Житомирський апеляційний суд
Справа №287/297/17-ц Головуючий у 1-й інст. Волощук В. В.
Категорія 48 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2019 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Талько О.Б., Коломієць О.С.,

з участю секретаря судового засідання Пеклін Л.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №287/297/17-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: Орган опіки та піклування Олевської міської ради Житомирської області та Орган опіки і піклування Житомирської міської ради про визначення місця проживання неповнолітньої дитини, усунення перешкод у спілкуванні і вихованні та визначення способу участі батька у вихованні малолітньої дитини, надання дозволу на оформлення документів, пов'язаних із перетинанням державного кордону України, та тимчасовий виїзд дітей за межі України

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Олевського районного суду Житомирської області від 24 жовтня 2018 року, яке ухвалене під головуванням судді Волощука В.В. у м. Олевську,

в с т а н о в и в:

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2. Із урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 08 лютого 2018 року, просив

визначити місце проживання сина ОСОБА_3 з ним;

зобов'язати відповідача не чинити йому перешкоди у спілкуванні та прийнятті участі у вихованні сина ОСОБА_4, визначивши наступні способи його участі: систематичні побачення із сином ОСОБА_4 кожного вівторка з 14:00 до 18:00 години на нейтральній території або в місцях громадського відпочинку, або за місцем проживання (перебування) батька без присутності матері ОСОБА_2; систематичні побачення із сином ОСОБА_4 кожної другої та четвертої неділі щомісяця з 11:00 до 17:00 години на нейтральній території або в місцях громадського відпочинку, або за місцем проживання (перебування) батька без присутності матері ОСОБА_2; встановити дні, у які син ОСОБА_4 зможе відвідувати місце проживання батька та проживати разом із ним за місцем його проживання (реєстрації), а саме: кожного першого та третього тижня місяця з 18:00 години п'ятниці до 13:00 години неділі без присутності матері, з правом спільного відпочинку в громадських та розважальних місцях; визначити йому спільний відпочинок із сином ОСОБА_4 під час зимових канікул у школі - протягом одного тижня, під час літніх канікул - протягом одного місяця; визначити йому необмежене спілкування з сином ОСОБА_4 особисто, засобами телефонного, поштового, електронного, скайп та іншого засобу зв'язку без присутності матері, спілкування на всі державні свята, у день народження сина ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_6, у день народження сина ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_7, 08 серпня, 08 жовтня, 14 січня, в свята першого та останнього дзвоника з 14:00 до 18:00 години на нейтральній території без присутності матері, необмежене відвідування дитини у навчальних закладах та у випадках захворювання дитини, бути присутнім та брати участь у заняттях психолога із сином ОСОБА_4;

надати йому дозвіл на оформлення дітям всіх пов'язаних із перетинанням державного кордону України документів, у тому числі візових документів, для виїзду дітей за межі України на оздоровлення, відпочинок, без згоди їхньої матері; дозволити тимчасові виїзди за межі України дітям без згоди та супроводу їхньої матері ОСОБА_2, в будь-яку країну світу, строком до повноліття дітей, у супроводі батька - ОСОБА_1 (а.с.43-45).

Свої вимоги обґрунтовував тим, що рішенням суду від 21 червня 2017 року шлюб між ним та відповідачем розірваний. Після розірвання шлюбу вони проживають окремо. Від шлюбу мають двох синів: ОСОБА_3, 2003 року народження, який залишився проживати з ним, та ОСОБА_4, 2011 року народження, який проживає із матір'ю, тобто відповідачем. Наразі він із колишньою дружиною не можуть дійти згоди щодо місця проживання дітей та порядку їх виховання. У квітні 2017 року орган опіки та піклування визначив порядок його побачень із сином ОСОБА_4, але відповідач ухиляється від виконання даного рішення, чим чинить йому перешкоди у спілкуванні із сином ОСОБА_4 та вихованні дитини.

