Ухвала

01 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 640/14605/16-ц

провадження № 61-1689ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Штелик С.П. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 27 грудня 2017 року та постанову Харківського апеляційного суду від 12 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» в особі Харківського відділення публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання зобов'язання за договором кредиту припиненим, розірвання договору кредиту, визнання припиненим договорів застави та поруки, зобов'язання вчинити певні дії, та відшкодування шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, та просив: визнати припиненим його зобов'язання за договором кредиту № 837/18-27/36/7-252 від 26 грудня 2007 року; розірвати договір відновлюваної кредитної лінії № 837/18-27/36/7-253 від 26 грудня 2007 року; визнати припиненими договори Застави № 837/19-27/36/7-151 від 26 грудня 2007 року та поруки № 837/19-27/36/7-072 від 26 грудня 2007 року; зобов'язати відповідача здійснити заходи щодо виключення предмету застави з державного реєстру обтяжень рухомого майна; зобов'язати відповідача надати відповідну інформацію до всіх бюро кредитних історій, до яких надавалися відомості щодо нього за договором кредиту № 837/18-27/36/7-252 від 26 грудня 2007 року та договором відновлюваної кредитної лінії № 837/18-27/36/7-253 від 26 грудня 2007 року; стягнути з ПАТ «Укрсоцбанк» збитки в загальному розмірі 17 462 грн 03 коп. (800 грн за нотаріальне посвідчення договорів застави та поруки; 14 219 грн 07 коп. комісії, 2 442 грн 96 коп. незаконно утримуваних відповідачем коштів), 3 281 грн 60 коп. незаконно отриманих коштів, 10 000 грн - дохід у вигляді неотриманих банківських кредитів та 500 000 грн на відшкодування моральної шкоди. Позивачем було збільшено позовні вимоги до 530 823, 63 грн.

В обґрунтування позову зазначив, що 26 грудня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі - АКБСР «Укрсоцбанк»), правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_1 укладено договір кредиту № 837/18-27/36/7-252, відповідно до умов якого йому надано у користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 106 830 грн, зі сплатою 0,01% річних з кінцевим терміном погашення до 20 грудня 2014 року. В цей же день укладено договір відновлюваної кредитної лінії № 837/18-27/36/7-253 відповідно до умов якого сторони погодили, що кредит буде здійснюватися окремими частинами (траншами) зі сплатою 15% річних в межах максимального ліміту заборгованості позичальника за кредитом - 6 159 грн 59 коп. - з кінцевим терміном погашення заборгованості за кредитом не пізніше 20 грудня 2014 року. 26 грудня 2007 року з метою забезпечення зобов'язань за вказаним кредитним договором укладено договори: застави № 837/19-27/36/7-151, предметом якого є транспортний засіб марки Skoda, модель Octavia, реєстраційний номер НОМЕР_1, що належить заставодавцю на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2; Поруки № 837/19-27/36/7-072, згідно з яким ОСОБА_2 поручився перед АКБСР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», за виконання ОСОБА_1 своїх зобов'язань за вказаним кредитним договором. 26 грудня 2007 року між ОСОБА_1 та ВАТ НАСК «ОРАНТА» також укладено договір добровільного страхування вказаного транспортного засобу (Банківське КАСКО) № К837-040-07-СТ. Зазначає, що на виконання умов кредитного договору він сплатив суму в розмірі 106 894 грн 94 коп., отже зобов'язання є припиненим у зв'язку з виконанням його належним чином. Однак відповідачем нарахована загальна заборгованість станом на 15 вересня 2016 року в загальному розмірі 6 097 грн 01 коп., що підтверджується сальдовою відомістю. 12 лютого 2016 року він направив відповідачу листа з пропозицією скасувати будь-яку заборгованість за основним договором, у зв'язку з чим письмово підтвердити належне виконання ним умов кредитного договору, припинення договорів поруки та застави, та скасувати обтяження з рухомого майна, однак відповіді він не отримав. Пунктом 3.1.2 договору відновлюваної кредитної лінії № 837/18-27/36/7-253 від 26 грудня 2007 року передбачено, що кредитор зобов'язаний у разі невиконання позичальником підтвердження щодо сплати страхового платежу за договором страхування, в порядку, передбаченому пунктом 3.3.9 цього договору, протягом останнього робочого дня періоду сплати страхового платежу, передбачений договором страхування, надати позичальнику кредит шляхом списання відповідної суми коштів з позичкового рахунку, вказаного в пункті 2.1. цього договору, в межах максимального ліміту заборгованості, в порядку та у спосіб, визначені цим договором. Однак незважаючи на відсутність обставин щодо зупинення надання кредиту (пункт 2.9.), відповідач станом на 27 грудня 2008 року списання коштів з позичкового рахунку за другий період страхування не здійснив, у зв'язку з чим договір страхування було припинено, що підтверджується листом страхувальника від 01 лютого 2011 року. В січні 2010 року він за власною ініціативою сплатив транш за договором відновлюваної кредитної лінії № 837/18-27/36/7-253 від 26 грудня 2007 року за вже недіючим договором страхування, а відповідач незаконно зарахував частину грошей на погашення заборгованості, чим збільшив розмір заборгованості. Банк підвищив відсоткову ставку по кредитному договору в односторонньому порядку, повідомивши його про зміну листом від 01 жовтня 2008 року за № 25-3-04-01/96-2765 без внесення змін шляхом підписання окремого договору. Отже, вважає, що заборгованість, яка виникла станом 27 грудня 2008 року в розмірі 403 грн 83 коп., нарахована відповідачем неправомірно, що є суттєвим порушенням умов договору. 02 листопада 2011 року він звернувся до ПАТ «ВТБ банк», а 26 квітня 2012 року - до АТ «ОТП Банк» з метою отримання споживчого кредиту в розмірі 5 000 грн, однак в наданні кредиту йому було відмовлено, оскільки відповідач надав ТОВ «Перше Всеукраїнське бюро кредитних історій» інформацію про наявність у нього простроченої заборгованості.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 27 грудня 2017 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 12 грудня 2018 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі, ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, справу направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно з частиною четвертою статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, в яких ціна позову перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом

на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев'ята статті 19 ЦПК України).

При цьому позовна вимога про відшкодування моральної шкоди є майновою вимогою, оскільки позивач її визначив у грошовому вимірі.

Отже ціна позову у даній справі становить 530 823 грн 63 коп., яка станом

на 01 січня 2019 року не перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 921*500 = 960 500). Справа є незначної складності та не належить до виключень, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

При цьому Верховним Судом також перевірено, чи мають місце обставини, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, та зазначених обставин не встановлено.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

З урахуванням наведеного, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Зазначення у постанові Харківського апеляційного суду від 12 грудня 2018 року про можливість оскарження цієї постанови в касаційному порядку не є підставою для її розгляду судом касаційної інстанції, оскільки такий розгляд не відповідатиме положенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в частині права особи на розгляд справи судом, встановленим законом.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої, частиною дев'ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 27 грудня 2017 року та постанову Харківського апеляційного суду від 12 грудня 2018 року відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Суддя С. П. Штелик