Дата документу 19.02.2019 Справа № 332/1078/15-ц
Запорізький Апеляційний Суд
Єдиний унікальний № 332/1078/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Федоренко О.І.
провадження № 22-ц/807/196/19 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Полякова О.З.,

суддів: Крилової О.В.,

Кухаря С.В.,

при секретарі Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 31 травня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до територіальної громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради про визнання права власності в порядку спадкування,-

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом про визнання права власності в порядку спадкування, який було уточнено в ході судового розгляду справи.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_5. Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді квартири АДРЕСА_1. Після смерті батька позивач звернувся до Першої Запорізької державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Однак йому було відмовлено в зв'язку із відсутністю правовстановлюючих документів на квартиру. Крім позивача інших спадкоємців, які б мали право у відповідності з чинним законодавством на прийняття спадщини після померлого ОСОБА_5 немає.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд визнати за ним в порядку спадкування за законом право власності на квартиру АДРЕСА_1, після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 31 травня 2018 року з урахуванням ухвали Заводського районного суду м. Запоріжжя про виправлення описки від 12 червня 2018 року, позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на грубе порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що судом першої інстанції незаконно позбавлено її права на спадкування. Окрім цього, зазначає, що вона є інвалідом третьої групи загального захворювання, тому має право на обов'язкову частку в спадкуванні, відповідно до ЦК України. З цих підстав просить скасувати рішення суду першої інстанції повністю, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу,перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позовних вимог.

Колегія погоджується з таким висновком суду.

Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що після смерті ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 09.08.2014 року, серія НОМЕР_1 (а.с. 7), відкрилась спадщина у вигляді квартири АДРЕСА_1.

Вбачається, що згідно копії Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого Сохою Оленою Борисівною, приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу 29.08.2001 року за реєстровим №2326 квартира розташована в АДРЕСА_1, належать на праві приватної власності ОСОБА_5 (а.с. 64).

За нормами ст. ст. 1216, 1218, 1220, 1221 Цивільного кодексу, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Часом відкриття спадщини є день смерті особи. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Згідно ч. 1 ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За вимогами ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

В матеріалах спадкової справи міститься заповіт ОСОБА_5, з якого вбачається, що все належне йому майно спадкодавець заповідає ОСОБА_3

Проте, як вбачається з матеріалів справи, рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 21.03.2016 року (а.с.109-111), яке ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 19.05.2016 року залишено без змін (а.с.111, зворот - 112) визнано недійсним заповіт ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3, посвідчений 16.07.2014 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Войтовим В.В., зареєстрований в реєстрі за №358 (а.с. 109-111).

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 10.11.2017 року було визначено додатковий строк для прийняття спадщини за законом ОСОБА_3, що залишилась після смерті батька ОСОБА_5, що помер ІНФОРМАЦІЯ_1, для подання заяви про прийняття спадщини за законом до органів нотаріату у два місяці (а.с.119-120).

Проте, вказане рішення було скасовано постановою Апеляційного суду Запорізької області від 06.03.2018 року.

Таким чином, вищезазначеними рішеннями вже було вирішення питання щодо прав ОСОБА_3 на спадкове майно.

Отже, судом першої інстанції вірно встановлено, що відповідно до ст.1261 ЦК України ОСОБА_4, як син відноситься до першої черги спадкоємців, і визнано за ним право власності на спадкове майно з посиланням на Постанову Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року, зокрема п.п. 23, 24.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Проте, твердження ОСОБА_3 про те, що вона має право на обов'язкову частку в спадщині, з посиланням на ст. 1241 ЦК України не приймається колегією суддів до уваги з огляду на наступне.

Так, статтею 1241 ЦК України встановлено, що малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка).

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 11 лютого 2014 року у справі №1-1/2014 за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положення ч. 1 ст. 1241 ЦК України, - незалежно від змісту заповіту право на обов'язкову частку у спадщині мають повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, які в установленому законодавством порядку визнані інвалідами І, ІІ чи ІІІ групи.

Відповідно роз'яснень Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 р. - Перелік осіб, які мають право на обов'язкову частку, що визначений статтею 1241 ЦК України, є вичерпним і розширеного тлумачення не потребує.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.3 та ч.4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Разом з тим, за змістом статей 12 та 81 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня 2017 року, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Проте, в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження того, що ОСОБА_3 належить до переліку осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині. Зокрема, скаржником не надано копії свідоцтва про інвалідність, доказів на підтвердження її непрацездатності, тощо.

Навпаки, у постанові Апеляційного суду Запорізької області від 06.03.2018 року, згідно записів трудової книжці, проходження медоглядів, отримання лікарняного в медичних закладах, було встановлено, що ОСОБА_3 мала офіційне працевлаштування (а.с.47). Вказана обставина, в силу вимог ч.4 ст.82 ЦПК України, доказуванню не підлягає.

З урахуванням наведеного, колегія вважає, що ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384,389 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 31 травня 2018 року у цій справі - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 25 лютого 2019 року.

Головуючий

Судді: