Провадження № 22-ц/812/1170/19 Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2019 року м. Миколаїв

справа № 488/1875/17-ц

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Коломієць В.В., Шаманської Н.О.,

із секретарем Горенко Ю.В.,

переглянувши в апеляційному порядку цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до

ОСОБА_2 , ОСОБА_3

(третя особа - приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Козленок С.І.)

про визнання правочину недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва, ухвалене 17 квітня 2019 року суддею Селіщевою Л.І., в приміщенні цього ж суду (повне рішення складено 19 квітня 2019 року),

У С Т А Н О В И В:

У травні 2017 року ОСОБА_1 , діючи через представника, звернулась з позовом, який уточнила у травні 2018 року, до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння.

Позивачка зазначала, що була власницею будинку АДРЕСА_1 . 22 серпня 2007 року уклала договір дарування будинку на користь онуки ОСОБА_2 . З 2009 року відповідачка почала перебудову будинку, у зв`язку з чим вона була вимушена переселитись до своєї доньки, а з 2014 року ОСОБА_2 перешкоджала її поверненню до цього житла. При укладенні договору дарування ОСОБА_2 гарантувала їй довічний догляд та проживання в цьому будинку, але обіцянки не виконала. При цьому вона, позивачка, в силу свого віку та стану здоров`я, неправильно сприймала фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення щодо укладення договору дарування замість довічного утримання. 21 листопада 2016 року ОСОБА_2 подарувала спірний будинок своєму брату ОСОБА_3 .

Посилаючись на те, що уклала договір дарування від 22 серпня 2007 року внаслідок помилки щодо суті правочину та з порушенням умов статей 203, 215 ЦК, а ОСОБА_3 є недобросовісним набувачем в розумінні статті 388 ЦК, ОСОБА_1 просила визнати договір дарування від 22 серпня 2007 року недійсним та зобов`язати ОСОБА_3 повернути їй житловий будинок по АДРЕСА_1 .

Відповідачка ОСОБА_2 , діючи через свого представника, позов не визнала, посилаючись на те, що при укладенні договору дарування ОСОБА_1 усвідомлювала безвідплатний характер правочину, не вимагала догляду, який їй ніхто не обіцяв, з 2010 року на власний розсуд змінила місце проживання та не мала жодних претензій до будинку до 2015 року. Підстав для визнання угоди недійсною не вбачає. Відповідачкою подано заяву про застосування позовної давності (а.с.58).

Відповідач ОСОБА_3 до суду не з`явився, своєї думки щодо позову не висловив.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 17 квітня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 не довела неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину договору дарування від 22 серпня 2007 року, і що саме ці обставини вплинули на її волевиявлення, а надані суду докази спростовують ці твердження позивачки. Відсутність підстав для визнання договору дарування від 22 серпня 2007 року недійсним перешкоджає витребуванню цього майна з володіння ОСОБА_3 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила рішення скасувати та задовольнити позов. Апелянт посилалась на те, що суд дав невірну оцінку доказам, які підтверджують неправильне сприйняття нею умов договору дарування від 22 серпня 2007 року та є підставою для визнання його недійсним. Зокрема, суд не звернув належної уваги на такі обставини, як її похилий вік, незадовільний стан здоров`я, відсутність іншого житла, та не врахував, що договір вона не читала, а нотаріус не роз`яснював його зміст.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_3 спростовував доводи апелянта щодо доведеності сукупності тих обставин, які могли би бути доказом неправильного сприйняття позивачкою характеру договору дарування, а також посилався на те, що за час, який минув з 2007 року будинок значно перебудовано, а тому об`єкту дарування фактично не існує.

Відповідачка ОСОБА_2 правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористалась.

В судове засідання апеляційного суду відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не з`явились. Про час та місце судового засідання повідомлені належним чином. Справу розглянуто за участю позивачки ОСОБА_1 , її представника адвоката Садикової З.П., представника відповідачів адвоката Титаренка Ю.О.,

Переглянувши справу за наявними в ній та доданими доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд не вбачає підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 ЦК України, а саме - зміст правочину не може суперечити закону; особа повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення має відповідати внутрішній волі та бути вільним; правочин має бути спрямованим на настання правових наслідків; а правочин, вчинений батьками, не може суперечити інтересам їх дітей.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Відповідно до частини 1 статті 229 ЦК якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Обставини, щодо яких помилялась сторона, мають існувати саме на момент вчинення правочину і особа на підтвердження своїх вимог повинна довести, що така помилка дійсно мала місце та істотне значення (пункт 19 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року «Про практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

При цьому особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести наявність обставин, які вказують на помилку, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення. Такими обставинами, зокрема, є вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Така правова позиція щодо застосування правил статті 229 ЦК запроваджена Верховним Судом України та викладена у постановах від 19 березня 2014 року (справа № 6-9цс13), від 21 жовтня 2015 року (справа № 6-202цс15), від 27 квітня 2016 року (справа № 6-372цс16).

