ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1200/19 Справа № 206/6867/17 Суддя у 1-й інстанції - Маштак К.С. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2019 року

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду області в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Городничої В.С.

при секретарі - Кошара О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 07 травня 2018 року

по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» про захист прав споживача,-

ВСТАНОВИЛА:

В грудні 2017 року до Самарського районного суду м.Дніпропетровська надійшов позов Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В квітні 2018 року до Самарського районного суду м.Дніпропетровська надійшов зустрічний позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» про захист прав споживача.

Рішенням Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 07 травня 2018 року позов Публічного акціонерного товариства "ОТП Банк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Публічного акціонерного товариства "ОТП Банк" (місцезнаходження: 01033, м. Київ, вул. Жилянська, 43, ідентифікаційний код юридичної особи 21685166) заборгованість в розмірі 40769 дол. США 47 центів, що складається із суми заборгованості за кредитним договором - 33426 дол. США 59 центів, суми заборгованості за нарахованими відсотками - 7342 дол. США 88 центів.

В іншій частині позову відмовлено повністю.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "ОТП Банк" про захист прав споживача відмовлено повністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська по цивільній справі №206/6867/17 і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в зв`язку з виконанням зобов`язань, та задовольнити зустрічний позов.

В запереченнях Акціонерне товариство "ОТП Банк" на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 07 травня 2018 року просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 16.11.2005 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна» ( ПАТ «ОТП Банк» є правонаступником всіх прав та обов`язків ЗАТ «ОТП Банк», яке в свою чергу є правонаступником всіх прав та обов`язків АКБ «Райффайзенбанк Україна») та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № МL-300/1209/2005 відповідно до умов якого відповідач отримала 43000,00 дол. США (а.с.6-27).

Пунктами 1.1., 1.11.1., 1.5.1. частини 2 кредитного договору сторони погодили, що банк надає позичальнику кредит в розмірі та валюті, що визнаний у цій частині цього договору, а позичальник приймає, зобов`язується належним чином використати та повернути банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відповідну плату за користування кредитом і виконати всі інші зобов`язання, як вони визначені у цьому договорі. Усі платежі для повернення суми кредиту та сплати процентів за користування кредитом повинні здійснюватись позичальником у валюті кредиту, в строки та на умовах встановлених цим договором. Погашення відповідної частини кредиту здійснюється позичальником щомісяця у розмірі та строки, визначені у графіку повернення кредиту та сплати процентів, шляхом внесення готівки в касу банку або безготівковим перерахуванням.

Таким чином, уклавши кредитний договір сторони обопільно взяли на себе права та обов`язки щодо надання кредитних коштів кредитором, їх повернення боржником, в порядку передбаченому договором.

Згідно ліцензії № 191 НБУ встановлено наявність у АКБ «Райффайзенбанк Україна» є права на використання іноземної валюти на території України (а.с.132-137).

Пунктом 3 частини 1 та п. 1.4. частини 2 кредитного договору сторони передбачили, що для розрахунку процентів за користування кредитом буде використовуватись плаваюча процентна ставка. За користування кредитом позичальник зобов`язується сплатити банку відповідну плату в порядку та на таких умовах: - у разі використання фіксованої процентної ставки, проценти за користування кредитом розраховуються на основі Фіксованої процентної ставки, яка є незмінною на весь строк дії цього договору, з розрахунку річної бази нарахування процентів; - у разі використання плаваючої процентної ставки, проценти за користування кредитом розраховуються як FIDR + фіксований відсоток з розрахунку річної бази нарахування процентів. За базовий FIDR сторони приймають ставку FIDR (діючу на момент укладення цього договору) на строк в 1 календарний рік.

У зв`язку із неналежним виконанням ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором МL-300/1209/2005 від 16.11.2005 року станом на 12.06.2017 року виникла заборгованість у розмірі 40769 дол. США 47 центів, яка складається із: суми заборгованості за кредитним договором - 33426 дол. США 59 центів, суми заборгованості за нарахованими відсотками - 7342 дол. США 88 центів (а.с.65-67).

23.10.2017 року на адресу ОСОБА_1 була направлена досудова вимога про сплату заборгованості за кредитним договором (а.с.28, 42).

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За загальним правилом договірне зобов`язання повинне виконуватись відповідно до тих умов, які сторони визначили при укладення договору.

Згідно із положеннями ст.ст.509,526,530 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію, у тому числі сплатити гроші, а кредитор має право вимагати від боржника виконання обов`язку. Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ч.1 ст.1055 ЦК України, кредитний договір укладається в письмовій формі.

За змістом ст.ст.610,611,612,623,625 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, у тому числі і відшкодування збитків та моральної шкоди.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Враховуючи, що ОСОБА_1 не заперечує отримання від банку коштів та те,що вона порушила, як споживач, графік сплати коштів на умовах кредитного договору, то суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що банк набув права звернення до суду з вимогою про стягнення із відповідача заборгованості.

Згідно зі ст.192 ЦК України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч.2 ст.533 ЦК України якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом у відповідності до ч.1,3 ст.533 ЦК України.

