера М.Л., про визнання недійсним договору дарування з моменту укладення.

В грудні 2018 року позивачем подано до суду заяву про вжиття заходів забезпечення позову. Заява мотивована тим, що спір виник у зв'язку з незаконним відчуженням нерухомого майна ОСОБА_7 на користь ОСОБА_3. Тому невжиття заходів забезпечення позову може призвести до подальшого відчуження цього нерухомого майна, що унеможливить виконання рішення суду.

Ухвалою Рогатинського районного суду від 27 грудня 2018 року задоволено заяву ОСОБА_5 про забезпечення позову. Постановлено накласти арешт на нежитлове приміщення загальною площею 470 кв.м за адресою: АДРЕСА_1, яке належить ОСОБА_3.

Не погоджуючись із даною ухвалою, ОСОБА_7, ОСОБА_3 подали апеляційну скаргу, у якій посилаються на незаконність оскарженої ухвали, неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права. На думку апелянтів, судом першої інстанції не враховано, що на нежитлове приміщення, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 вже накладено арешт ухвалою Калуського міськрайонного суду від 13 січня 2017 року. На думку апелянтів, ні позивачем, ні судом не обґрунтовано, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити або унеможливити виконання рішення в справі. Також позивачем не зазначено вартість майна, на яке він просить накласти арешт. Відповідачі вважають, що суд не звернув увагу на те, що за рішенням суду, яке вже є на виконанні, з ОСОБА_9 та ОСОБА_7 стягнуто солідарно на користь ОСОБА_5 заборгованість в розмірі 64 811 грн, а вартість нежитлового приміщення, на яке накладено арешт є набагато вищою і не є співмірною.

Посилаючись на вищенаведене, відповідачі просять оскаржену ухвали суду скасувати та постановити нову ухвалу про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_5 вказав, що вважає її необґрунтованою та безпідставною. Позивач зазначив, що причиною звернення до суду з даним позовом стало вчинення ОСОБА_7 недобросовісних дій щодо формального виведення з обсягу права власності належного йому нерухомого майна за наявності ухвали Калуського міськрайонного суду від 13.01.2017 про забезпечення позову про стягнення з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5 заборгованості за договором позики. Позивач вказав, що відповідачами попередньо були здійснені недобросовісні дії щодо перереєстрації майна, звернення стягнення на яке може мати місце в подальшому. Таким чином, ОСОБА_5 вважає, що існують фактичні ризики вчинення щодо даного майна тих самих дій, які унеможливлять виконання рішення суду у випадку задоволення позову. Враховуючи вказане, просить оскаржену ухвалу залишити без змін.

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_3 та його представник апеляційну скаргу з вищенаведених мотивів підтримали, просили її задовольнити. Додатково пояснили, що ОСОБА_7 та ОСОБА_3 не було відомо про накладення арешту на нерухоме майно. Відповідач ОСОБА_7 давно мав намір подарувати вказане нежитлове приміщення своєму сину ОСОБА_3, що і було здійснено за договором дарування від 23.02.2017 року. ОСОБА_3 зазначив, що його батько здавав в оренду приміщення торгово-офісного комплексу, вказані договори оренди продовжив і він. Відповідач пояснив, що наявна ухвала про накладення арешту не є перешкодою для продовження здійснення ним господарської діяльності. Проте зазначив, що сам факт існування такого арешту викликає занепокоєння у осіб, які орендують приміщення. Крім того, ОСОБА_7 вже сплачено 20 тисяч гривень на виконання рішення суду, яке було забезпечено арештом нерухомого майна. Відомостей у ОСОБА_3 про те, що у відповідача ОСОБА_7 наявне інше майно для забезпечення немає.

Відповідач ОСОБА_7, приватний нотаріус Рогатинського районного нотаріального округу Дзера М.Л., в судове засідання не з'явилися, про час і місце розгляду апеляційної скарги були повідомлений належно. Отже, є правові підстави для розгляду справи у їх відсутності.

Представник ОСОБА_5 проти доводів апеляційної скарги заперечив з огляду на законність ухвали суду першої інстанції. Крім того зазначив, що 20 тисяч гривень були стягнуті з відповідача ОСОБА_7 в примусовому порядку. Арешт нерухомого майна необхідний для забезпечення виконання рішення суду.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_3 та його представника, представника позивача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з огляду на таке.

Із матеріалів справи вбачається, що ухвалою Калуського міськрайонного суду від 13 січня 2017 року у справі №345/147/17 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_9, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за договором позики накладено арешт на нежитлове приміщення, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 та належало ОСОБА_7 (а.с. 12-13).

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 06.11.2017 стягнуто солідарно з ОСОБА_9 та ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5 заборгованість за договором позики в розмірі 64 811 грн (а.с.14-16).

23.02.2017 між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 укладено договір дарування торгово-офісного комплексу з туалетом громадського призначення відповідно до якого ОСОБА_7 передав безоплатно ОСОБА_3 належне йому нежитлове приміщення площею 470 кв.м., яке знаходиться на АДРЕСА_1 (а.с. 48-50).

Статтею 124 Конституції України визначено принцип обов'язковості судових рішень, який поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до

ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до п. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Вимоги щодо форми та змісту заяви про забезпечення позову визначені ст. 151 ЦПК України, в т. ч. передбачено, що вона повинна містити обґрунтування необхідності забезпечення позову (п.3 ч.1).

Із змісту п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України N 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів, зокрема, обмеження можливості господарюючого суб'єкта користуватися та розпоряджатися власним майном, що може призвести до незворотних наслідків.

Разом з тим, ніяких відомостей, які б підтверджували, що накладення арешту на нерухоме майно ОСОБА_3 перешкоджає його господарській діяльності, апелянтами не надано та в судовому засіданні не встановлено. Крім того, ОСОБА_3 вказав, що такий захід забезпечення позову не впливає на здійснення ним господарської діяльності.

Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.

Отже, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.

З врахуванням того, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду при задоволенні позову, беручи до уваги те, що ОСОБА_7 після постановлення ухвали про забезпечення позову від 13.01.2017, 23.02.2017 за договором дарування відчужив належне йому нежитлове приміщення, на яке було накладено арешт, і не вживає достатніх заходів до повного погашення заборгованості перед стягувачем, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість вимог заявника щодо вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на нежитлове приміщення загальною площею 470 кв.м., яке в даний час належить належить ОСОБА_3

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на його користь, у тому числі для запобігання потенційним труднощам щодо подальшого виконання такого рішення.

Цивільний процесуальний закон не зобов'язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

При цьому, апеляційний суд акцентує увагу на те, що заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер, і можуть бути в подальшому скасовані.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було дотримано норми процесуального права при вирішенні заяви про забезпечення позову, а тому ухвалу необхідно залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7, ОСОБА_3 залишити без задоволення, а ухвалу Рогатинського районного суду від 27 грудня 2018 року без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного її тексту.

Повний текст постанови складено 30 січня 2019 року.

Суддя-доповідач В.А. Девляшевський

Судді: І.В. Бойчук

Л.В. Ясеновенко