Єдиний унікальний номер 235/653/18 Номер провадження 22-ц/804/143/19
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2019 року Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Соломахи Л.І.

суддів Канурної О.Д., Космачевської Т.В.

за участю:

секретаря судового засідання Розпутько Я.О.

представника відповідача - адвоката ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Бахмут Донецької області у залі судових засідань № 3 цивільну справу № 235/653/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання квартири спільною сумісною власністю, визнання права власності на Ѕ частку квартири з апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3 на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 08 жовтня 2018 року у складі судді Величко О.В., -

В С Т А Н О В И В:

12 лютого 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на Ѕ частку квартири.

Зазначала, що рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 31 жовтня 2017 року встановлено факт проживання жінки ОСОБА_2 та чоловіка ОСОБА_6 однією сім'єю без реєстрації шлюбу понад п'ять років з грудня 2010 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Під час проживання однією сім'єю вони за рахунок спільних коштів 24 травня 2011 року придбали однокімнатну квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1. Покупцем у договорі купівлі - продажу вказаний ОСОБА_6

В цій квартирі вони мешкали разом до смерті ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

14 лютого 2017 року вона та ОСОБА_6 подали заяву про державну реєстрацію шлюбу, яку було призначено на ІНФОРМАЦІЯ_1 року, але у зв'язку із смертю ОСОБА_6 реєстрація шлюбу не відбулася.

Після смерті ОСОБА_6 відкрилась спадщина, до складу якої входить придбана ними квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 Спадкоємцями першої черги є його діти ОСОБА_3, ОСОБА_7 та батько спадкодавця ОСОБА_5, що є відповідачами у справі.

Посилаючись, що вказану квартиру вони з ОСОБА_6 придбали за спільні кошти, що на підставі ст. 74 СК України у неї виникло право власності на Ѕ частку квартири, просила:

- визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_6 квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1

- визнати за нею, ОСОБА_2, право власності на Ѕ частку квартири (а.с. 2 - 5 т. 1).

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 08 жовтня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на Ѕ частку квартири задоволено частково.

Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_6 квартиру, що розташована за адресою: Донецька область, АДРЕСА_1

Визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частку квартири, що розташована за адресою: Донецька область, АДРЕСА_1

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено (а.с. 191 - 192 т. 1).

Не погоджуючись з рішенням суду відповідач ОСОБА_3 в апеляційній скарзі посилається на порушення судом норм процесуального та матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 08 жовтня 2018 року та ухвалите нове про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що при ухваленні рішення суд послався на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 31.10.2017 року у справі №235/2577/17, яким встановлено факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_6 однією сім'єю без реєстрації шлюбу понад п'ять років з грудня 2010 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 року; послався на довідку з місця проживання від 26.05.2017 року, згідно з якою ОСОБА_2 та ОСОБА_6 з грудня 2010 року по травень 2011 року проживали за адресою: АДРЕСА_4 проживали разом та вели спільне господарство (а.с. 6). Проте довідка від 26.05.2017 року у матеріалах справи відсутня, а на а.с. 6 є довідка № 3796 від 25.05.2017 року. Зазначена довідка не містить інформації, з якого джерела взяті відомості про ведення спільного господарства.

Суд не прийняв до уваги доводи його представника про придбання спірної квартири за особисті кошти ОСОБА_6

На думку суду вказаний факт не знайшов свого підтвердження у судовому засіданні. Однак, на підтвердження придбання спірної квартири його померлим батьком за особисті кошти під час розгляду справи № 235/2577/17 надавались відповідні докази. За життя ОСОБА_6 продав автомобіль, гараж, продав його матері частку квартири, якою вони володіли на праві спільної сумісної власності, вій працював, отримував пенсію та щомісячні виплати у відшкодування шкоди.

У справі № 235/2577/17 свідком ОСОБА_8 підтверджено, що померлий відкладав гроші для покупки квартири, навіть показував їй, що складав гроші в коробок з під взуття, в той час, коли проживав у неї на квартирі за адресою: АДРЕСА_4

Продаж гаража підтверджена позивачкою ОСОБА_2

Факт продажу частки квартири підтверджений нотаріусом Богатовою І.О.

В матеріалах справи відсутні жодні докази про те, що ОСОБА_2 мала з ОСОБА_6 спільний бюджет та будь-які доходи.

Судом дана невірна оцінка заяві ОСОБА_6 на ім'я приватного нотаріуса Богатової І.О. про те, що на момент укладання договору купівлі - продажу він в шлюбі не перебуває та про відсутність осіб, які мали б право на частку в спільному майні подружжя. Суд вирішив, що дана заява не є доказом придбання квартири за особисті кошти померлого, враховуючи перебування на момент укладення вказаного правочину у фактичних сімейних відносинах з позивачкою по справі. Проте дана заява ОСОБА_6 свідчить про те, що при укладенні правочину він стверджував, що ОСОБА_2 не є членом його сім'ї, тобто на момент придбання спірної квартири ОСОБА_6 не вважав її членом сім'ї та особою, яка має право на частку в цій квартирі.

Суд визнав спірну квартиру спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_6 Проте судом не встановлено ведення ними спільного господарства, наявності спільного бюджету. В матеріалах цивільної справи № 235/2577/17, цивільної справи № 235/653/18 відсутні докази на підтвердження факту придбання квартири за рахунок спільних коштів та спільного бюджету.

Суд проігнорував і доводи щодо повторного звернення ОСОБА_2 до суду з позовною заявою до тих самих сторін, з тих самих підстав, і з тими ж самими вимогами, а саме, про визнання за нею права власності на Ѕ частку спірної квартири. По суті заявлених вимог про визнання права власності на Ѕ частку квартири судом у справі № 235/2577/17 з'ясовані всі обставини, досліджені докази, допитані свідки та прийнято рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання за позивачкою права власності на Ѕ частку спірної квартири (а.с. 204 - 206 т. 1).

Копію апеляційної скарги відповідача ОСОБА_3 позивач ОСОБА_2 отримала 20 листопада 2018 року, відповідач ОСОБА_4 - 27 листопада 2018 року, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень (а.с. 217, а.с. 228 т. 1).

Відповідач ОСОБА_5, який зареєстрований та мешкає у м. Донецьку, тобто населеному пункті, на території якого відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року № 1085-р органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, про постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження був повідомлений 28 листопада 2018 року шляхом розміщення інформації на офіційному веб - порталі судової влади з посиланням на веб - адресу судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень. Там же була розміщена інформація, що копію апеляційної скарги відповідача ОСОБА_3 та додані до неї матеріаливідповідач ОСОБА_5 може отримати в Донецькому апеляційному суді (м. Бахмут, вул. Свободи, 10) (а.с. 227 т. 1).

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. Доводи апеляційної скарги вважає безпідставними.

Оскільки спірна квартира придбана 24 травня 2011 року в період сумісного проживання однією сім'єю ОСОБА_6 та ОСОБА_2 з грудня 2010 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 року, факт якого встановлено рішенням суду від 31.10.2017 року, вона є сумісно нажитим майном. Заява ОСОБА_6 на ім'я приватного нотаріуса Богатової І.О., на яку посилається відповідач, не є доказом придбання квартири за особисті кошти померлого.

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 31.10.2017 року їй було відмовлено у задоволенні позовних вимог в частині визнання права власності на Ѕ частку квартири, але з тих підстав, що на той час ці вимоги були передчасними, оскільки нею не було заявлено вимог про визнання спірної квартири спільною сумісною власністю (а.с. 220 - 225 т. 1).

Відповідачами ОСОБА_4, ОСОБА_5 письмовий відзив на апеляційну скаргу не надано.

Відповідно до частини 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судове засідання апеляційного суду 26 грудня 2018 року сторони не з'явилися, у зв'язку з чим розгляд справи було відкладено на 14 січня 2019 року.

У судове засідання 14 січня 2019 року з'явилася представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат ОСОБА_1, яка діє на підставі ордера серії ДН № 003034 від 14.01.2019 року (а.с. 2 т. 2).

Позивач ОСОБА_2, відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_5 у судове засідання апеляційного суду 14 січня 2019 року не з'явилися.

Позивач ОСОБА_2 судову повістку - повідомлення про розгляд справи 14 січня 2019 року отримала 02 січня 2019 року, відповідач ОСОБА_4 - 10 січня 2019 року, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень (а.с. 243, а.с. 248 - 249 т. 1).

Відповідач ОСОБА_5 про дату, час та місце розгляду справи 14 січня 2019 року був повідомлений шляхом розміщення 27 грудня 2018 року інформації на офіційному веб-порталі судової влади (а.с. 242 т. 1).

Позивач, відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_5 апеляційний суд про причини неявки у судове засідання 14 січня 2019 року не повідомили і відповідно до частини 3 ст. 131 ЦПК України вважається, що вони не з'явилися у судове засідання без поважних причин.

Апеляційний суд визнав можливим розпочати 14 січня 2019 року розгляд справи у відсутність позивача та відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5, явка яких у судове засідання обов'язковою не визнавалася, оскільки відповідно до частини 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат ОСОБА_1 у судовому засіданні апеляційного суду 14 січня 2019 року доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_3 підтримала, просила її задовольнити, а рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 у повному обсязі.

Заявила клопотання про витребування з Красноармійського міськрайонного суду Донецької області цивільної справи № 235/2577/17 за позовом ОСОБА_2 до Покровської міської ради, ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання права власності на Ѕ частку квартири, яке апеляційним судом було задоволено, у зв'язку з чим усудовому засіданні була оголошена перерва до 28 січня 2019 року до 10 години 00 хвилин.

У судове засідання 28 січня 2019 року сторони не з'явилися.

Позивач ОСОБА_2 судову повістку - повідомлення про розгляд справи 28 січня 2019 року отримала 17 січня 2019 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 28 т. 2).

Відповідач ОСОБА_5 про дату, час та місце розгляду справи 28 січня 2019 року повідомлений шляхом розміщення 15 січня 2019 року інформації на офіційному веб-порталі судової влади з посиланням на веб-адресу судового рішення (ухвали апеляційного суду від 14 січня 2019 року про оголошення у судовому засіданні перерви) в Єдиному державному реєстрі судових рішень (а.с. 14 т. 2).

Відповідач ОСОБА_4 про дату, час та місце розгляду справи 28 січня 2019 року повідомлена 15 січня 2019 року телефонограмою, яка зареєстрована в Журналі телефонограм по цивільним справам № 3.8-22 під № 22 (а.с. 15 - 16 т. 2).

Представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат ОСОБА_1 про розгляд справи повідомлена апеляційним судом 14 січня 2019 року при оголошенні у судовому засіданні перерви під розпис (а.с. 6 т. 2).

Відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_5 апеляційний суд про причини неявки у судове засідання 28 січня 2019 року не повідомили і відповідно до частини 3 ст. 131 ЦПК України вважається, що вони не з'явилися у судове засідання без поважних причин.

Позивач ОСОБА_2 надіслала 17 січня 2019 року заяву про розгляд справи 28 січня 2019 року у її відсутність (а.с. 20 т. 2).

Представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат ОСОБА_1 24 січня 2019 року надіслала заяву про розгляд справи 28 січня 2019 року у її відсутність (а.с. 22 т. 2).

Апеляційний суд визнав можливим продовжити розгляд справи 28 січня 2019 року у відсутність сторін, явка яких у судове засідання обов'язковою не визнавалася, оскільки відповідно до частини 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_1 у судовому засіданні 14 січня 2019 року, дослідивши матеріали цивільних справ № 235/653/18 та № 235/2577/17, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_3 задоволенню не підлягає. Такого висновку апеляційний суд дійшов, виходячи з наступного:

Відповідно до частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до частини 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 31 жовтня 2017 року встановлено факт проживання жінки ОСОБА_2 та чоловіка ОСОБА_6 однією сім'єю без реєстрації шлюбу понад п'ять років з грудня 2010 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 року (а.с. 14 - 15 т. 1).

24 травня 2011 року за договором купівлі - продажу ОСОБА_6 придбав у власність квартиру АДРЕСА_1 за 80 000 гривень (а. с. 8 - 10 т. 1).

Згідно довідки з місця проживання від 26 травня 2017 року ОСОБА_2 та ОСОБА_6 з грудня 2010 року по травень 2011 року проживали за адресою: АДРЕСА_4 проживали разом та вели спільне господарство (а.с. 6 т. 1).

Згідно довідки з місця проживання ОСОБА_2 з травня 2011 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 року проживала за адресою: АДРЕСА_1 разом з ОСОБА_6 та вела з останнім сумісно господарство (а. с. 7 т. 1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_6 помер (а. с. 12 т.1).

Згідно заяви ОСОБА_6 від 24 травня 2011 року, останній повідомляє приватного нотаріуса Богатову І.О. про те, що в шлюбі не перебуває та про відсутність осіб, які відповідно до ст. 60, 62, 65, 74 СК України мали б право на частку в спільному майні подружжя (а. с. 69 т. 1).

Згідно копії спадкової справи батько ОСОБА_6 - ОСОБА_5 із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса не звертався (а. с. 110 - 178 т. 1), відповідач ОСОБА_4 від своєї частки у спадщині відмовилась на користь відповідача ОСОБА_3, про що подала відповідну заяву (а. с. 144 т. 1).

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 була придбана в період сумісного проживання однією сім'єю ОСОБА_6 та ОСОБА_2 з грудня 2010 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 року, факт якого встановлено рішенням суду від 31 жовтня 2017 року, а тому є сумісно нажитим майном. Доводи представника відповідача про придбання спірної квартири за особисті кошти ОСОБА_6 є недоведеними. Отже, позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя підлягають задоволенню.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на Ѕ частку квартири задоволенню не підлягають, оскільки заявлені до неналежних відповідачів, оскільки ОСОБА_4 від спадщини після смерті ОСОБА_6 відмовилась на користь ОСОБА_3, а ОСОБА_5 спадщину відповідно до ст. 1268 ЦК України не прийняв (а.с. 191 - 192 т. 1).

Зазначені висновки суду першої інстанції апеляційний суд вважає законними та обгрунтованими.

Відповідно до ст. 74 Сімейного кодексу України (далі СК України) якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 розділу II "Шлюб. Права та обов'язки подружжя" цього Кодексу.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" при застосуванні ст. 74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Згідно правового висновку Верховного Суду України, який викладений у постанові від 20.02.2012 року у справі № 6-97цс11, при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що ця норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, які притаманні подружжю.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно.

За частиною 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Пунктом 6 рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім'ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв'язках. Обов'язковою умовою для визнання їх членами сім'ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 31 жовтня 2017 року встановлено факт проживання жінки ОСОБА_2 та чоловіка ОСОБА_6 однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період з грудня 2010 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 року (а.с. 14 - 15 т. 1).

Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 31 жовтня 2017 року було постановлено у справі № 235/2577/17 за позовом ОСОБА_2 до Покровської міської ради, ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання права власності на Ѕ частку квартири, тобто за участю тих самих осіб, що і у цій справі № 235/653/18, зокрема, позивача ОСОБА_2 та відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_10, які є спадкоємцями ОСОБА_6

Згідно відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 31 жовтня 2017 року у справі №235/2577/17 набрало законної сили 13 грудня 2017 року.

Відповідно до частини 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_6 однією сім'єю без реєстрації шлюбу на час придбання спірної квартири 24 травня 2011 року при розгляді цієї цивільної справи № 235/653/18 доказуванню не підлягає. Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_3 про те, що суд послався на довідку з місця проживання від 26.05.2017 року, згідно з якою ОСОБА_2 та ОСОБА_6 з грудня 2010 року по травень 2011 року проживали за адресою: АДРЕСА_4 проживали разом та вели спільне господарство (а.с. 6), але така довідка у матеріалах справи відсутня, що на а.с. 6 є довідка № 3796 від 25.05.2017 року, що зазначена довідка не містить інформації, з якого джерела взяті відомості про ведення спільного господарства, не впливають на висновки суду, оскільки обставини, що підтверджуються цією довідкою, в якій суд помилився у даті видачі (зазначив 26.05.2017 року замість 25.05.2017 року), вже встановлені таким, що набуло законної сили рішенням суду від 31 жовтня 2017 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом дана невірна оцінка заяві ОСОБА_6 від 24 травня 2011 року на ім'я приватного нотаріуса Богатової І.О. про те, що на момент укладання договору купівлі - продажу він в шлюбі не перебуває та про відсутність осіб, які мали б право на частку в спільному майні подружжя, суперечать положенням частини 4 ст. 82 ЦПК України та рішенню Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 31 жовтня 2017 року, яке набрало законної сили.

Встановивши факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_6 однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період з грудня 2010 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 року, суд тим самим визнав, що відповідно до ст. 3 СК України вони спільно проживали, були пов'язані спільним побутом, тобто вели спільне господарство, мали взаємні права та обов'язки, що спростовує доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції, визнав квартиру спільною сумісною власністю, не встановивши факту ведення ОСОБА_2 та ОСОБА_6 спільного господарства, наявності спільного бюджету.

Оскільки рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 31 жовтня 2017 року підтверджується, що станом на час придбання спірної квартири 24 травня 2011 року ОСОБА_2 та ОСОБА_6 проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про розповсюдження на спірну квартиру правового режиму, встановленого ст. 74 СК України.

Згідно правової позиції Верховного Суду, яка викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28.11.2018 року по справі № 127/11013/17 (провадження № 61-10045св18), згідно із статтею 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними; на майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

До майна, що було набуте під час проживання осіб однією сім'єю, застосовуються положення сімейного законодавства, які регулюють правові відносини з приводу права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частин першої-другої статті 61 СК України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Згідно із статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частин першої-другої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

Згідно із частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до частини першої статті 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

З аналізу норм діючого законодавства вбачається, що ознаками фактичних шлюбних відносин є: факт спільного співжиття жінки та чоловіка; взаємна матеріальна допомога та підтримка; взаємне визнання та виявлення подружніх відносин перед третіми особами; наявність спільного побуту, та інші обставини, що свідчать про проживання жінки та чоловіка однією сім'єю.

Посилання суду апеляційної інстанції на недоведеність фінансової участі позивача у придбанні спірної квартири не має правового значення, оскільки набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує, поки не спростована. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов'язаний довести обставини, що її спростовують.

Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 року (провадження № 6-843цс17).

Презумпція спільності майна подружжя поширюється у тому числі і на те майно, яке було нажите у період шлюбу, але оформлене і зареєстроване на ім'я одного з подружжя.

Враховуючи, що стаття 74 СК України встановлює презумпцію належності на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майна, набутого ними за час спільного проживання, і зазначена презумпція є тотожною презумпції спільної сумісної власності майна, набутого подружжям за час шлюбу, встановленій в статті 60 СК України, Верховний Суд вважає, що обидва зазначеній інститути є тотожними за правовим регулюванням.

Оскільки таким, що набуло законної сили судовим рішенням, підтверджено факт спільного проживання однією сім'єю ОСОБА_2 та ОСОБА_6 з грудня 2010 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 року, тобто і станом на час придбання спірної квартири, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що спірна квартира є спільною сумісною власністю ОСОБА_6 та ОСОБА_2, що частки жінки ОСОБА_2 та чоловіка ОСОБА_6 в спірній квартирі є рівними.

Виходячи з презумпції права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує, поки не спростована, саме відповідач ОСОБА_3 має її спростувати. Доводи апеляційної скарги відповідача про недоведеність фінансової участі позивача у придбанні спірної квартири не мають правового значення.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідачем ОСОБА_3 не доведено, що спірна квартира придбана за особисті кошти ОСОБА_6

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

В матеріалах цивільної справи № 235/653/18 будь-які докази, що підтверджують факт придбання спірної квартири за особисті кошти ОСОБА_6, відсутні.

За клопотанням представника відповідача ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_1 апеляційним судом була витребувана та досліджена цивільна справа № 235/2577/17 за позовом ОСОБА_2 до Покровської міської ради, ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання права власності на Ѕ частку квартири (а.с. 21 т. 2).

У цивільній справі № 235/2577/17 є відповідь приватного нотаріуса Богатової І.О. від 05.10.2017 року № 1357/1-16 на адресу Красноармійського міськрайонного суду Донецької області, на яку посилається відповідач в апеляційній скарзі, згідно якої нею, Богатовою І.О., приватним нотаріусом Красноармійського міського нотаріального округу Донецької області, 16 квітня 2011 року посвідчено договір купівлі - продажу квартири за адресою: АДРЕСА_2, за реєстровим номером № 1269, згідно якого ОСОБА_6 продав вищевказану квартиру ОСОБА_11 (а.с. 117 справа № 235/2577/17).

Проте зазначена відповідь нотаріуса не містить будь-яких обставин, що свідчать за яку суму була продана квартира за адресою: АДРЕСА_2, та що ці кошти ОСОБА_6 були використані саме на придбання спірної квартири.

Відповідно до частини 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Будь - які інші письмові докази, що підтверджують факт придбання спірної квартири за особисті кошти ОСОБА_6, а саме, що він продав автомобіль, продав гараж перед придбанням спірної квартири, на що посилається відповідач в апеляційній скарзі, що кошти від відчуження автомобіля та гаража використані на придбання спірної квартири, в матеріалах цивільної справи № 235/2577/17 відсутні.

Доводи апеляційної скарги про те, що у справі № 235/2577/17 свідком ОСОБА_8 підтверджено, що померлий відкладав гроші для покупки квартири, навіть показував їй, що складав гроші в коробок з під взуття, в той час, коли проживав у неї на квартирі за адресою: АДРЕСА_4 не ґрунтуються на законі.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, такими засобами, як показання свідків.

Проте показання свідків у іншій справі № 235/2577/17, зокрема, свідка ОСОБА_8, не є доказом у справі № 235/653/18, перегляд якої здійснюється апеляційним судом.

У справі № 235/653/18, перегляд якої здійснюється апеляційним судом, відповідачами та представником відповідача ОСОБА_3 - адвокатом ОСОБА_1 заява про виклик свідків відповідно до ст. 91 ЦПК України не подавалася, що визнано представником відповідача ОСОБА_3 - адвокатом ОСОБА_1 у судовому засіданні апеляційного суду 14 січня 2019 року.

Відповідно до ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

Відповідно до частини 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Разом з заявою про розгляд справи 28 січня 2019 року у її відсутність від представника відповідача ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_1 до апеляційного суду 24 січня 2019 року надійшло клопотання про прийняття нових доказів, а саме:

- відповіді КП БТІ та копії договору купівлі - продажу, укладеного 16 квітня 2011 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_11, за яким ОСОБА_6 продав чотирьох кімнатну квартиру своїй колишній дружині;

- відповіді голови правління ГК "Лада" щодо переходу права власності на гараж НОМЕР_1, який належав ОСОБА_6 (а.с. 23 - 27 т. 2).

Незважаючи на те, що підтвердження надсилання (надання) копій цих доказів іншим учасникам справи до клопотання не додані, адвокатом не надано доказів неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього, апеляційний суд з метою справедливого, неупередженого вирішення цивільної справи, забезпечуючи право відповідача ОСОБА_3 на справедливий суд, як виняток, прийняв нові докази.

Проте апеляційний суд вважає, що цими доказами висновок суду першої інстанції про недоведеність факту придбання спірної квартири за особисті кошти ОСОБА_6, не спростовується.

Згідно відповіді Гаражного кооперативу "Лада" від 20.01.2019 року № 1 на запит адвоката ОСОБА_1 від 15.01.2019 року ОСОБА_6 був власником гаражу НОМЕР_1 у ГК "Лада" до 09 червня 2011 року, вибув з членів ГК "Лада" 09 червня 2011 року згідно п. 3.4.1 Уставу кооперативу - за власним бажанням; членом кооперативу стала інша особа (а.с. 27 т. 2). Отже, зазначеним документом не підтверджується, що внаслідок вибуття з членів кооперативу ОСОБА_6 отримав якусь грошову винагороду. Крім того, ОСОБА_6 вибув з членів кооперативу 09 червня 2011 року, тобто вже після придбання 24 травня 2011 року спірної квартири. Крім того, достовірних відомостей про те, що ОСОБА_6 гараж НОМЕР_1 у ГК "Лада" належав саме на праві власності, відповідачем ОСОБА_3 та його представником суду не надано.

Що стосується відповіді КП БТІ від 22.01.2019 року № 74/01-02, згідно якої до 01 січня 2013 року квартира АДРЕСА_2 належала ОСОБА_11 на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого приватним нотаріусом Красноармійського міського нотаріального округу Донецької області від 16.04.2011 року р.реєстр. 1269 (а.с. 24 т. 2), вона жодним чином не підтверджує факт придбання спірної квартири ОСОБА_6 за особисті кошти.

