КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2019 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 760/5633/17-ц

номер провадження: 22-ц/824/6965/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії судів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

за участю секретаря - Воронової Л.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Дугінова Дмитра Андрійовича на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 21 лютого 2019 року у складі судді Українця В.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про зобов`язання вчинити дії.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 04 квітня 2016 року у справі №760/621/15-ц встановлено, що 05 вересня 2013 року ОСОБА_1 зі свого карткового рахунку в ПАТ «КБ «ПриватБанк» (рахунок НОМЕР_1 ) перерахував 18 000 доларів США на депозитний рахунок № НОМЕР_2 . Навесні 2014 року у зв`язку з припиненням функціонування банківських відділень ПАТ «КБ «ПриватБанк» на території АР Крим, рахунки були заблоковані банком. Враховуючи, що вказане рішення суду набрало законної сили, вважав, що факт внесення ним 18 000 доларів США на рахунок № НОМЕР_2 в ПАТ «КБ «ПриватБанк» та факт заблокування вказаного рахунку банком, є встановленим і не підлягає доказуванню. Вказував, що 15 листопада 2014 року він звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» із заявою про надання доступу до належних йому коштів шляхом розблокування рахунку, але заява не залишилась без задоволення.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просив зобов`язати ПАТ КБ «ПриватБанк» відкрити, відновити йому доступ (можливість використання та розпорядження коштами, внесеними на рахунок № НОМЕР_2 , в системі «Приват24») та не чинити дії щодо обмеження користування зазначеним рахунком.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 21 лютого 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Дугінов Д.А. подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що предметом позову у справі № 760/621/15-ц було стягнення коштів з рахунку № НОМЕР_2 , а предметом позову у даній справі є зобов`язання ПАТ «КБ «ПриватБанк» вчинити дії. Отже предмети спору у цих справахне є тотожними, а тому вважає, що суд першої інстанції помилково відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 про зобов`язання винити дії, посилаючись на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 04 квітня 2016 року. Вказує, що між сторонами продовжують існувати неврегульовані правовідносини щодо повернення грошових коштів позивача, які знаходяться на заблокованому рахунку в банку і саме ці кошти є предметом спору у даній справі.

ПАТ КБ «ПриватБанк» не скористалося своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направило.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги стосуються не лише отримання ним доступу до управління рахунком, оскільки задоволення таких позовних вимог фактично надасть позивачу можливість отримати грошові кошти внесені на банківський рахунок № НОМЕР_2 . Однак, рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 04 квітня 2016 року у справі №760/621/15-ц, яке набрало законної сили, встановлено, що не підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення з ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості, зокрема, за банківським рахунком № НОМЕР_2 .

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 05 вересня 2013 року ОСОБА_1 зі свого карткового рахунку № НОМЕР_1 в ПАТ КБ «ПриватБанк» перерахував 18 000 доларів США на депозитний рахунок № НОМЕР_2 (а.с.58-61).

У зв`язку з припиненням функціонування банківських відділень ПАТ КБ «ПриватБанк» на території Автономної Республіки Крим, рахунки позивача були заблоковані банком.

15 листопада 2014 року ОСОБА_1 звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» із заявою про надання доступу до належних йому коштів шляхом розблокування його депозитних рахунків № НОМЕР_2 та переведення коштів на рахунок № НОМЕР_1 (його картковий рахунок) або видати належні йому кошти через касу будь-якого відділення ПАТ КБ «ПриватБанк» у місті Києві (а.с. 4).

Відповідно до ч.1 ст.1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно зі ст.1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається у письмовій формі.

Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч.1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до приписів ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підтвердження заявлених позовних вимог про зобов`язання ПАТ КБ «ПриватБанк» відкрити, відновити доступ (можливість використання та розпорядження коштами, внесеними на рахунок № НОМЕР_2 , в системі «Приват24») та не чинити дії щодо обмеження користування зазначеним рахунком, позивач надав рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 04 квітня 2016 року у справі №2-673/16, яке набрало законної сили.

Так, рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 04 квітня 2016 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк», третя особа: Національний банк України, в якому він просив стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на свою користь 35 018,36 доларів США заборгованості за рахунком № НОМЕР_2 ; 46697,37 доларів США заборгованості за рахунком № НОМЕР_3 та 3477,55 доларів США заборгованості за рахунком № НОМЕР_1 .