Рішенням Олевського районного суду Житомирської області від 24 жовтня 2018 року позов задоволено частково. Визначено батькові дитини способи спілкування із сином ОСОБА_4 та його участі у вихованні дитини шляхом надання періодичних побачень: у першу та третю середу щомісяця з 16:00 до 18:00 години за попередньою домовленістю без обмеження місця прогулянок у присутності матері; у другу суботу щомісяця з 11:00 до 16:30 години на нейтральній території або в місцях громадського відпочинку, за попередньою домовленістю між сторонами, або за місцем проживання батька, за згодою сина ОСОБА_4; у другу та четверту неділю щомісяця з 11:00 до 17:00 години за попередньою домовленістю без обмеження місця прогулянок в присутності матері ОСОБА_2; в день народження сина до досягнення сином ОСОБА_4 14-ти річного віку, з 12:00 до 16:00 години, за попередньою домовленістю без обмеження місця прогулянок в присутності матері, або в інші години за спільною згодою сторін; на період шкільних канікул: у літній та зимовий період не менше семи діб для відпочинку та оздоровлення дитини на території України, за попередньою домовленістю між сторонами. Також визначено позивачу щоденне спілкування з сином ОСОБА_4 з 15:00 до 18:00 години засобами зв'язку, за наявності них у дитини (телефонного, поштового, електронного, скайп). Зобов'язання відповідачки обмежені досягненням сином ОСОБА_4 віку чотирнадцяти років. У іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Зазначає, що примусове виконання добровільно не виконаного обов'язку є способом судового захисту сімейних прав та інтересів. Поряд із цим ОСОБА_1 наголошує на тому, що суд першої інстанції надав оцінку лише частині доказів, оскільки залишив поза увагою відповіді, повідомлення і довідку поліції та рішення органу опіки та піклування, які підтверджують, що колишня дружина перешкоджає йому у спілкуванні з сином ОСОБА_4. Не надано належної оцінки й показанням свідків ОСОБА_10 і ОСОБА_7.(його батьки), які повідомили, що відповідач не надає можливості спілкуватися їм із онуком, а - батьку із сином, через що вони змушені були звертатися до суду з позовом про встановлення годин спілкування із онуком, але дане рішення відповідач так і не виконує. Окрім того, свідок ОСОБА_8 (вчителька ОСОБА_4) зазначила, що відповідач заборонила їй надавати можливість позивачу спілкуватися із сином ОСОБА_4, а при спробі такого спілкування просила негайно її повідомити про такий випадок. Отже, суд першої інстанції факти перешкоджання йому в спілкуванні із сином ОСОБА_4 до уваги не взяв, а тому дійшов до помилкового висновку про відсутність перешкод у спілкуванні батька з сином ОСОБА_4. Не надано належної оцінки й поясненням психолога щодо потреби ОСОБА_4 у спілкуванні з батьком та братом. ОСОБА_1 також вважає, що всупереч положенням частини шостої ст.265 ЦПК України суд у задоволеній частині ухвалив умовне рішення, скільки виписав, що батько може спілкуватися із сином, якщо, по-перше, є попередня домовленість із матір'ю дитини, а по-друге, - згода сина ОСОБА_4.

Відповідач відзиву на апеляційну скаргу не подавала.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Матеріалами справи доводиться та судом установлено, що шлюб між сторонами розірваний рішенням Олевського районного суду Житомирської області від 21 червня 2017 року (а.с.9).

Позивач та відповідач визнають, що після розірвання шлюбу проживають окремо. ОСОБА_1 проживає у м. Житомирі, а ОСОБА_2 - у смт. Олевську Житомирської області (а.с.7 зворот,8 зворот).

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками синів: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.10-11).

Після розлучення батьків син ОСОБА_3 став проживати із батьком, тобто позивачем, а син ОСОБА_4 - із матір'ю, тобто відповідачем.

За приписами частини другої ст.6 СК України малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років.

Відповідно до частини третьої ст.160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

На час надходження даного позову до суду (03 серпня 2017 року) син ОСОБА_3 досяг віку чотирнадцяти років ІНФОРМАЦІЯ_5 року), а тому відповідно до чинного законодавства він має право самостійно визначати з ким із батьків йому проживати. Отже, відмова суду у визначенні місця проживання сина ОСОБА_3 відповідає нормам діючого закону.

Стосовно сина ОСОБА_4, то йому на час ухвалення судом першої інстанції рішення, виповнилося сім років. Він проживає із матір'ю і питання щодо його місця проживання не є предметом спору в даній справі. Предметом же спору є участь батька дитини, тобто позивача, який проживає окремо від сина, у його вихованні.

Батьки зобов'язані, зокрема, піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечувати здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя (частини друга та третя ст.150 СК України).

Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Вони мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства (часини перша та третя ст.151 СК України).

Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (частин перша ст.153 СК України).

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (частини перша та друга ст.155 СК України).

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, із ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини (частини друга та третя ст.157 СК України).

Рішенням виконкому Житомирської міської ради від 19 квітня 2017 року №381, із урахуванням висновку служби у справах дітей Житомирської міської ради, ОСОБА_1 визначений порядок побачення із сином ОСОБА_4: перша, третя субота та друга, четверта неділя з 10.00 до 19.00 години. Також зазначено, що у разі згоди обох батьків ними може бути визначений інший порядок участі у вихованні та побачень батька з дитиною (а.с.61). Рішення органу опіка та піклування є обов'язковим до виконання.

Відповідно до частини першої ст.159 СК України, якщо той із батьків, із яким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров'я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами (частина друга ст.159 СК України).

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Окрім того, розглядаючи даний спір, суд першої інстанції обґрунтовано виходив також із практики Європейського суду з прав людини, згідно з якою батьки мають рівні права.

Відповідно до висновку служби у справах дітей Олевської районної державної адміністрації у будинку, де проживає мати із сином ОСОБА_4, у дитини є окреме місце та створені умови для проживання і навчання дитини (а.с.80-82). Мати працює та може забезпечити сина матеріально. Згідно з висновком психолога дитина більше прихильна до матері, але спілкування із батьком не суперечить інтересам дитини. Спілкування дитини із батьком може відбуватися як за місцем проживання дитини, так і в майбутньому за місцем проживання батька. Разом із тим, найбільш позитивним варіантом, на думку служби, є проведення короткотривалих зустрічей на нейтральній території, за попередньою домовленістю та у присутності матері. Також службою рекомендовано при визначенні порядку спілкування та виховання прийняти до увагу ту обставину, що хлопчик у вівторок, четвер та суботу з 15.00 до 16.30 години відвідує спортивну школу.

