Справа № 462/7260/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2019 року Залізничний районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді Гедз Б.М.

за участю секретаря судового засідання Рущак Т.О.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-

встановив:

16 листопада 2018 року позивач звернулася до суду із позовом про стягнення із відповідача 173819,50 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 квітня 2013 року по 18 жовтня 2018 року. Свої позовні вимоги мотивує тим, що вона працювала в ЛМКП «Львівтеплоенерго», та з 01 вересня 2007 року була переведена у Теплоелектроцентраль-1 на посаду машиніста обхідника з турбінного устаткування третьої групи (розряду) котлотурбінного цеху. На підставі наказу №152 від 29.03.2013 року звільнена із займаної посади з 31.03.2013 року. Починаючи з січня 2010 року по березень 2013 року відповідач здійснював їй нарахування заробітної плати з порушенням норм чинного законодавства, що призвело до суттєвого заниження її розміру, чому вона була змушена звернутися до суду з позовом про стягнення заробітної плати. Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 04 травня 2017 року стягнуто з ЛМКП «Львівтеплоенерго» на її користь 18524,00 грн. невиплаченої заробітної плати, яке постановою Апеляційного суду Львівської області від 16.03.2018р. залишено без змін.Крім того, рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 07 серпня 2018 року було стягнуто з відповідача на її користь 1842,73 грн. недоплаченої частини заробітної плати за роботу у шкідливих умовах праці та 20321,90 грн. компенсації втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати, а всього 22164,63 грн. Однак, стягнута за судовими рішеннями заборгованість становить лише основну частину заробітної плати, доплат за шкідливі умови праці та компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушення встановлених строків їх виплати і не стосуєтьсясереднього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Відповідачем було здійснено виплату основної заробітної плати відповідно до рішення Франківського районного суду м. Львова у вересні 2017 року, а доплати за шкідливі умови праці та компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням встановлених строків її виплати відповідно до рішення Залізничного районного суду м. Львова були виплачені відповідачем 19.10.2018 року. При цьому, зазначила, що оскільки відповідачем не було проведено з нею остаточного розрахунку при звільненні тому має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за період з 01.04.2013 року по 18.10.2018 року, який згідно розрахунку складає173 819,50 грн. (125,05 грн. х 1390 днів).

Ухвалою судді Залізничного районного суду м. Львова від 19.11.2018 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження, про що повідомлено сторони (а.с. 33).

26.12.2018 року представник відповідача ЛМКП «Львівтеплоенерго» подала до суду відзив, який знаходиться в матеріалах справи, та в такому просить застосувати принцип співмірності та зменшити розмір відшкодування позивачу заробітку за час затримки розрахунку при звільнені. При цьому, зазначає що згідно із відомостями, що містяться в розрахункових листах, за період з січня 2010 року по березень 2012 року заробітна плата позивача становила 103 959,36 грн. Згідно рішень судів було виплачено різницю по мінімальній заробітній платі, яка становить 19,59% від загальної суми нарахованої і отриманої заробітної плати, тобто не виплачено 20 366,73 грн. При цьому, зазначає, що слід стягнути рівно той відсоток середнього заробітку працівника, який становила сума недоплати від середнього заробітку за спірний період. Зазначає, що дана позиція повністю узгоджується із позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі за № 6-113цс16.

14 січня 2019 року представник позивача ОСОБА_1 подав до суду відповідь на відзив, в якому зазначив, що позиція викладена відповідачем у відзиві є хибною. Так, у постанові Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 761/2451/15-ц було встановлено, що застосування принципу співмірності можливе лише у випадку часткового задоволення позову щодо стягнення заробітної плати. Беручи до уваги, що обома рішеннями судів зазначені вимоги позивача були задоволені в повному обсязі, то і підстав для часткового задоволенню даного позову немає.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, дав пояснення аналогічні вищенаведеному, просить позов задовольнити .

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні проти позову заперечила, пояснення надала, аналогічні викладеним у письмовому відзиві, просить застосувати принцип співмірності та зменшити за таких обставин розмір відшкодування позивачу заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволенню, з наступних підстав.

У відповідності до ст.43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 працювала в ЛМКП «Львівтеплоенерго» і на підставі наказу №311-к від 31.08.2007р., була переведена з 01.09.2007р. на Теплоелектроцентраль-1 на посаду машиніста обхідника з турбінного устаткування третьої групи (розряду) котлотурбінного цеху. 31.03.2013р. відповідно до наказу № 152 від 29.03.2013р. була звільнена у звязку з закінченням строку трудового договору, що підтверджується копією трудової книжки (а.с.9-10).

Рішенням Франківського районного суду м.Львова від 04.05.2017р. у справі №465/6562/16-ц стягнуто з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго на користь ОСОБА_3 18524 гривень (вісімнадцять тисяч пятсот двадцять чотири) 00 коп. невиплаченої заробітної плата (а.с.15-18), яке залишено без змін постановою Апеляційного суду Львівської області від 16.03.2018р. (а.с. 13-14).

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 07 серпня 2018 року в цивільній справі № 462/2642/18 позов ОСОБА_3 задоволено, стягнуто з ЛМКП «Львівтеплоенерго» на її користь 1842 грн. 73 коп. недоплаченої частини заробітної плати за роботу у шкідливих умовах праці та 20321 грн. 90 коп. компенсації втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати, а всього - 22164 /двадцять дві тисячі сто шістдесят чотири/ грн. 63 коп., без врахування утримання податків та інших обов"язкових платежів, і 3200 грн. витрат на правову допомогу (а.с. 21-24). Зазначене рішення суду не оскаржувалося та набрало законної сили.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відтак, обставини встановлені вищевказаними судовими рішеннями не повинні доказуватись, такими встановлено, що відповідачем було порушено трудові права позивача, на належний рівень оплати, передбачений чинним законодавством.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

За змістом статті 117 КЗпП Українив разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Відповідно до ч. 1 ст.27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення заробітної плати, затвердженого постановою КМУ № 100 від 08.02.1995 року.

Відповідно із абз.3 п.2 Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана відповідна виплата. Згідно п.8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Суд встановив, що відповідно до розрахункових листів заробітна плата за січень-лютий 2013 року становила 5127,20 грн. (2609,99 грн. за січень та 22517,21грн. за лютий). Враховуючи що позивачем було відпрацьовано в січні 21 день, в лютому - 20 днів, а всього 41 день за період січень-лютий 2013 року, середньоденна заробітна плата позивача складає 125,05 грн. (5127, 2 : 41). Відтак, середній заробіток, який підлягає виплаті за весь час затримки по день звернення до суду 01.06.2018 року, обчислюється шляхом множення 125,05 грн. середньоденної заробітної плата) на кількість робочих днів/годин, за весь час затримки.

Враховуючи, що з дня звільнення з роботи, а саме з 31.03.2013 року заробітна плата не виплачена в повному обсязі, то у відповідності до вимог ст. 117 КЗпП України відповідач зобов'язаний виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку, тобто починаючи з 01.04.2013 р. по 18.10.2018 року.

Згідно положень листа Міністерства соціальної політики України від 21.08.2012 р. № 9050/ 0/14-12/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2013 рік» кількість робочих днів з 01.04.2013 року по 31.12.2013 року становить: у квітні - 22, у травні - 19, у червні - 18, липні - 23, серпні - 21, вересні - 21, жовтні - 23, листопаді - 21, грудні - 22, а разом 190 робочих дні. Згідно положень листа Міністерства соціальної політики України від 04.09.2013 №9884/0/14-13/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2014 рік» кількість робочих днів в 2014 році становить 251. Згідно положень листа Міністерства соціальної політики України від 09.09.2014р. №10196/0/14-14/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2015 рік» кількість робочих днів в 2015 році становить 251. Згідно положень листа Міністерства соціальної політики України від 20.07.2015 р. № 10846/0/14-15/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2016 рік» кількість робочих днів в 2016 році становить 251. Згідно положень листа Міністерства соціальної політики України від 05.08.2016 р. № 11535/0/14-16/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік» кількість робочих днів в 2017 році становить 249. На 2018 рік Мінсоцполітики не розрахувало норм тривалості робочого часу, тому позивачем самостійно здійснено розрахунок.

Відповідно до поданого позивачем розрахунку кількість робочих годин за період з 01.01.2018 року по 18.10.2018 року становить у січні 21, у лютому - 20, у березні - 21, у квітні - 20, у травні - 19, у червні - 20, липні - 22, серпні - 22- вересні - 20, жовтні - 13, а разом - 198 робочих дні. Разом кількість робочих днів, за весь час затримки розрахунку, тобто починаючи з 01.04.2013 року по 31.08.2018 року становить 1390 (190 робочих днів - за період з 01.04.2013р. по 31.12.2013 р., 251 робочий день в 2014, 2015 та 2016 роках, 249 робочих днів в 2017 році та 198 робочих днів за період з 01.01.2018 по 18.10.2018 р. Відтак, середній заробіток, який підлягає виплаті за весь час затримки виплати заробітної плати після звільнення позивача складає 173 819,5 грн. = 125,05 (середньоденна заробітна плата) х 1390 (кількість робочих днів, за весь час затримки розрахунку).

Доводи відповідача про застосування принципу співмірності та зменшення відповідно розміру середнього заробітку, який має бути виплачений у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України судом відхилені з наступних мотивів.

Право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв'язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

Згідно правової позиції Верховного Суду у справі № 761/2451/15-ц закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всієї суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. У разі непроведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь працівника або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, беручи до уваги спірну суму, на яку працівник мав право, частку, яку вона становила у заявлених вимогах, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком та інші конкретні обставини справи.

Крім цього, Верховним Судом у цій справі зазначається, що нормою частини другої статті 117 КЗпП України встановлено, що у разі позитивного для працівника вирішення судом спору про розміри належних йому сум, роботодавець не звільняється від оплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, що підтверджується і правовим висновком Верховного Суду України у постанові від 14 грудня 2016 року у справі № 6-788цс16.

Як вбачається з матеріалів справи рішенням Франківського районного суду м.Львова від 04.05.2017 року у справі 465/6562/16-ц позов ОСОБА_3 задоволені у повному розмірі, а саме вирішено стягнути 18524,00 грн. невиплаченої заробітної плати. Вказане рішення суду залишено без змін постановою Апеляційного суду Львівської області та набрало законної сили. Крім того, рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 07 серпня 2018 року в цивільній справі № 462/2642/18 позов ОСОБА_3 задоволено, стягнуто з ЛМКП «Львівтеплоенерго» на її користь 1842 грн. 73 коп. недоплаченої частини заробітної плати за роботу у шкідливих умовах праці та 20321 грн. 90 коп. компенсації втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати, а всього - 22164 /двадцять дві тисячі сто шістдесят чотири/ грн. 63 коп. Дане рішення не оскаржувалось та набрало законної сили. Відтак, суд вважає, що немає підстав для застосування принципу співмірності.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про задоволення вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 173 819 грн. 50 коп.

Згідно ч.2 ст.141 ЦПК України у разі задоволення позову на відповідача покладаються судові витрати, повязані з розглядом справи.

Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки позовні вимоги ОСОБА_3 є підставними, то судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Керуючись ст.ст.4,12,13,81,82,89,137,141,259,263-265,268 ЦПК України, ст.ст. 47, 115, 116, 117 КЗпП України, суд,-

ухвалив:

Позов ОСОБА_3 до Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити повністю.

Стягнути з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго», 79040, м. Львів, вул. Д. Апостола, 1, на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, яка зареєстрована та проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 квітня 2013 року по 18 жовтня 2018 року в сумі 173 819 грн. 50 коп. (сто сімдесят три тисячі вісімсот девятнадцять гривень 50 коп.).

Стягнути з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго», 79040, м. Львів, вул. Д. Апостола, 1, код ЄДРПОУ 05506460 на користь держави 1738,19 грн. (одна тисяча сімсот тридцять вісім гривень 19 коп.) судового збору.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, ІПН НОМЕР_1, яка проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4.

Відповідач: Львівське міське комунальное підприємство «Львівтеплоенерго», , місцезнаходження: м.Львів, вул. Д. Апостола, 1.

Дата складення повного рішення суду 31 січня 2019 року.

Суддя: (підпис) ОСОБА_4

З оригіналом згідно.

Суддя: Б.М.Гедз