Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" лютого 2019 р. Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області під головуванням судді Пустовойт Т. В., за участю секретаря судового засідання Родіної Н.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу, -

У С Т А Н О В И В:

У травні 2018 року до суду звернувся позивач з позовом про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за договором позики в розмірі 84 000 грн. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 25.09.2014 року між ним та відповідачем укладено договір позики, який посвідчено приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області ОСОБА_3 та зареєстрованого за №5078. Згідно зазначеного договору ОСОБА_1 надав у власність ОСОБА_2 грошову суму в національній валюті у розмірі 84 000 грн., строком на три роки до 25.09.2017 року. Вказана грошова сума, згідно п.3 Договору, передана відповідачу до підписання цього договору. Позивач зазначає, що відповідач у встановлені терміни не повернув борг в повному обсязі та станом на 07.05.2018 року має заборгованість у розмірі 84 000 грн. У звязку з викладеним позивач просить суд задовольнити позовні вимоги та стягнути з ОСОБА_2 суму боргу в розмірі 84 000 грн., а також судові витрати по справі.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_4, яка діє на підставі договору про надання правової допомоги від 17.04.2018 року, у судове засідання не зявилися, надали суду заяви про розгляд справи у їх відсутність, якими позовні вимоги підтримали у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_5, яка діє на підставі довіреності від 19.04.2016 року, подали до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що перед, під час та після підписання договору позики 25.09.2014 року позивач ОСОБА_1 не надавав ОСОБА_2 зазначену суму в розмірі 84 000 грн. Вказаний договір було укладено формально та за домовленістю сторін зазначений договір позики повинен бути анульований після повного закриття фірми «Астрон-Б», власником якої був ОСОБА_6, а ОСОБА_2 матеріально-відповідальною особою. Фірма «Астрон-Б» закрита 13.01.2015 року. Крім того ОСОБА_6 та ОСОБА_7, який був компаньйоном по бізнесу ОСОБА_6, 01.07.2013 року, 24.01.2014 року та 01.07.2014 року, на розвиток свого бізнесу, позичали у ОСОБА_2 дуже вагомі грошові суми. Так позивач зайняв у відповідача кошти загальною сумою 290 000 грн. Зазначені суми стягнуті ОСОБА_2 в судовому порядку. Таке, на їх думку, підтверджує те, що позивач обманним шляхом оформив договір позики 25.09.2014 року на суму 84 000 грн., який свідомо не збирався анулювати по факту повернення матеріальних цінностей та закриття фірми. У звязку з цим, просили відмовити у задоволені позовних вимог в повному обсязі.

Відповідач та його представник тричі не зявились в судове засідання, будучі повідомленими про час та місце розгляду справи належним чином, надали заяви про відкладення судових засідань з різних причин, при цьому підтверджуючи документи суду не представили, у звязку з чим, на підставі ст.223 ч.3 ЦПК України, суд вважає можливим розглядати справу за відсутності вказаних учасників справи, з врахуванням наявних у ній даних та доказів.

Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

За ст.6 Європейської конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Стаття 1 Протоколу №1 до Європейської конвенції про захист прав і основних свобод людини гарантує право на вільне володіння своїм майном та кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Основною метою ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном.

Статтею 41 ч.1, ч.4 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст.82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що 25.09.2014 року між позивачем та відповідачем укладено договір позики, який посвідчено приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області ОСОБА_3 та зареєстрованого за №5078.

Згідно зазначеного договору ОСОБА_1 надав у власність ОСОБА_2 грошову суму в національній валюті у розмірі 84 000 грн. строком на три роки до 25.09.2017 року.

Відповідно до п.3,8 договору позики вказана грошова сума передана ОСОБА_2 до підписання цього договору; сторони засвідчили, що договір не укладений під впливом обману, насильства, або під впливом тяжкої обставини.

Згідно п.4 договору позики, у разі неповернення боргу в сумі і строки, передбачені даним договором, позичальник (ОСОБА_2В.) зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 ЦК України.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Відповідно ст.1046 ЦК України встановлено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Стаття 1047 ЦК України визначає, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Як вбачається з правової позиції, сформованої Верховним Судом України у постанові від 02.07.2014 року за наслідками розгляду справи №6-79цс14, відповідно до норм статей 1046,1047 ЦК України договір позики (на відміні від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобовязанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання.

При цьому, досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні висновки.

Суд вважає встановленим той факт, що між сторонами у справі укладено договір позики.

Як зазначено у п.3 договору позики від 25.09.2014 року, передачу грошей було здійснено до підписання договорів. ОСОБА_2 погодився з умовами договору, про що свідчить його особистий підпис.

Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Стаття 610 ЦК України встановлює, що порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Згідно ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Твердження відповідача, що вказаний договір було укладено формально та за домовленістю сторін зазначений договір позики повинен був бути анульований після повного закриття фірми «Астрон-Б» (13.01.2015 року), власником якої був ОСОБА_6, а ОСОБА_2 матеріально-відповідальною особою, встановленими обставинами та матеріалами справи не підтверджується. Крім того, посилання відповідача на те, що сам ОСОБА_6 (позивач) та ОСОБА_7, який був його компаньйоном по бізнесу, 01.07.2013 року, 24.01.2014 року та 01.07.2014 року позичали у ОСОБА_2 дуже вагомі грошові суми на розвиток свого бізнесу, також не можуть бути підтвердженням формальності укладання договору позики від 25.09.2014 року, укладеного між позивачем та відповідачем. До того ж, суду не надано доказів того, що відповідачем, у судовому порядку, укладений договір позики від 25.09.2014 року визнавався недійсним або фіктивним.

Отже, судом встановлено, що позичальник відповідач по справі свої зобовязання по договору позики в повному обсязі не виконав, у звязку з чим виникла заборгованість у сумі 84 000 грн., яка підлягає поверненню позивачу.

Згідно зі ст.526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення заборгованості за договором позики у розмірі 84 000 грн. є правомірними та обґрунтованими.

Оцінивши докази по даній справі в їх сукупності, з урахуванням встановлених обставин справи, а також враховуючи, що до теперішнього часу відповідач заборгованість у повному обсязі не погасив, від виконання своїх зобовязань ухиляється, суд приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають задоволенню, ґрунтуються на нормах чинного законодавства і доведені доказами, дослідженими в судовому засіданні.

На підставі ст.141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають понесені судові витрати в розмірі 840 грн.

Керуючись статтями 2, 7, 10-13, 18, 43, 44, 49, 76-83, 133, 141, 174, 175, 191, 258, 263-265, 268 ЦПК України, статтями 11, 207, 525, 526, 530, 610, 612, 626, 629, 1046-1052 ЦК України, суд,

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН: НОМЕР_1, який зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН: НОМЕР_2, який зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_2, суму боргу за договором позики від 25 вересня 2014 року в розмірі 84 000 грн. (вісімдесят чотири тисячі гривень).

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН: НОМЕР_1, який зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН: НОМЕР_2, судові витрати в розмірі 840 грн. (вісімсот сорок гривень).

Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку безпосередньо до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: Т.В. Пустовойт