Вказаним рішенням суду встановлено, що ПАТ КБ «ПриватБанк» не мало доступу до свого майна, що призначене для діяльності банківської установи на території АР Крим, не мало доступу до договорів з клієнтами на паперових носіях, платіжних документів, документів каси, готівки. Окрім того, були арештовані також права за зобов`язаннями банку, у тому числі і права вимоги, і борги за всіма зобов`язаннями. Крім того, відповідно до Постанов ДР Республіки Крим №2085-6/14 від 30 квітня 2014 року, №2474-6/14 від 03 вересня 2014 року, до майна, яке підлягає націоналізації, та обліковується як власність Республіки Крим, віднесено також майно ПАТ КБ «ПриватБанк», що знаходиться на території АР Крим та міста Севастополя. З цих причин відповідач також не мав можливості здійснювати банківську діяльність на окупованій території. Зобов`язання за договорами депозитного вкладу, укладеними працівниками філії «Кримське РУ ПАТ КБ «ПриватБанк», виконує АНО «ФЗВ», за рахунок майна банку, яке знаходиться на території АР Крим та міста Севастополь. Суд прийшов до висновку, що в діях ПАТ КБ «ПриватБанк» відсутні порушення прав позивача, а тому вважав вимоги позивача необґрунтованими (а.с.7-11).

Ухвалою апеляційного суду міста Києві від 15 червня 2016 року рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 04 квітня 2016 року залишено без змін. Апеляційним судом встановлено, що на підтвердження обґрунтованості позовних вимог ОСОБА_1 надав лише виписки по рахунку, які не є належними та допустимими доказами у розумінні положень ст.ст. 58, 59 ЦПК України, які б підтверджували розміри вкладів та відсотків на теперішній час та не містять необхідних реквізитів, передбачених Положенням про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними та фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного Банку України від 03 грудня 2003 року № 516 та Інструкцією про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній, іноземних валютах, затвердженою постановою Правління Національного Банку України від 12 листопада 2003 року № 492. При цьому, всупереч вимогам ст.ст. 10, 60 ЦПК України оригінали документів, на підставі яких було відкрито вказані рахунки та здійснювалось перерахування коштів з одних рахунків на інші, суду не надані. Суд був позбавлений можливості перевірити наявність вкладів на спірних депозитних рахунках та чи здійснювалися будь-які операції щодо зняття зазначених в позові коштів з вказаних вище рахунків. Встановивши, що ОСОБА_1 не було надано належних та допустимих доказів наявності грошових коштів на рахунках в банку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 (а.с.53-54).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 січня 2017 року рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 04 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду міста Києві від 15 червня 2016 року, залишено без змін.

Судом касаційної інстанції встановлено, що на підтвердження заявлених вимог ОСОБА_1 було надано лише виписки по рахунку. Разом з тим, аналіз норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту. Суди вірно виходили з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами укладення між сторонами депозитного договору (депозитних договорів) з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту (а.с.55-57).

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.

Частиною 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини (далі - Конвенція) та практику суду як джерело права. У преамбулі та статті 6 параграфу 1 Конвенції, рішенні Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також рішенні Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 25 квітня 2018 року (справа №306/192/14-ц).

Таким чином, рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 04 квітня 2016 року у справі №2-673/16, яке набрало законної сили, преюдиційно встановлено, той факт, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами укладення між сторонами депозитного договору (депозитних договорів) з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту.

Отже, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, правильно встановивши обставини спору, дослідивши докази у справі й надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про те, що наведені вище обставини виключають можливість задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання ПАТ КБ «Приватбанк» відкрити, відновити доступ (можливість використання та розпорядження коштами, внесеними на рахунок № НОМЕР_2 , в системі «Приват24») та не чинити дії щодо обмеження користування зазначеним рахунком, оскільки задоволення таких позовних вимог фактично надасть позивачу можливість отримати грошові кошти внесені на цей рахунок, що суперечить рішенню Солом`янського районного суду міста Києва від 04 квітня 2016 року у справі №2-673/16, яке набрало законної сили та яким встановлено, що не підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення з ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості, зокрема, за банківським рахунком № НОМЕР_2 .

Із урахуванням встановлених обставин справи судом першої інстанції зроблено правильний висновок про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання вчинити дії.

Таким чином, суд першої інстанції виконав вимоги ст.263 ЦПК України щодо законності та обгрунтованості рішення суду, повно і всебічно дослідив і оцінив докази та правильно встановив обставини у справі.

Доводи апеляційної скарги про те, що предмет позову у справі №760/621/15-ц та предмет позову у даній справі, не є тотожними, а тому вважає, що суд першої інстанції помилково відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 про зобов`язання винити дії, посилаючись на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 04 квітня 2016 року, є необґрунтованими, оскільки вказані обставини не спростовують той факт, що рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 04 квітня 2016 року, яке набрало законної сили, встановлені преюдиційні факти, які не підлягають доказування при розгляді даної справи та є обов`язковими для суду і унеможливлюють задоволення позову.

Інші доводи та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження у суді першої інстанції і висновки з цього приводу, зроблені судом, ґрунтуються на встановлених обставинах та досліджених у судовому засіданні доказах.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст.374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Дугінова Дмитра Андрійовича - залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 21 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді