Провадження № 22-ц/811/1155/18 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Брикайло М.В.,

з участю представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Фідобанк" на рішення Галицького районного суду м. Львова від 20 травня 2015 року, у якому ухвалами Галицького районного суду м. Львова від 22 травня 2015 року виправлено описки, постановлене в складі головуючої - судді Городецької Л.М., у справі за позовом ОСОБА_3 в інтересах неповнолітніх ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6, Публічного акціонерного товариства "Фідобанк" , з участю Органу опіки та піклування Галицької районної адміністрації Львівської міської ради про визнання кредитного, іпотечного договорів та договору про задоволення вимог іпотекодержателя недійсними, скасування відомостей у Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна та у Державному реєстрі іпотек, -

в с т а н о в и л а:

Позивач ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом в інтересах неповнолітніх ОСОБА_4, ОСОБА_5, в якому, з врахуванням уточнених позовних вимог, просила визнати недійсними договір кредиту під заставу нерухомого майна №108-В/46 від 20.06.2008 року, іпотечний договір від 20.06.2008 року, договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 20.06.2008 року, скасувати заборону на відчуження квартири за номером обтяження 7425962, зареєстровану 20.06.2008 приватним нотаріусом Львівського нотаріального округу Лавриком Т.Я. у Єдиному реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна та скасувати відомості у Державному реєстрі іпотек за реєстраційним номером обтяження 7426121, зареєстровані 01.04.2009 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лазаревим В.М.

В обґрунтування позову покликалася на те, що 30.05.1998 р. між нею та відповідачем ОСОБА_6 було зареєстровано шлюб. Від спільного подружнього життя вони мають спільних дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 Після розлучення діти продовжили проживати з відповідачем в квартирі, що знаходиться за адресою, АДРЕСА_1. На початку 2013 року позивач дізналась, що квартира, де проживають її сини, передана в іпотеку, згідно договору № 3801 від 20.06.2008 року та договору № 3803 від 20.06.2008 р. про задоволення вимог іпотекодержателя. Вважає, що дії ОСОБА_6 та ПАТ "Фідобанк" з укладення кредитного договору, договору іпотеки та договору про задоволення вимог іпотекодержателя є такими, що порушують права її неповнолітніх синів. При укладенні даних договорів не було отримано згоди Органів опіки та піклування. Крім того, відповідач ОСОБА_6 при укладенні договорів знав про те, що вчиняє незаконні дії, які порушують права дітей.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 20 травня 2015 року позов ОСОБА_3 в інтересах неповнолітніх ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ПАТ "Фідобанк", з участю Органу опіки та піклування Галицької РА ЛМР про визнання кредитного, іпотечного договорів та договору про задоволення вимог іпотекодержателя недійсними, скасування відомостей у Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна та у Державному реєстрі іпотек, задоволено частково.

Визнано іпотечний договір від 20.08.2008 року, укладений між ОСОБА_6 і Акціонерним банком "Факторіал-Банк", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Фідобанк", та посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Лавриком Т.Я. за № 3801 - недійсним.

Визнано договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 20.08.2008 року, укладений між ОСОБА_6 і Акціонерним банком "Факторіал-Банк", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Фідобанк", та посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Лавриком Т.Я. за № 3803 - недійсним.

Скасовано відомості у Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна за реєстраційним номером обтяження 7425962, зареєстровані 20.06.2008 Приватним нотаріусом Львівського нотаріального округу Лавриком Т.Я.

Скасовано відомості у Державному реєстрі іпотек за реєстраційним номером обтяження 7426121, зареєстровані 01.04.2009 р. Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лазаревим В.М.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 22 травня 2015 року виправлено описки, допущені у резолютивній частині короткого рішення Галицького районного суду м. Львова від 20 травня 2015 року.

Абзац другий, третій та четвертий короткого рішення суду викладено наступним чином:

"Визнати іпотечний договір від 20.06.2008 року, укладений між ОСОБА_6 і Акціонерним банком "Факторіал-Банк", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Фідобанк" та посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Лаврик Т.Я. за № 3801 - недійсним".

"Визнати договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 20.06.2008 року, укладений між ОСОБА_6 і Акціонерним банком "Факторіал-Банк", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Фідобанк" та посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Лаврик Т.Я. за № 3803 - недійсним".

"Скасувати відомості у Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна за реєстраційним номером обтяження 7425962, зареєстровані 20.06.2008 Приватним нотаріусом Львівського нотаріального округу Лаврик Т.Я.".

Абзац п'ятий короткого рішення суду викладено наступним чином:

"Скасувати відомості у Державному реєстрі іпотек за реєстраційним номером обтяження 7426121, зареєстровані 01.04.2009р. Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лазаревим В.М.".

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 22 травня 2015 року виправлено описки, допущені у резолютивній частині повного рішення Галицького районного суду м. Львова від 20 травня 2015 року.

Абзац другий, третій та четвертий повного рішення суду викладено наступним чином:

"Визнати іпотечний договір від 20.06.2008 року, укладений між ОСОБА_6 і Акціонерним банком "Факторіал-Банк", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Фідобанк" та посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Лаврик Т.Я. за № 3801 - недійсним".

"Визнати договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 20.06.2008 року, укладений між ОСОБА_6 і Акціонерним банком "Факторіал-Банк", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Фідобанк" та посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Лаврик Т.Я. за № 3803 - недійсним".

"Скасувати відомості у Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна за реєстраційним номером обтяження 7425962, зареєстровані 20.06.2008 Приватним нотаріусом Львівського нотаріального округу Лаврик Т.Я.".

Абзац п'ятий повного рішення суду викладено наступним чином:

"Скасувати відомості у Державному реєстрі іпотек за реєстраційним номером обтяження 7426121, зареєстровані 01.04.2009р. Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лазаревим В.М.".

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 20 травня 2015 року оскаржив відповідач - Публічне акціонерне товариство «Фідобанк».

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 12 жовтня 2015 року апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» задоволено частково.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 20 травня 2015 року з урахуванням винесеної ухвали Галицького районного суду м. Львова від 22 травня 2015 року про виправлення описок, в частині задоволення вимог про скасування відомостей у Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна за реєстраційним номером обтяження 7425962, зареєстровані 20.06.2008 року Приватним нотаріусом Львівського нотаріального округу Лаврик Т.Я. та скасування відомостей у Державному реєстрі іпотек за реєстраційним номером обтяження 7426121, зареєстровані 01.04.2009 року Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лазаревим В.М., скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у позові.

В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 жовтня 2017 року касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» задоволено частково.

Рішення Апеляційного суду Львівської області від 12 жовтня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Таким чином, на даний час судом апеляційної інстанції перевіряється рішення Галицького районного суду м. Львова від 22 травня 2015 року за апеляційною скаргою Публічне акціонерне товариство «Фідобанк».

В обґрунтування апеляційної скарги Публічне акціонерне товариство «Фідобанк» покликається на те, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є незаконним, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального права, при неповному з'ясуванні судом обставин, що мають значення для справи. Зазначає, що при укладенні іпотечного договору нотаріусу було надано довідку від 09.06.2008 року, видану ЛКП «Княже місто» № 319, відповідно до якої зареєстрованими у квартирі за адресою АДРЕСА_2 є ОСОБА_10 Стверджує, що договором іпотеки передбачено обов'язок ОСОБА_6 протягом його дії не реєструвати постійне місце проживання малолітніх, неповнолітніх дітей та людей пенсійного віку в квартирі. При посвідченні іпотечного договору та договору про задоволення вимог іпотекодержателя нотаріусом не вимагалось надання дозволу органу опіки та піклування, оскільки відомостей про зареєстроване місце проживання малолітніх осіб в даній квартирі не було. Звертає увагу на те, що на момент передачі в іпотеку зазначеного майна єдиним його власником був відповідач ОСОБА_6, малолітні особи, в чиїх інтересах до суду звернулась позивач, не були співвласниками зазначеної квартири. Не погоджується з висновками суду щодо доведеності факту реєстрації місця проживання в квартирі малолітніх осіб. Зазначає, що довідки форми № 2, період видачі яких 09.08.2008 року -25.09.2014 року, на які суд посилався в оскаржуваному рішенні, не були досліджені у судовому засіданні та не подавались до суду для огляду в оригіналі. Позивачем не було надано суду будинкової книги на підтвердження доводів щодо реєстрації місця проживання дітей. Вважає, що на момент ухвалення рішення залишились не з'ясованими обставини стосовно того, з якого саме часу малолітні є зареєстрованими у квартирі.