Аналіз цих норм закону та правові висновки судів вищих інстанцій наведені в мотивувальній частині рішення суду першої інстанції.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на праві власності належав житловий будинок АДРЕСА_1 відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого п`ятою Миколаївською державною нотаріальною конторою 1 лютого 2007 року.

В будинку позивачка зареєстрована з 1969 року.

16 серпня 2007 року ОСОБА_1 знята з реєстрації за цією адресою, а з 23 серпня знову зареєстрована (а.с. 4 зворот).

22 серпня 2007 року ОСОБА_1 уклала договір дарування спірного будинку на ім`я ОСОБА_2 (а.с. 7).

В пункті 3.4 договору зазначено, що сторони розуміють, що за своєю природою договір є безоплатним і дарувальник не має права вимагати від обдарованого вчинення на її користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру.

З 2009 року ОСОБА_2 здійснювала перебудову житлових та нежитлових приміщень спірного будинку, у грудні 2015 року складено декларацію про готовність об`єкту до експлуатації (а.с. 10).

З 2010 року ОСОБА_1 в спірному будинку не проживає, до 2014 року мешкала у доньки ОСОБА_4 ( АДРЕСА_2 ), а потім - у доньки ОСОБА_5 ( АДРЕСА_3 .

У 2015 році між сторонами виник спір щодо права ОСОБА_1 на користування спірним домоволодіння. В позовній заяві та при розгляді тієї справи ОСОБА_1 не посилалась на інше усвідомлення нею умов передачі будинку у власність ОСОБА_2 у 2007 році та наявність у останньої будь-яких зобов`язань, пов`язаних з даруванням (а.с. 9). Предметом спору були житлові права ОСОБА_1 .

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 8 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 5 вересня 2016 року, ОСОБА_1 вселено до будинку АДРЕСА_1 (а.с. 9-11, 12-14). 12 жовтня 2016 року судове рішення виконано (а.с. 15 зворот).

21 листопада 2016 року ОСОБА_2 подарувала будинок ОСОБА_3 (а.с. 55-57, 96).

З 2004 року ОСОБА_1 перебуває на диспансерному обліку в обласній офтальмологічній лікарні та є інвалідом ІІ групи, а за висновком 2017 року - потребує стороннього догляду (а.с. 5, 6).

Залучений до участі у справі як третя особа приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Козленок С.І. пояснила, що перед посвідченням договору дарування роз`яснила сторонам його істотні умови і правові наслідки, відмінності між договором дарування та договором довічного утримання, зачитала договір, після чого сторони самі читали текст договору, при цьому ОСОБА_1 не повідомляла про проблеми з зором і особисто підписала договір.

У серпні 2015 року ОСОБА_1 зверталась з позовом про усунення перешкод у користуванні жилим будинком, де зазначала, що подарувала онуці ОСОБА_2 спірний будинок.

Встановивши ці обставини, суд першої інстанції виходив з наступного:

- у період 2007 року за станом здоров`я ОСОБА_1 , хоча і мала проблеми з зором, але не потребувала сторонньої допомоги (з її слів);

- з часу укладення угоди не вимагала утримання від ОСОБА_2 ;

- напередодні укладення договору дарування знялась з реєстрації за цією адресою, а після зареєструвалась за згодою нового власника;

- з 2009 року, коли новий власник почав перебудову, усвідомлювала право відповідачки на розпорядження майном як власним та не заперечувала це право;

- у 2010 році сама виселилась з будинку (з поважних причин);

- у 2015 році, звертаючись до суду, вважала порушеними лише житлові права;

- доказів того, що при укладенні угоди 22 серпня 2007 року не була ознайомлена зі змістом договору дарування, суду не надала.

Зазначені обставини в їх сукупності стали підставою для висновку про недоведеність ОСОБА_1 того факту, що, укладаючи договір дарування вона не усвідомлювала характер угоди, а саме його безвідплатний характер та наслідки.

Посилання апелянта на те, що вона повірила онуці та сподівалась на інше ставлення до неї (догляд) в майбутньому, є мотивом вчинення правочину (не здійсненими очікуваннями), а не помилкою в характері угоди.

Отже основний висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання договору дарування від 22 серпня 2007 року недійсним відповідно до статей 203, 215, 229 ЦК, як укладеного внаслідок помилки щодо його істотних умов, відповідає встановленим обставинам.

Доводів, які би спростовували висновки суду, апеляційна скарга не містить.

Керуючись статтями 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 17 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: В.В.Коломієць

Н.О.Шаманська

---------------------------------

Повну постанову складено 12 липня 2019 року.