ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2019 року

м. Харків

справа № 619/1890/17

провадження № 22-ц/818/321/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справах:

головуючого: Тичкової О.Ю.,

суддів: Котелевець А.В., Піддубного Р.М.,

за участю секретаря судового засідання: Сватенко Н.В.,

сторони справи:

позивач - заступник прокурора Харківської області в інтересах держави в особі Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області, Фонду державного майна України,

відповідачі - Пересічанська селищна рада Дергачівського району Харківської області, ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу заступника прокурора Харківської області Гончаренка А.М., подану в інтересах держави в особі Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області, Фонду державного майна України, на рішення Дергачівського районного суду Харківської області, ухвалене 12 квітня 2018 року у складі судді Болибок Є.А.,-

УСТАНОВИВ:

19 червня 2017 року заступник прокурора Харківської області в інтересах держави в особі Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області (надалі Дергачівська РДА), Фонду державного майна України звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати недійсним та скасувати рішення Пересічанської селищної ради Дергачівського району Харківської області від 30.09.2010 про безоплатну передачу у приватну власність ОСОБА_1 земельної ділянки по АДРЕСА_1; визнати недійсним державний акт на право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі за №23 (серія державного акту на право власності на земельну ділянку НОМЕР_1, кадастровий номер НОМЕР_2), скасувавши його державну реєстрацію шляхом скасування кадастрового номеру НОМЕР_2.

В обґрунтування позову зазначив, що прокуратурою Харківської області визначено Дергачівську РДА та Фонд державного майна України органами, в інтересах яких подається позов, у зв'язку з тим, що саме їх інтереси порушено внаслідок перевищення компетенції Пересічанською селищною радою Дергачівського району Харківської області, державним підприємством (ДП) «Санаторій «Березівські мінеральні води» та публічним акціонерним товариством (ПАТ) лікувально-оздоровчих установ профспілок України «Укрпрофоздоровниця» під час відмови від земель площею 62,3 га оздоровчого призначення державної власності та передачі їх у розпорядження Пересічанській селищній раді Дергачівського району, яка в подальшому розпорядилася ними як землями комунальної власності та передала у власність громадянам. Так, в силу ст.122 Земельного кодексу України (станом на час виникнення правовідносин так само як і на даний час) саме до повноважень районних державних адміністрацій відноситься повноваження щодо передачі земель державної власності для будь-яких цілей в межах населених пунктів. Внаслідок перевищення компетенції Пересічанською селищною радою вказаною радою порушено інтереси держави в особі Дергачівської райдержадміністрації в частині законного розпорядника землями державної власності. Дана обставина послугувала підставою для представництва інтересів держави в особі Дергачівської райдержадміністрації. Згідно з інформацією Пересічанської селищної ради Дергачівського району від 29.05.2015 №02-19/372 Фонд державного майна України не надавав вказаній місцевій раді згоду на припинення права самостійного користування земельною ділянкою оздоровчого призначення площею 62,3 га. Також, згідно інформації ПАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» від 26.05.2015 №05-02-02/497 будь-яких погоджень або дозволів від Фонду державного майна України щодо передачі державних земель оздоровчого призначення у розпорядження Пересічанській селищній раді не надавалося. У ході вивчення правомірності відмови ДП «Санаторій «Березівські мінеральні води» від земель державної власності оздоровчого призначення площею 62,3 га та прийнятих Пересічанською селищною радою рішень з цих питань, прокуратурою Харківської області встановлено наступне. Згідно державного акту на право постійного користування землею серії НОМЕР_3, виданого 26.11.1997 на підставі рішення Пересічанської селищної ради № 254 від 14.10.1997 дочірнє підприємство «Санаторій Березівські мінеральні води» являвся постійним користувачем земель оздоровчого призначення загальною площею 62,3 га, який зареєстровано в книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №6. Відповідно до статуту ДП «Санаторій «Березівські мінеральні води», який зареєстровано виконкомом Дзержинської районної ради м. Харкова від 01.11.1999 за №04058835Ю0010494, вказане підприємство створене ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця», що є правонаступником Української республіканської ради по управлінню курортами профспілок. Засновниками акціонерного товариства лікувально-оздоровчих установ профспілок України «Укрпрофоздоровниця» є Фонд соціального страхування України та Федерація незалежних професійних спілок України. Разом з тим встановлено, що рішенням Пересічанської селищної ради Дергачівського району від 07.04.2005, на підставі ст.142 Земельного кодексу України, припинено право постійного користування ДП «Санаторій Березівські мінеральні води» ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» частиною земельної ділянки загальною площею 45,7475 га на території с. Березівське Пересічанської селищної ради Дергачівського району та вирішено внести зміни до державного акту на право постійного користування землею серії НОМЕР_3 ДП «Санаторій Березівські мінеральні води», який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №6. Рішення Пересічанської селищної ради Дергачівського району від 07.04.2005 винесено на підставі листа ДП «Санаторій «Березівські мінеральні води» №158 від 29.03.2005 та листа ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» №05-39/966 від 24.05.2004, якими заявлено про необхідність припинення постійного користування землею користування ДП «Санаторій «Березівські мінеральні води» площею - 45,7475 га та прийняття їх в комунальну власність. Окрім цього, рішенням Пересічанської селищної ради Дергачівського району від 28.02.2006 на підставі ст.142 Земельного кодексу України припинено право постійного користування ДП «Санаторій « Березівські мінеральні води» ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» земельної ділянки загальною площею 16,5525 га на території с. Березівське Пересічанської селищної ради Дергачівського району вирішено скасувати державний акт на право постійного користування землею серії НОМЕР_3 ДП «Санаторій «Березівські мінеральні води» який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №6. Згідно інформації відділу Держземагентства у Дергачівському районі від 19.05.2015 №20.18.-10-07-1701/0-15 встановлено, що запис в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №6, щодо реєстрації державного акту на право постійного користування землею серії НОМЕР_3 ДП «Санаторій «Березівські мінеральні води» скасований на підставі вказаних рішень Пересічанської селищної ради. Також, даним рішенням Пересічанської селищної ради Дергачівського району від 28.02.2006 вищевказану земельну ділянку загальною площею 16,5525 га передано в оренду ДП «Санаторій «Березівські мінеральні води» із земель оздоровчого призначення комунальної власності строком на 25 років. У подальшому рішенням Пересічанської селищної ради Дергачівського району від 02.03.2007 припинено користування ДП «Санаторій «Березівські мінеральні води» земельною ділянкою площею 0,3030 га та рішенням від 18.02.2011 припинено користування ДП «Санаторій «Березівські мінеральні води» земельною ділянкою площею 0,0769 га у зв'язку з наданням їх Національній юридичній академії України ім. Ярослава Мудрого. Окрім цього, встановлено, що Пересічанською селищною радою Дергачівського району в межах земель оздоровчого призначення державної власності площею 62,3 га, право на яку посвідчено