Просить рішення Галицького районного суду м. Львова від 20 травня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити в повному обсязі.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.Таким чином, дана справа розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий - Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п. п. 1 - 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону не дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

З матеріалів справи вбачається наступне.

30 травня 1998 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 було зареєстровано шлюб, який надалі 16 вересня 2005 року розірвано.

Від спільного подружнього життя у сторін народились діти ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, згідно свідоцтва про народження серії 1-СГ від 25.12.1998 року.

20 червня 2008 року між ОСОБА_6 та Акціонерним банком "Факторіал-Банк", правонаступником якого є ПАТ "Фідобанк", було укладено договір кредиту №108-В/46, згідно якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 100000 дол. США - на споживчі потреби (п. 1.2.).

В якості забезпечення виконання основного зобов'язання ОСОБА_6 було передано у іпотеку квартиру, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2, що оформлено договором іпотеки від 20 червня 2008 року.

Відповідно до копії «згоди співвласника» від 20.06.2008 року ОСОБА_10 дала згоду на укладення між Акціонерним банком "Факторіал-Банк" та ОСОБА_6 (її чоловіком) договору кредиту № №108-В/46 під заставу нерухомого майна від 20 червня 2008 року з метою отримання останнім кредитних коштів та їх використання для споживчих кредитів згідно умов вищевказаного договору, а також надання в іпотеку АТ "Факторіал-Банк" майна, що належить їй на праві спільної сумісної власності з її чоловіком, в забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором (а.с. 11 т.1).

Позивач ОСОБА_3 - матір неповнолітніх, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, участі в укладенні іпотечного договору не приймала.

Відповідно до п. 1.2.1. Іпотечного договору квартиру, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 належить ОСОБА_6 на праві власності на підставі договору дарування квартири, посвідченого державним нотаріусом Першої Львівської державної нотаріальної контори від 16 лютого 2007 року.

Цього ж дня ОСОБА_6 та Акціонерний Банк "Факторіал-Банк", правонаступником якого є ПАТ "Фідобанк", уклали договір про забезпечення вимог іпотекодержателя, за умовами якого також передано в іпотеку вищезазначене майно.

Відомості про обтяження через укладення вказаних правочинів були занесені у відповідні реєстри: у Єдиний реєстр заборон відчуження об'єктів нерухомого майна та у Державний реєстр іпотек.

Як встановлено вироком Галицького районного суду м.Львова по справі №1304/9463/12 від 25.12.2013 року, ОСОБА_6 в червні 2008 року, знаходячись у квартирі АДРЕСА_3, власноручно підробив довідку ЛКП "Княже місто" з місця проживання форми № 2 про те, що, нібито, за вищевказаною адресою проживає лише ОСОБА_10 (на той час дружина відповідача).

Встановлення даних обставин вироком суду стосовно відповідача має приюдиційне значення для даного спору.

В той же час, позивачем представлено численні довідки форми №2 про склад сім'ї та прописки, з яких вбачається реєстрація ОСОБА_5 (ІНФОРМАЦІЯ_5.н.) від 26.09.2000р., ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_6 р.н.) від 19.10.2007р.н., ОСОБА_11 (ІНФОРМАЦІЯ_7 р.н.) від 06.11.2007р.

Вказані довідки видані у період з 09.08.2008 р. по 25.09.2014р.

Отже, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовупри зібраних доказах, суд першої інстанції прийшов до висновку, що ОСОБА_6 та ПАТ Акціонерний Банк "Факторіал-Банк", правонаступником якого є "Фідобанк", уклали договір іпотеки та договір про задоволення вимог іпотекодержателя щодо житлового приміщення, право на користування яким мали неповнолітні діти, без згоди органу опіки й піклування. Відсутність попередньої згоди органу опіки та піклування на здійснення будь-якого правочину стосовно нерухомого майна, право власності або користування яким мають неповнолітні, є підставою для визнання такого правочину недійсним.

З такими висновками суду першої інстанції, з врахуванням конкретних обставин у даній справі, колегія суддів не погоджується, виходячи з наступного. лише частково.

За приписами статті 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України.

Так, відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

Нікчемний правочин є недійсним у силу прямої вказівки закону за фактом наявності певної умови (обставини). Натомість оспорюваний правочин ЦК України імперативно не визнає недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину у порядку, передбаченому процесуальним законом. При цьому оспорюваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину за статтею 204 ЦК України вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним.

Таким чином, при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

У справі, яка переглядається, ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом про визнання кредитного, іпотечного договору та договору про задоволення вимог іпотекодержателя недійсними в інтересах неповнолітніх ОСОБА_4, ОСОБА_5. В обґрунтування позовних вимог позивач посилалася на те, що неповнолітні ОСОБА_4, ОСОБА_5 проживали на час укладення оспорюваних договорів і проживають станом на час вирішення спору в квартирі № АДРЕСА_1, проте іпотечний договір та договір про задоволення вимог іпотекодержателя були укладені без попереднього дозволу органу опіки та піклування й тому повинні бути визнані недійсними.

Судом установлено, що квартира АДРЕСА_1 на праві власності належить відповідачу ОСОБА_6 із 2007 року на підставі договору дарування квартири, посвідченого державним нотаріусом Першої Львівської державної нотаріальної контори від 16 лютого 2007 року.

Кредитні кошти ОСОБА_6 отримав на споживчі потреби, в забезпечення виконання яких передав у іпотеку належну йому на праві власності квартиру. При укладенні іпотечного договору ОСОБА_6, батько неповнолітніх дітей, ів інтересах яких пред»явлено позов, приховав той факт, що право користування житлом у квартирі мають неповнолітні діти й попереднього дозволу на вчинення оспорюваних правочинів орган опіки та піклування не давав.

Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов'язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов'язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Згідно з положеннями частин четвертої та п'ятої статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте, сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували право членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Частиною першою статті 405 ЦК України визначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Отже, вирішуючи спори щодо захисту прав дітей під час укладення договорів іпотеки, суди повинні в кожному конкретному випадку перевіряти право користування житловим приміщенням дитиною, яке може ґрунтуватися на документальній підставі (довідка про наявність зареєстрованих осіб на житловий площі, серед яких зазначена й дитина) та на законі (стаття 405 ЦК України).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до частин другої та третьої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

У постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2940цс15 зроблено висновок, що правочин, який вчинений стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, - звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним.

У постанові Верховного Суду України від 09 листопада 2016 року у справі № 6-930цс16 зроблено висновок, що при вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки необхідно в кожному конкретному випадку: 1) перевіряти в дитини наявність права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання; 2) враховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору; 3) з'ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки.

У справі, яка переглядається, малолітніі ОСОБА_4, ОСОБА_5 не мали і не мають права власності на квартиру АДРЕСА_1 Вони набули права користування житлом, - зазначеною квартирою, як члени сім'ї власника відповідно до статті 405 ЦК України, статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», та зберігають це право протягом часу перебування квартири в іпотеці.

