Постанова

Іменем України

28 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 761/37621/16-ц

провадження № 61-34104св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Краснощокова Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 березня 2017 року у складі головуючого судді Піхур О. В. та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 27 червня 2017 року у складі колегії суддів: Желепи О. В., Рубан С. М., Іванченко М. М. ,

ВСТАНОВИВ:

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та невиплачених коштів на дату звільнення, який мотивований тим, що з листопада 1996 року він працював у відповідача, з березня 2011 року на посаді Головного фахівця відділу планування та формування управлінської звітності апарату Компанії Управління економіки та планування Департаменту економічного планування та бюджетних розрахунків. 21 січня 2015 року відповідач видав наказ №17 «Про затвердження змін до штатного розпису Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України". Зазначеним наказом передбачалося ліквідувати Департамент, у якому працював позивач. 25 липня 2016 року позивача було ознайомлено з попередженням про звільнення. 26 вересня 2016 року відповідач видав наказ №430-К про звільнення позивача у зв`язку зі скороченням штату з 27 вересня 2016 року.

Просив суд визнати незаконним і скасувати наказ ПАТ «НАК «Нафтогаз України» № 430-К від 26 вересня 2016 року «По особовому складу»; поновити його на посаді; зобов`язати внести запис до трудової книжки про недійсність запису про звільнення; визнати незаконним нездійснення відповідачем остаточного розрахунку при звільненні та зобов`язати виплатити належні йому кошти на дату звільнення; стягнути з відповідача на його користь завдану незаконним звільненням моральну шкоду в розмірі 360 мінімальних заробітних плат, судові витрати, середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 11711, 20 грн.

Короткий зміст судових рішень першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16 березня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 27 червня 2017 року,в задоволенні позову відмовлено.

Судові рішенні мотивовані тим, що у відповідача відбулися зміни в організації виробництва і праці, які супроводжувалися скороченням чисельності штату працівників, позивача в установленому законом порядку за 2 місяці було попереджено про майбутнє вивільнення, отримана згода профспілкового комітету на звільнення позивача, у відповідача були відсутні на час проведення скорочення вакантні посади, які могли бути запропоновані позивачу за його кваліфікацією.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У липні 2017 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала доВищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 27 червня 2017 року, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Касаційна скарга мотивована тим, щосудом не було проаналізовано, чи передбачала реорганізація (ліквідація) Департаменту скорочення чисельності штату та чи стосувалися ці обставини саме позивача. Відповідач мав забезпечити позивача роботою та перевести на інші вакантні посади в компанії. Відповідач порушив обов`язок здійснити повний розрахунок при звільненні.

Позиція інших учасників справи

У вересні 2017 року ПАТ «НАК «Нафтогаз України» надали заперечення на касаційну скаргу, в якому просили касаційну скаргу позивача відхилити, оскаржувані судові рішення залишити в силі. Заперечення мотивовано тим, що всі твердження позивача не ґрунтуються на фактичних обставинах справи, є безпідставними припущеннями.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження за даною касаційною скаргою та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

У вересні 2017 року цивільна справа № 761/37621/16-ц надійшла до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

Підпунктом 4 пунктом 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У статті 388 ЦПК України зазначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У червні 2018 року матеріали цивільної справи № 761/37621/16-ц передані до Верховного Суду.

12 червня 2019 року матеріали цивільної справи передані судді-доповідачу Дундар І. О. .

Ухвалою Верховного Суду від 04 липня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Судами встановлено, що 21 січня 2015 року відповідач видав наказ №17 «Про затвердження змін до штатного розпису Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"», відповідно до якого передбачалося ліквідувати Департамент економічного планування та бюджетних розрахунків, Департаменту управління персоналом та соціальної сфери було надано доручення попередити працівників, посади яких скорочуються, про переведення на іншу посаду або про наступне вивільнення.