державним актом на право постійкого користування землею серії НОМЕР_3, здійснено розпорядження частиною вказаних земель із зазначенням їх статусу як землі комунальної власності. Так, Пересічанською селищною радою Дергачівського району на підставі рішення від 28.02.2006 укладено договір з ДП «Санаторій «Березівські мінеральні води» 3АT лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» щодо оренди земельних ділянок оздоровчого призначення площею 16,5525 га, які знаходяться за адресою: с. Березівське Дергачівського району Харківської області. Договір зареєстровано 06.04.2006 за №01 у Державному реєстрі земель. Додатково встановлено, що Пересічанською селищною радою рішеннями LXXII сесії V від 30.09.2010, безоплатно передано 16 земельних ділянок по 0,1 га кожному на території Пересічанської селищної ради із зміною цільового призначення із земель оздоровчого призначення на землі рекреаційного призначення (для дачного будівництва) які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1. На підставі рішень Пересічанської селищної ради від 30.09.2010 вказаними громадянами отримані державні акти на право власності на 16 земельних ділянок по 0,1 га кожна для дачного будівництва. Рішення Пересічанської селищної ради від 07.04.2005 та від 28.02.2006 до припинення права постійного користування ДП «Санаторій «Березівські мінеральні води» ЗAT лікувально-оздоровчих закладів спілок України «Укрпрофоздоровниця» земельною ділянкою загальною площею 62,3 га на території с. Березівське Пересічанської селищної ради Дергачівського району визнанні недійсними у зв'язку із наступним. На виконання постанови Ради Міністрів Української PCP «Про передачу профспілкам санаторіїв і будинків відпочинку Міністерства охорони здоров'я Української PCP» від 23.04.1960 №606 санаторій «Березівські мінеральні води» передано у відання Українській республіканській Раді Міністерства охорони здоров'я Української PCP та є державною власністю України на підставі Указу Президії Верховної Ради України «Про передачу підприємств, установ та організацій союзного підпорядкування, розташованих на території України, у власність держави» від 30.08.1991 № 1452-ХII та Закону України «Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України». Виходячи зі змісту наведених вище нормативних актів стосовно права власності держави України після розпаду Союзу PCP, право власності на майно, розташоване на території України і передане у віддання профспілковим організаціям, набула держава Україна. Після розпаду Союзу PCP правонаступником Української республіканської Ради профспілок стала Рада Федерації незалежних профспілок України, правонаступником якої, у свою чергу, є Федерація професійних спілок України. Постановою президії Ради Федерації незалежних професійних спілок України від 22.11.1991 створено акціонерне товариство лікувально-оздоровчих установ профспілок України «Укрпрофоздоровниця». 04.12.1991 створено акціонерне товариство «Укрпрофоздоровниця», яке зареєстровано 23.12.1991. За таких обставин на момент створення акціонерного товариства лікувально-оздоровчих установ профспілок України «Укрпрофоздоровниця» майно, передане йому Федерацією незалежних профспілок України, а відтак, і земельні ділянки на яких воно розташовано, перебували у державній власності, а тому могли бути відчужені виключно за згодою власника - держави. У ході вивчення рішень Пересічанської селищної ради від 07.04.2005 та 28.02.2006 про припинення права постійного користування землею ДП «Санаторій «Березівські мінеральні води» встановлено, що вони прийняті без згоди Фонду державного майна України, що є порушенням ст.84 Земельного кодексу України та ст.142 Земельного кодексу України. Встановлено протиправну зміну державної власності на землю оздоровчого призначення площею 62,3 га ДП «Санаторій Березівські мінеральні води» на правовий статус земель комунальної власності Пересічанської селищної ради, яка розпочала процес приватизації та передачі в оренду вказаних земель. Рішенням від 30.09.2010 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам для індивідуального дачного будівництва за рахунок земель оздоровчого призначення з віднесенням до категорії земель рекреаційного призначення та передано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку, площею 0,10 га по АДРЕСА_1. На підставі вказаного рішення ОСОБА_1 отримано державний акт на право власності на земельну ділянку (серія НОМЕР_1), який реєстровано в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №23. Таким чином, рішення селищної ради про передачу у власність ОСОБА_1 земельну ділянку підлягає скасуванню у зв'язку з порушенням вимог ст.ст. 12, 118, 121, 122, 149 Земельного кодексу України та ч.1 п. 34 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» за відсутності відповідного рішення (погодження) Фонду Державного майна України та прийняття рішення компетентним органом виконавчої влади щодо вилучення із постійного користування ДП «Санаторій «Березівські мінеральні води» земельної ділянки без згоди власника землі, подальшої зміни цільового призначення земельної ділянки та поза межами повноважень. В результаті протиправного набуття ОСОБА_1 права власності на вищевказану земельну ділянку порушено інтереси держави в особі Фонду Державного майна України та Дергачівської райдержадміністрації.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 12 квітня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що за результатами судового розгляду не встановлено неправомірних дій ОСОБА_1, що набував майно в рамках безоплатної приватизації землі, не встановлено факту порушень прав та інтересів держави внаслідок такої приватизації. На момент передачі спірної земельної ділянки у власність відповідача, рішення Пересічанської селищної ради про скасування державного акту на право постійного користування земельною ділянкою ДП «Клінічний санаторій «Курорт Березівські мінеральні води» ПАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» було дійсним та мало юридичну силу. Подальше скасування цього рішення не повинно тягнути за собою позбавлення громадян власності тобто погіршувати становище відповідача.

05 травня 2018 року заступником прокурора Харківської області Гончаренком А.М. подано апеляційну скаргу, у якій просить він просить рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. В обґрунтування посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, порушення норм матеріального та процесуального права, неповноту з'ясування обставин, що мають значення для справи. Висновки суду першої інстанції щодо відсутності в матеріалах справи належних та допустимих доказів про належність державі спірної земельної ділянки на час її передачі відповідачам є необґрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами справи. З письмових доказів у справі вбачається, що на момент створення акціонерного товариства лікувально-оздоровчих установ профспілок України «Укрпрофоздоровниця» майно, передане йому Федерацією незалежних профспілок України, а відтак, і земельні ділянки, на яких воно розташовано, перебували у державній власності, а тому могли бути відчужені виключно за згодою власника - держави.

24 липня 2018 року представником ОСОБА_4, який діє в інтересах ОСОБА_1, подано відзив на апеляційну скаргу, у якій він заперечує проти її задоволення.

Посилається на те, що ОСОБА_1 під час отримання державного акту на право власності на земельну ділянку було вчинено усі дії, передбачені законом, задля набуття права власності з відповідним зверненням до повноважних органів, як виконавчої влади, так і місцевого самоврядування. Відповідачем не було допущено жодних порушень чинного на момент виникнення відповідних правовідносин законодавства, дотримано встановлений законом порядок щодо виготовлення та затвердження технічної документації та зміни цільового призначення земельної ділянки. Доказом правомірності набуття права власності на земельну ділянку є висновок Державної експертизи землевпорядної документації, виданий Державним комітетом України з земельних ресурсів. Визнання недійсним рішення Пересічанської селищної ради Дергачівського району Харківської області про безоплатну передачу у приватну власність ОСОБА_1 земельної ділянки, у зв'язку з порушенням останнім порядку зміни цільового призначення земельної ділянки є неможливим, оскільки органами державної влади, які проводили перевірку та надавали дозвільну документацію для зміни цільового призначення земельної ділянки, а також рішенням суду в порядку господарського судочинства було встановлено правомірність дій ОСОБА_1

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників справи, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги та відзиву в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п.п. 3,4 ч.1, ч.2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Як установлено судовим розглядом та вбачається із матеріалів справи, постановою Харківського апеляційного господарського суду від 21 лютого 2017 року встановлено, що відповідно до статуту ДП «Санаторій «Березівські мінеральні води», зареєстрованого виконкомом Державної районної ради м. Харкова від 01 листопада 1999 року за № 04058835Ю0010494, вказане підприємство створене закритим акціонерним товариством (ЗАТ) лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця», що є правонаступником Української республіканської ради по управлінню курортами профспілок. Засновниками ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» є Фонд соціального страхування України та Федерації незалежних професійних спілок України (т.1 а.с.174-146).

Постановою Ради Міністрів Української РСР «Про передачу профспілкам санаторіїв і будинків відпочинку Міністерства охорони здоров'я Української РСР» від 23 квітня 1960 року № 606 зобов'язано Міністерство охорони здоров'я, в строк до 01 травня 1960 року, передати усі діючі госпрозрахункові санаторії, будинки відпочинку та пансіонати у відання Української республіканської Ради профспілок, з метою подальшого поліпшення організації відпочинку і санаторно-курортного обслуговування трудящих і підвищення ролі профспілок. Зазначене майно передавалося у відання профспілковим організаціям.

До переліку санаторіїв, будинків відпочинку і пансіонатів, що передавалися у відання Українській республіканській Раді Міністерства охорони здоров'я Української РСР, увійшов і санаторій "Березівські мінеральні води".

На підставі постанови Верховної Ради Української РСР «Про захист суверенних прав власності РСР» № 506 від 29 листопада 1990 року на території республіки введено мораторій на будь-які зміни форми власності та власника державного майна до введення у дію Закону Української РСР про роздержавлення майна.

Згідно з Указом Президії Верховної Ради України "Про передачу підприємств, установ та організацій союзного підпорядкування, розташованих на території України, у власність держави" від 30 серпня 1991 року № 1452-XII, Законом України "Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України" від 10 вересня 1991 року № 1540-XII майно та фінансові ресурси підприємств, установ, організацій та інших об'єктів союзного підпорядкування, розташовані на території України, є державною власністю України.

З правового аналізу вищезазначених норм вбачається, що після розпаду Союзу РСР держава Україна набула право власності на майно, що розташоване на території України і передане у відання профспілковим організаціям.

Федерація професійних спілок України є правонаступником Ради Федерації незалежних профспілок України, яка була також після розпаду Союзу РСР правонаступником Української республіканської Ради профспілок.

22 листопада 1991 року на підставі постанови президії Ради Федерації незалежних професійних спілок України «Про створення акціонерного товариства лікувально-оздоровчих установ профспілок України «Укрпрофоздоровниця» на базі санаторно-курортних закладів, підприємств, об'єднань та установ профспілок України за пайовим внеском Фонду соціального страхування України створено акціонерне товариство лікувально-оздоровчих установ профспілок України «Укрпрофоздоровниця».

04 грудня 1991 року між Фондом соціального страхування України та Федерацією незалежних профспілок України укладено установчий договір про створення акціонерного товариства «Укрпрофоздоровниця».

23 грудня 1991 року рішенням виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів м. Києва № 971 зареєстровано акціонерне товариство «Укрпрофоздоровниця».

Отже, станом на момент створення акціонерного товариства «Укрпрофоздоровниця» майно, передане на користь даного товариства Федерацією незалежних профспілок України, і земельні ділянки, на яких це майно розташоване, перебували у державній власності та могли бути відчужені лише за згодою власника - держави.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, зазначені вище факти встановлені рішенням суду та мають преюдиційне значення. Суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення суду від 12 квітня 2018 року, на зазначене уваги не звернув.

Відповідно до ст. 84 Земельного кодексу України, в редакції, що діяла станом на час виникнення спірних правовідносин, у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, державних органів приватизації відповідно до закону. До земель державної власності, які не можуть передаватися у комунальну власність, зокрема, належать земельні ділянки, на яких розташовані державні, у тому числі казенні підприємства, господарські товариства, у статутних фондах яких державі належать частки (акції, паї), об'єкти незавершеного будівництва та законсервовані об'єкти.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 142 Земельного кодексу України припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки. Власник земельної ділянки на підставі заяви землекористувача приймає рішення про припинення права користування земельною ділянкою, про що повідомляє органи державної реєстрації.

У матеріалах справи міститься рішення Харківської обласної ради XXIII сесії IV скликання від 27 січня 2005 року, яким затверджено розроблений Державним підприємством «Харківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» проект встановлення меж населених пунктів на території Пересічанської селищної ради Дергачівського району, згідно з яким площа смт. Пересічне складає 1012,5332 га, селища Березівське - 237,6425 га, селища Комунар - 96,6224 га, загальна площа земель цих населених пунктів згідно з проектом складає 1346,7981 га (т.1 а.с. 158).

Рішенням Пересічанської селищної ради Дергачівського району Харківської області від 07 квітня 2005 року, на підставі ст. 142 Земельного кодексу України, припинено право постійного користування дочірнім підприємством «Санаторій «Березівські мінеральні води» закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» частиною земельної ділянки загальною площею 45,7475 га на території с. Березівське Пересічанської селищної ради Дергачівського району. Вирішено внести зміни до державного акту на право постійного користування землею серії НОМЕР_3 дочірнім підприємством «Санаторій «Березівські мінеральні води», який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 6.

Вказане рішення Пересічанської селищної ради Дергачівського району Харківської області від 07 квітня 2005 року було винесене на підставі листа дочірнього підприємства «Санаторій «Березівські мінеральні води» № 158 від 29 березня 2005 року та листа закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» № 05-39/966 від 24 травня 2004 року, в якому зазначено про необхідність припинення постійного користування землею дочірнім підприємством «Санаторій «Березівські мінеральні води» площею 45,7475 га та прийняття їх в комунальну власність.

Рішенням Пересічанської селищної ради Дергачівського району Харківської області від 28 лютого 2006 року на підставі ст. 142 Земельного кодексу України, припинено право постійного користування дочірнім підприємством «Санаторій «Березівські мінеральні води» закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» земельною ділянкою загальною площею 16,5525 га на території с. Березівське Пересічанської селищної ради Дергачівського району та скасовано державний акт на право постійного користування землею серії НОМЕР_3, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 6. Зазначену земельну ділянку площею 16,5525 га передано в оренду дочірньому підприємству «Санаторій «Березівські мінеральні води» із земель оздоровчого призначення комунальної власності строком на 25 років.

Рішенням Пересічанської селищної ради Дергачівського району Харківської області від 02 березня 2007 року припинено користування дочірнім підприємством «Санаторій «Березівські мінеральні води» земельною ділянкою площею 0,3030 га та рішенням від 18 лютого 2011 року припинено користування дочірнім підприємством «Санаторій «Березівські мінеральні води» земельною ділянкою площею 0,0769 га у зв'язку з наданням їх Національній юридичній академії ім. Ярослава Мудрого.

Пересічанською селищною радою Дергачівського району Харківської області в межах земель оздоровчого призначення державної власності площею 62,3 га, право на яку посвідчено державним актом на право постійного користування землею серії НОМЕР_3, здійснено розпорядження частиною вказаних земель із зазначенням їх статусу як земель комунальної власності.

Вказане також установлено постановою Харківського апеляційного господарського суду від 21 лютого 2017 року у справі № 622/3652/15 (т.1 а.с. 174-196).

Рішенням Пересічанської селищної ради Дергачівського району Харківської області LXXII сесії V скликання від 30 вересня 2010 року безоплатно передано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,1000 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, для індивідуального дачного будівництва, із зміною цільового призначення із земель оздоровчого призначення на землі рекреаційного призначення (т.1 а.с. 16).

На підставі зазначеного рішення Пересічанської селищної ради Дергачівського району Харківської області ОСОБА_1 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_4 (т.1 а.с. 17).

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 21 лютого 2017 року у справі № 922/3652/15, що набрала законної сили, визнано недійсним рішення Пересічанської селищної Дергачівського району від 07 квітня 2005 року про припинення права постійного користування дочірнім підприємством «Санаторій «Березівські мінеральні води» закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» частиною земельної ділянки загальною площею 45,7475 га на території с. Березівське Пересічанської селищної ради Дергачівського району. Визнано недійсним рішення Пересічанської селищної ради Дергачівського району від 28 лютого 2006 року про припинення права постійного користування дочірнім підприємством «Санаторій «Березівські мінеральні води» закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» частиною земельної ділянки загальною площею 16,5525 га на території с. Березівське Пересічанської селищної ради Дергачівського району (т.1 а.с. 174-196).

ОСОБА_1 був залучений до участі у справі № 922/3652/15 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Постанова суду від 21 лютого 2017 року у справі № 922/3652/15 в касаційному порядку ОСОБА_1 не оскаржувалась.

Зважаючи на набрання постановою Харківського апеляційного господарського суду від 21 лютого 2017 року законної сили, суд вважає доведеним, що право постійного користування дочірнього підприємства «Санаторій «Березівські мінеральні води» не було припинено, земельна ділянка не була вилучена із його користування у встановленому законом порядку. Тому Пересічанська селищна рада не мала права розпоряджатися нею, змінюючи при цьому її цільове призначення.

Припинення права постійного землекористування дочірнім підприємством «Санаторій «Березівські мінеральні води» закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» здійснюється власником земельної ділянки - державним органом виконавчої влади, а не органом місцевого самоврядування, тому лише Дергачівська РДА мала повноваження припинити постійне користування землею оздоровчого призначення державної власності в межах населеного пункту с. Березівське Дергачівського району і в подальшому розпоряджатися вказаними землями. Статус спірної земельної ділянки було визначено, як землі комунальної власності, що свідчить про вибуття останньої з державної власності за відсутності отримання у встановленому порядку згоди власника.

З огляду на викладене, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції стосовно того, що оскільки неправомірних (незаконних/недобросовісних) дій ОСОБА_1, що набував майно в рамках безоплатної приватизації землі, не встановлено, відсутній факт порушень прав і інтересів держави внаслідок такої приватизації, тому ОСОБА_1 не може бути позбавлений власності в інтересах суспільства та держави.

Положенням «Про курорт Березівські мінеральні води», затвердженим Постановою Ради Міністрів Української РСР від 16 серпня 1982 року № 421, курорт Березівські мінеральні води був віднесений до курортів республіканського значення.

Відповідно до ст.ст. 20, 47 Земельного кодексу України, в редакції, що діяла станом на час виникнення спірних правовідносин, до земель оздоровчого призначення належать землі, що мають природні лікувальні властивості, які використовуються або можуть використовуватися для профілактики захворювань і лікування людей. Віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішення органів державної влади а органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Види використання земельної ділянки в межах певної категорії земель (крім земель сільськогосподарського призначення та земель оборони) визначаються її власником або користувачем самостійно в межах вимог, встановлених законом до використання земель цієї категорії, з урахуванням містобудівної документації та документації із землеустрою.

Відповідно до ст. 21 Земельного кодексу України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам.

Досліджені матеріали справи свідчать про порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення спірних земель, що відповідно до п. а, в ч.1 ст. 21 ЗК України є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам, визнання реєстрації недійсною.

Вирішення питання про правомірність видачі державного акту безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт виданий.

Суд першої інстанції при ухваленні рішення суду вказаного вище не врахував.

Також суд не погоджується із висновком суду першої інстанції щодо добросовісного набуття ОСОБА_1 права власності на спірну земельну ділянку і непропорційності втручання у право ОСОБА_1 на мирне володіння своїм майном, що становитиме для відповідача надмірний тягар і свідчитиме про порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини.

Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (рішення від 23 вересня 1982 року в справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21 лютого 1986 року в справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства») положення статті 1 Першого протоколу містить три правила: перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друге - стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання правомірним втручання у право на мирне володіння майном; третє - визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Зазначені правила не застосовуються окремо, вони мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила, але друге та третє правило стосуються трьох найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах, регулювати використання власності та встановлювати систему оподаткування.

У практиці Європейського суду з прав людини (серед багатьох інших, рішення Європейського суду з прав людини у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) також напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Європейського суду з прав людини констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого Європейський суд з прав людини надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об'єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

Ураховуючи, що земля, як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, є об'єктом права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності, а тому правовідносини, пов'язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.

Як було зазначено вище, земельною ділянкою державної власності оздоровчого призначення Пересічанська селищна рада Дергачівського району Харківської області розпорядилася з порушенням вимог закону.

Отже, «суспільним», «публічним» інтересом звернення прокурора до суду із даним позовом є задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання - зміни цільового призначення земель оздоровчого призначення та безоплатної передачі у власність громадянам земельних ділянок державної власності, а також захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю Українського народу, а саме на землю оздоровчого призначення, як джерела задоволення потреб суспільства в користуванні природними лікувальними властивостями землі для профілактики захворювань і лікування людей.

«Суспільний», «публічний» інтерес також полягає у відновленні правового порядку в частині визначення меж компетенції органів місцевого самоврядування, відновленні становища, яке існувало до порушення права власності Українського народу на землю та захист такого права шляхом повернення в державну власність землі, що незаконно вибула з такої власності.

Застосовуючи до спірних правовідносин ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, суд першої інстанції не урахував порушення принципу «пропорційності».

Отже, колегія суддів вважає, що втручання держави у право власності ОСОБА_1 є виправданим. Метою такого втручання є задоволення «суспільного» і «публічного» інтересів.

Суд першої інстанції застосовуючи в якості обґрунтування своїх висновків рішення Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року не врахував, що у зазначеному рішенні наголошено на одному з обов'язкових критеріїв правомірності втручання у право мирного володіння майном - його «пропорційності», «справедливій рівновазі» між суспільними та приватними інтересами, «пропорційності» між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Обставини даної справи та справи «Стретч проти Сполученого Королівства» суттєво різняться, зважаючи на що висновки щодо справедливої рівноваги між інтересами суспільства і особи в цих справах не є тотожними, з огляду на що висновок Європейського суду з прав людини про порушення прав заявника у справі «Стретч проти Сполученого Королівства» не є безумовним прецедентом при розгляді дійсної цивільної справи.

За таких обставин, колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги обґрунтованими та підтвердженими матеріалами справи, а апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню. При цьому рішення суду підлягає скасуванню, а позовні вимоги прокуратури про визнання недійсним та скасування рішення Пересічанської селищної ради від 30 вересня 2010 року і визнання недійсним державного акту на право власності ОСОБА_1 належить задовольнити.

При цьому ОСОБА_1 не позбавлений права порушувати питання про відшкодування завданих збитків шляхом пред'явлення відповідного позову. Даний висновок відповідає правовій позиції, викладеній в постановах Верховного Суду України у справі № 6-2510цс15 від 16 грудня 2015 року та у справі № 6-1376цс16 від 29 червня 2016 року.

Разом з тим, відповідно до статті 1 Закону України № 3613-VI від 07 липня 2011 року «Про Державний земельний кадастр» (надалі Закон України № 3613-VI від 07 липня 2011 року) Державний земельний кадастр - це єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах кордонів України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами.

Державна реєстрація земельної ділянки - внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України № 3613-VI від 07 липня 2011 року державна реєстрація земельної ділянки здійснюється при її формуванні шляхом відкриття Поземельної книги на таку ділянку.

При цьому, механізм скасування державної реєстрації земельної ділянки на підставі рішення суду шляхом скасування кадастрового номеру земельної ділянки законодавством не передбачений. Отже, в цій частині в задоволенні позову заступника прокурора Харківської області належить відмовити.

Не підлягають задоволенню і вимоги позивача про скасування державної реєстрації державного акту на право власності ОСОБА_1, оскільки вони є передчасними. Рішення суду про визнання зазначеного державного акту недійсним є підставою для скасування його державної реєстрації у порядку встановленому Законом України № 1952-IV від 01.07.2004 «Про державну реєстрацію речових правна нерухоме майно та їх обтяжень».

Оцінюючи аргументи, викладені в апеляційній скарзі позивача та відзиві представника відповідача, колегія суддів в тому числі керується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, який зазначав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_4, діючи в інтересах ОСОБА_1, також завив клопотання про застосування судом строків пропуску позовної давності.

Відповідно до ч.3. ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Рішення по суті спору ухвалюється судом першої інстанції, а на стадії апеляційного провадження здійснюється лише перевірка законності й обґрунтованості рішення суду (ст. 367 ЦПК України), тому заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції. Апеляційним судом на стадії апеляційного провадження правомірно та у межах наданих повноважень застосовується позовна давність за заявою, зробленою стороною у спорі під час розгляду справи в суді першої інстанції, до ухвалення рішення по суті.

Вказане відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній постанові від 11 лютого 2015 року у справі № 6-246цс/14.

Як вбачається із матеріалів справи, заочним рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 20 вересня 2017 року позов заступника прокурора Харківської області у дійсній цивільній справі було задоволено (т.1 а.с. 74-85).

26 грудня 2017 року ОСОБА_1 була направлена суду заява його представника ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення суду (т.1 а.с. 93-95). За результатами розгляду вказаної заяви ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 22 січня 2018 року заочне рішення від 20 вересня 2017 року було скасовано, справа призначена до розгляду (а.с. т.1 а.с. 115-116).

У заяві про перегляд заочного рішення, а також у поданих після скасування заочного рішення відзиві на позовні заяву (т.1 а.с. 133-137), заяві від 19.03.2018 (т.1 а.с. 207), клопотанні від 12.04.2018 (т.1 а.с. 225) ОСОБА_4 не ставив питання про застосування наслідків спливу строків позовної давності.

Інші відповідачі до суду першої інстанції із заявами про застосування строку позовної давності також не зверталися.

У клопотанні ОСОБА_4 вказав причин, що унеможливили подачу такого клопотання до ухвалення судом першої інстанції рішення. Але діючий Цивільний кодекс України не передбачає можливості поновлення або продовження строку визначеного ч.3 ст. 367 ЦК України.

Тому суд апеляційної інстанції під час перегляду рішення суду першої інстанції позбавлений можливості розглянути подане ОСОБА_4 клопотання про застосування наслідків спливу строків позовної давності.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення, то відповідно і змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що апеляційна скарга заступника прокурора Харківської області підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню, судовий збір у розмірі 12 000 грн. (4800 грн. при подачі позовної заяви (т.1 а.с. 15) та 7200 грн. при подачі апеляційної скарги (т.1 а.с. 242)) підлягає стягненню з Пересічанської селищної ради Дергачівського району Харківської області та ОСОБА_1 на користь прокуратури Харківської області по 6 000 гривень з кожного.

Керуючись ст.ст. 2, 12, 13, 81, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу заступника прокурора Харківської області в інтересах держави в особі Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області, Фонду державного майна України - задовольнити.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 12 квітня 2018 року - скасувати, ухвалити нове судове рішення.

Позов заступника прокурора Харківської області в інтересах держави в особі Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області, Фонду державного майна України - задовольнити частково.

Визнати недійсним та скасувати рішення Пересічанської селищної ради Дергачівського району від 30 вересня 2010 року про безоплатну передачу у приватну власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,1000 га по АДРЕСА_1.

Визнати недійсним державний акт на право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,1000 га по АДРЕСА_1, який зареєстровано 05 листопада 2010 року в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 23, серія державного акту на право власності на земельну ділянку НОМЕР_4, кадастровий номер НОМЕР_2.

В задоволенні позову заступника прокурора Харківської області в інтересах держави в особі Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області, Фонду державного майна України про скасування державної реєстрації: державного акту, спірної земельної ділянки шляхом скасування кадастрового номеру НОМЕР_2 відмовити.

Стягнути з Пересічанської селищної ради Дергачівського району Харківської області (), ОСОБА_1 на користь прокуратури Харківської області (, банк отримувач: Державна казначейська служба України м. Київ, код 820172, рахунок 7171, код класифікації видатків бюджету 2800) судовий збір по 6000 (шість тисяч) гривень з кожного.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 19 лютого 2019 року.

Головуючий суддя: Судді:О.Ю. Тичкова А.В. Котелевець Р.М. Піддубний