Отже, побачення хлопчика із батьком у присутності матері викликано виключно інтересами дитини.

Суд першої інстанції, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, з дотриманням вимог ст.ст.76-83,89 ЦПК України, взявши до уваги ставлення сторін, тобто батьків, до виконання своїх обов'язків, особисту прихильність сина ОСОБА_4 до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я, а також ураховуючи висновок органу опіки та піклування, правильно визначив спосіб участі позивача, тобто батька дитини, у спілкуванні з сином та його вихованні. Встановлений судом порядок перш за все враховує найвищі інтересів дитини. Задоволення ж вимог у повному обсязі може зашкодити розвитку дитини (підготовці її до навчального процесу, відвідування нею спортивної школи тощо), а тому в інтересах дитини не змінювати порядок, який встановив суд першої інстанції.

Посилання в апеляційній скарзі на відповіді, повідомлення і довідку поліції не спростовують висновків суду першої інстанції про не встановлення перешкод з боку відповідача у спілкуванні позивача із сином та виконанні ОСОБА_1 батьківських обов'язків щодо виховання дитини, а також не встановлення ухилення ОСОБА_2 від виконання рішення органу опіки та піклування, приймаючи до уваги те, що у даних документах йдеться про звинувачення позивачем відповідача у тому, що остання не дозволяє йому бачитися із сином та одночасне встановлення тієї обставини, що відповідач не забороняє позивачу зустрічатися з їхнім спільним сином у дні, визначені виконкомом, а дії ОСОБА_1 спрямовані на те, щоб у подальшому відібрати у неї сина. Інші перевірки поліцією були проведені за фактом того, що не відповідач, а вчителі школи не надали позивачу можливості побачитися із сином у закладі освіти (а.с.48-59). У суді апеляційної інстанції відповідач пояснила з приводу інциденту в школі, що завжди сама відводить та забирає сина зі школи в інтересах його безпеки, а дії класного керівника відповідали критеріям розумності та виваженості.

Разом із тим, оскільки все ж таки між сторонами існує спір щодо участі позивача у вихованні сина ОСОБА_4 та спілкуванні батька із сином, то цілком логічно вирішити спір у судовому порядку, що й зробив суд першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги щодо показань свідків ОСОБА_10, ОСОБА_7. та ОСОБА_8 повністю ґрунтуються на їх переоцінці. Дані свідки допитувалися судом першої інстанції, а тому їх показання не можуть бути переоцінені судом апеляційної інстанції. Додаткових доказів з цього приводу суду апеляційної інстанції сторонами не надано.

Ураховуючи категорію справи не можна вважати, що рішення суду першої інстанції в задоволеній частині є умовним. Навпаки у такий спосіб воно враховує рекомендації органу опіки та піклування (про попередню домовленість між сторонами), а також думку дитини при вирішенні питання, що стосується її життя (за згодою сина побачення з батьком за місце проживання останнього). Ніхто не може бути проти його волі примушений до вчинення діянь, якщо це не пов'язано із припиненням протиправної поведінки. Отже, й дитина, яка є особистістю, не може бути примушена проти її волі до спілкування навіть із рідним батьком у його помешканні, якщо вона того не бажає. Наразі існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Протипоказань у спілкуванні із батьком не встановлено, але це не виключає згоди дитини на спілкування із рідним батьком у його помешканні, тим більше, що передбачена альтернатива нейтральної території. Запропонований в апеляційній скарзі спосіб вирішена спору є неприйнятним, виходячи із інтересів дитини, а тому рішення суду першої інстанції у задоволеній частині також залишається без змін.

Встановлений судом спосіб спілкування ОСОБА_4 із батьком не виключає його спілкування із старшим братом, навпаки сприяє цьому, враховуючи, що Андрій проживає із батьком.

Вимоги позивача про надання дозволу на оформлення документів для тимчасових виїздів за межі України дітей без згоди матері та дозволу на тимчасові виїзди за межі України синів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 без згоди та супроводу матері, в будь-яку країну світу, строком до повноліття дітей, у супроводі лише батька суперечать положенням СК України, ЦК України, Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України» та Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57. Так, позивач не довів належними та допустимими доказами тих обставин, що відповідач не надала згоди або ухилилася від надання такої, а тому вимоги є передчасними. Окрім того, позивач не конкретизував тривалість виїзду за межі України, країну спрямування та мету виїзду. Перетинання ж державного кордону неминуче спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим із батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.

Отже, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують із огляду на вищевикладене та додаткового правового обґрунтування не потребують, а тому відповідно до положень ст.375 ЦПК України рішення суду першої інстанції залишається без змін.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374-375,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Олевського районного суду Житомирської області від 24 жовтня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді:

Повний текст постанови складений 25 лютого 2019 року.