14 лютого 2015 року відповідач видав наказ № 8-р «Про тимчасове підпорядкування працівників ліквідованого структурного підрозділу», відповідно до якого тимчасово підпорядковано працівників ліквідованого Департаменту директору Департаменту економіки і планування Мішину А. О. на період до переведення їх на інші посади або звільнення з роботи в установленому законодавством порядку.

25 липня 2016 року позивача ознайомлено з попередженням про наступне вивільнення на підставі п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України у зв`язку із скороченням посади.

26 вересня 2016 року відповідач видав наказ №430-К про звільнення позивача із займаної посади головного фахівця Відділу планування та формування управлінської звітності апарату Компанії Управління економіки та планування Департаменту економічного планування та бюджетних розрахунків, у зв`язку зі скороченням штату, п. 1 ст. 40 КЗпП України, з 27 вересня 2016 року .

26 вересня 2016 року відбулося засідання профспілкового комітету Первинної профспілкової організації Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», на якому було прийняте рішення надати адміністрації Компанії згоду на розірвання трудового договору із ОСОБА_1 за п.1 ч. 1 ст.40 КЗпП України у зв`язку із скороченням штату працівників.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до частини другої статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у п. 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Звільнення за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (ч. 2 ст. 40 КЗпП України). Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації (ч. 3 ст. 492 КЗпП України).

Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40 та частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Такий правовий висновок відповідає правовим позиціям Верховного Суду України, викладеним у своїх постановах від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15, від 23 березня 2016 року у справі № 6-2487цс15, від 25 травня 2016 року у справі № 6-3048цс15.

Під час розгляду справи суди встановили факт наявності вакантних посад у ПАТ «НАК «Нафтогаз України», що підтверджується довідками про перелік усіх вакантних посад у НАК «Нафтогаз України» від 25 липня 2016 року та 27 вересня 2016 року.

Проте жодна вакантна посада не була запропонована позивачу.

Суд першої інстанції обмежився лише посиланням на те, що у відповідача відсутні вакансії, які б відповідали кваліфікації та спеціальності позивача; апеляційний суд з`ясував кваліфікацію та спеціальність позивача, але не в повному обсязі з`ясував чи дійсно всі вакантні посади, які зазначені в довідках НАК «Нафтогаз України» від 25 липня 2016 року та 27 вересня 2016 року не відповідали кваліфікації та спеціальності позивача.

Крім того, в позовній заяві ОСОБА_1 посилався на те, що при звільненні з ним не було проведено повний розрахунок, про що свідчить виписка з карткового рахунку, тобто заробітну плату він отримував на картковий рахунок в АБ «Укргазбанк».

Заперечуючи проти позовних вимог відповідач зазначив, що в день звільнення повідомив позивача про належні до виплати кошти, які він зможе отримати в касі підприємства.

На підставі частини четвертої та п`ятої статті 24 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи. Забороняється провадити виплату заробітної плати у магазинах роздрібної торгівлі, питних і розважальних закладах, за винятком тих випадків, коли заробітна плата виплачується працюючим у цих закладах особам. За особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов`язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця.

В матеріалах справи наявна відомість № 120 за вересень 2016 року, з якої вбачається, що ОСОБА_1 нараховано 30910,25 грн.

У той же час, вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції в рішенні зазначив, що вказані кошти позивачу виплачені при звільненні, апеляційний суд вказав на те, що ОСОБА_1 , будучи обізнаним про необхідність отримання грошових коштів у касі підприємства, за їх отриманням безпідставно не звернувся.

Отже, суд апеляційної інстанції всупереч зазначеним вимогам закону не з`ясував в якому порядку позивач отримував заробітну плату - за місцем роботи чи через установу банку, чи був він обізнаний про необхідність звернутися до каси підприємства для отримання сум належних при звільненні.

Без встановлення зазначених обставин, що мають істотне значення для правильного вирішення справи, неможливо ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

У зв'язку з наведеним колегія судів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржені судові рішення скасувати і направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 27 червня 2017 року скасувати.

Справу № 761/37621/16-ц направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

В. І. Журавель

Є. В. Краснощоков