За таких обставин у суду не було підстав для задоволення позову про визнання недійсними іпотечного договору та договір про задоволення вимог іпотекодержателя, оскільки їх укладення хоч і відбулося без попереднього дозволу органу опіки та піклування, проте не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого права малолітніх ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користування житлом - квартирою за адресою:АДРЕСА_1

Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 9 жовтня 1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 13 травня 1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі Наталія Михайленко проти України (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

З ухвали Апеляційного суду Львівської області (а.с. 63 т.1) вбачається, що банк звернувся до ОСОБА_6, ОСОБА_10, , ОСОБА_3 з позовом про стягнення заборгованості та звернення стягнення на іпотечне майно - квартиру за адресою:АДРЕСА_1

Проте порушення ОСОБА_6 умов кредитного договору та в зв'язку з цим звернення банком з позовом також не може слугувати достатньою підставою для висновку про необхідність захисту можливого порушення прав, шляхом визнання недійсними кредитного, іпотечного договорів та договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Так, відповідно до частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Верховний Суд України в складі судової палати у цивільних справах за результатами розгляду справи № 6-1892цс15 прийняв постанову від 30 вересня 2015 року, справи № 1630цс15 - постанову від 11 листопада 2015 року, справи № 6-1061цс15 - постанову від 25 листопада 2015 року, в яких піддав аналізу правильне застосування приписів статті 39 Закону України «Про іпотеку» в поєднанні зі статтею 40 цього Закону та статтею 109 ЖК УРСР, і сформував наступний правовий висновок.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» застосовуються як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР. Тобто особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

З урахуванням зазначених колегія суддів приходить до висновку, що оскільки в іпотеку ОСОБА_6 передав квартиру, яка була йому продарована в 2007 році, а не за рахунок отриманих у 2008 році кредитних коштів, то ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, як мешканці квартири за адресою:АДРЕСА_2, які мають право користування цим житлом, не можуть бути виселені із неї без надання іншого постійного житла й у тому випадку, якщо на квартиру як на предмет іпотеки банк зверне стягнення.

Верховний Суд України в складі Судової палати у цивільних справах за результатами розгляду справи № 6-384цс15 прийняв постанову від 30 вересня 2015 року, в якій сформував правовий висновок про те, що власник майна, який є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбачені законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування.

Колегія суддів враховує також, що дії відповідача ОСОБА_6 під час укладення іпотечного договору не можуть вважатися добросовісними. При цьому обставин, які б свідчили про недобросовісність іпотекодержателя - банку, не встановлено.

Позивачем не наведена підстав та не надано належних доказів і щодо позовних вимог про визнання недійсним кредитного договору.

На підставі викладеного колегія приходить до переконання, що позов є безпідставним.

Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та, порушивши норми матеріального права, ухвалив незаконне рішення, яке підлягає скасуванню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної, касаційної інстанції чи Верховний Суд, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Акціонерним банком "Факторіал-Банк" за подання апеляційної скарги сплачено 121, 80 грн.

Враховуючи викладене колегія приходить до висновку, що з ОСОБА_3 на користь Акціонерним банком "Факторіал-Банк" необхідно стягнути 268,80 грн. судового збору, з якого 121.80 грн. за подання апеляційної скарги (а.с.130) та 147,00 грн. за подання касаційної скарги ( а.с. 189).

За приписами п. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно п. п. 2, 8 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення; у передбачених цим Кодексом випадках скасувати свою постанову (повністю або частково) і прийняти одне з рішень, зазначених в пунктах 1-7 частини першої цієї статті.

Відповідно до ч. 1ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно положень п. 2 ст. 376 ЦПК України (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року) неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, внаслідок чого неправильно застосовано норми матеріального права. З цих підстав апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Фідобанк" слід задовольнити, а рішення Галицького районного суду м. Львова від 20 травня 2015 року, у якому ухвалами Галицького районного суду м. Львова від 22 травня 2015 року виправлено описки, скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 374 ч.1 п.2, 376, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Фідобанк" - задовольнити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 20 травня 2015 року, у якому ухвалами Галицького районного суду м. Львова від 22 травня 2015 року виправлено описки, скасувати, та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 в інтересах неповнолітніх ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6, Публічного акціонерного товариства "Фідобанк", з участю Органу опіки та піклування Галицької районної адміністрації Львівської міської ради про визнання кредитного, іпотечного договору та договору про задоволення вимог іпотекодержателя недійсними, скасування відомостей у Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна та у Державному реєстрі іпотек - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства "Фідобанк" 268, 80 грн. (двісті шістдесят вісім грн. 80 коп.) сплаченого судового збору.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 25 лютого 2019 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.