Згідно зі ст.2 Закону України від 07.12.2000 року № 2121-III "Про банки і банківську діяльність" кошти це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

У ст.ст.47,49 Закону України "Про банки і банківську діяльність" визначано операції банків з розміщення, залучення коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Відповідно до ст.5 Декрету операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України (далі - НБУ). Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету.

Крім того, Національним банком України на виконання положень статті 11 Декрету прийнято Положення.

Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких НБУ видав йому банківську ліцензію та генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій).

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 "Про судове рішення у цивільній справі" суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192, частина третя статті 533 ЦК України, Декрет .

Враховуючи, що в кредитному договорі виконання зобов`язання визначено у вигляді грошового еквіваленту в іноземній валюті (стаття 533 ЦК України), та наявності у банку-кредитора відповідної ліцензії на використання іноземної валюти, суд має підстави для ухвалення рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, вказаний висновок відповідає правовій позиції ВСУ в справі № 6-1680 цс15, а тому суд, не вбачає підстав для зазначення у рішення суду суму заборгованості в гривневому еквіваленті.

Щодо тверджень ОСОБА_1 , як на підстави для відмови у первісному позові та визнання недійсним положень кредитного договору, визнання боргових зобов`язань по кредитному договору з забезпеченням виконаними.

Дослідивши зміст п. п. 1, 4, 5 ст. 11, ч. ч. 1, 2, 5 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» у редакції від 13.01.2006, на яку посилається ОСОБА_1 та п. 3.3, пп.а) п. 3.3, п. 3.5, п. 3.8 Постанови НБУ № 168 від 10.05.2007, лист НБУ № 40-117/2093-6134 від 16.06.2007 «Про окремі питання практичного застосування правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», ст. 1056-1 ЦК України, то суд першої інстанції погоджується із її зауваженнями, що зазначені норми набрали чинності після укладення кредитного договору, а тому, не можуть розповсюджуватись на умови, які були погоджені до їх прийняття.

Відповідно до ст.5 ЦК України встановлено, що акти цивільного законодавства зворотної сили не мають. Тому акти не мають зворотної дії в часі. Однак такі акти мають зворотну дію в часі, якщо вони пом`якшують або скасовують цивільну відповідальність (ч. 2 ст. 5 ЦК). Це означає, що акти цивільного законодавства діють на майбутній час і не застосовуються до тих відносин, які виникли до набрання ними чинності.

Принцип неприпустимості зворотної дії в часі нормативних актів знайшов своє закріплення в міжнародно-правових актах, зокрема і в Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини (стаття 7).

Правова позиція, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 22.02.2017 року у справі № 6-2705цс16 підтверджує, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно із ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ч.1,2 ст.77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Задовольняючи частково позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що у зв`язку із неналежним виконанням ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором МL-300/1209/2005 від 16.11.2005 року станом на 12.06.2017 року виникла заборгованість у розмірі 40769 дол. США 47 центів, яка складається із: суми заборгованості за кредитним договором - 33426 дол. США 59 центів, суми заборгованості за нарахованими відсотками - 7342 дол. США 88 центів, яку необхідно стягнути на користь банку.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про захист прав споживача, суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що стягувана банком заборгованість не є цивільною відповідальністю (встановлені законом юридичні наслідки за невиконання або неналежне виконання особою обов`язків, зобов`язань, що пов`язані з порушенням суб`єктивних цивільних прав другої сторони), а є обов`язком боржника щодо сплати кредитних коштів та процентів за їх користування у зв`язку з чим не вбачає підстав для застосування до відносин, що склались норм, на які вона посилається.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянта, що рішення суду першої інстанції було прийнято із порушенням норм вимог ЦПК України, оскільки рішення було прийнято за відсутності представника апелянта, так як адвокат приймала участь в судовому засіданні по кримінальній справі в іншому суді, тому не мала можливості подати заперечення до суду із зазначенням доказів, що підтверджують дані заперечення, тому можна вважати, що було порушено принцип змагальності сторін, про це було повідомлено суд із проханням відкласти розгляд справи, колегія суддів ставиться критично, оскільки право на захист ОСОБА_1 не було порушено, так як вона була належним чином повідомлена про слухання справи судом першої інстанції, неодноразово у судових засіданнях приймала участь її представник - адвокат Кондрашова В.О., яка на судове засідання 07.05.2018 року, що було призначено на 09.45 год не з`явилась не повідомивши причини своєї неявки і лише o 10,05 год на електронну пошту суду надіслала повідомлення про неможливість прибути без надання жодних підтверджень поважності відсутності та своєї участі у інших справах.

Тобто, повідомлення про неможливість прибути на судове засідання 07.05.2018 року було отримано судом першої інстанції вже після відкриття судового засідання та початку розгляду справи по суті з фіксуванням засідання технічними засобами. Додатково, в матеріалах справи відсутні докази поважності відсутності представника ОСОБА_1 на вказаному судовому засіданні.

Приведені в апеляційній скарзі доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргуОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 07 травня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

В.С.Городнича