Згідно долученої до клопотання першої сторінки копії договору купівлі - продажу квартири, який укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_11 16.04.2011 року, відомості щодо його посвідчення на доданій сторінці відсутні, продавець ОСОБА_6 передав, а покупець ОСОБА_11 прийняла у власність квартиру, яка розташована у АДРЕСА_3, загальна корисна площа 66,8 кв.м, жила площа 48,00 кв.м, кількість кімнат чотири; продаж за домовленістю сторін вчиняється за 48 000 грн., які отримані продавцем від покупця до підписання цього договору (а.с. 25 т. 2).

Отже, зазначений договір підтверджує продаж квартири ОСОБА_6 16 квітня 2011 року, тобто більше, ніж за місяць до придбання спірної квартири, та за суму, яка значно менша, ніж та, за якою була придбана спірна квартира. До того ж, відповідачем ОСОБА_3 та його представником не надано суду будь-яких доказів, що гроші, виручені від продажу квартири, що розташована у АДРЕСА_3, ОСОБА_6 витратив саме на придбання спірної квартири. Позивач зазначений факт не визнає, посилається, що спірна квартира придбана за рахунок спільних коштів.

Отже, доводи апеляційної скарги відповідача про те, що суд не прийняв до уваги доводи його представника про придбання спірної квартири за особисті кошти ОСОБА_6, є необґрунтованими, належних та достовірних доказів, які б підтверджували, що 80 000 грн., за які була придбана спірна квартира, були сплачені ОСОБА_6 за рахунок особистих коштів, відповідачем ОСОБА_3 суду не надано. Відповідачем не надано суду доказів про продаж ОСОБА_6 автомобіля.

Посилання відповідача на те, що його батько працював, отримував пенсію та щомісячні виплати у відшкодування шкоди, не спростовує висновків суду, оскільки наявність у ОСОБА_6 щомісячних грошових доходів не є доказом того, що спірну квартиру він придбав за особисті кошти. Отримуючи щомісячні грошові доходи, ОСОБА_6 ніс витрати на своє життя. Доказів, що станом на 24 травня 2011 року він мав особисті заощадження в сумі, яка дорівнює вартості придбаної квартири, відповідачем суду не надано.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що спірна квартира є спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_6, частки яких є рівними та визнав за позивачем право власності на Ѕ частку квартири.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 повторно звернулася до суду з позовною заявою до тих самих сторін, з тих самих підстав, і з тими ж самим вимогами, а саме, про визнання за нею права власності на Ѕ частку спірної квартири, що по суті цих вимог судом у справі № 235/2577/17 вже прийнято рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, не спростовує висновків суду.

Відповідно до п. 3 частини 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Проте рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 31 жовтня 2017 року спір щодо права ОСОБА_2 на Ѕ частку квартири по суті вирішений не був. Суд відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_12 про визнання за нею права власності на Ѕ частку квартири з тих підстав, що зазначені позовні вимоги є передчасними, оскільки нею не заявлені позовні вимоги про визнання спірної квартири спільною сумісною власністю. Отже, підстави для закриття провадження у справі відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень (рішення у справі Проніна проти України).

Виходячи з наведеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно з'ясував обставини справи, дав їм належну оцінку, вірно встановив правовідносини, що склалися між сторонами. Доводи апеляційної скарги та зміст оскарженого судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Підстави для скасування або зміни рішення суду в межах доводів апеляційної скарги відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги відповідача ОСОБА_3 без задоволення, а рішення суду - без змін, підстави для зміни розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої інстанції, відсутні.

Відповідачем ОСОБА_3 за подання апеляційної скарги сплачено судовий збір у розмірі 1 057,50 грн. (а.с. 203 т. 1).

Відповідно до частини 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги відповідача ОСОБА_3 без задоволення, підстави для відшкодування йому судового збору за подання апеляційної скарги відсутні, судові витрати по сплаті судового збору у сумі 1 057,50 грн. за подання апеляційної скарги покладаються на відповідача ОСОБА_3

Керуючись ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 08 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: Л.І. Соломаха

Судді: О.Д. Канурна

Т.В. Космачевська

Повне судове рішення складено 30 січня 2019 року.

Головуючий суддя : Л.І. Соломаха

.