Ухвала

09 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 761/20666/18

провадження № 61-15959 ск 19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Петрова Є. В. розглянув касаційну скаргу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 березня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 31 липня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області, Державної казначейської служби України про стягнення матеріальної і моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області, Державної казначейської служби України про стягнення матеріальної і моральної шкоди.

Свої вимоги обґрунтувала тим, що в рамках кримінальної справи №13-3556 в її квартирі яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , слідчим СВ Києво-Святошинського РУ ГУ МВС України в Київській області Мельником О.В. було проведено обшук.

Під час обшуку, згідно з протоколом обшуку від 26 березня 2009 року було вилучено наступне майно позивача: пластиковий сертифікат до каблучки виданий U.S.Gemological Laboratory, технічна документація садового будинку в АДРЕСА_2 на 61 аркуші та план земельної ділянки на форматі А 2 на одному аркуші, довідка № 00-08094/2006, договір про користування електричної енергією № , договір про користування електричної енергією № 5, рахунки, товарні чеки про сплату будівельних матеріалів та про сплату виконання будівельних робіт, проектну документацію на садовий будинок в АДРЕСА_2 , довідку від садівницького товариства «ДВРЗ» № 23 від 18 березня 2009 року.

Зазначені документи не були визнані речовими доказами у кримінальній справі та зберігаються в кімнаті речових доказів.

У подальшому ОСОБА_1 неодноразово зверталася до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області, щодо повернення проектної документації, але за проведеною перевіркою було встановлена втрата даної документації. Вказала, що без даної документації на садовий будинок, вона не може отримати правовстановлюючі документи на садовий будинок у відповідних державних органах. Отримати копію документації в проектній організації не може через утилізацію документів. 13 квітня 2017 року ОСОБА_1 уклала договір №116 на виконання проектних робіт та проектну документацію на садовий будинок в АДРЕСА_2 , з ТОВ «Інженерний центр «Київський Промбудпроект», згідно якого вартість документації становить 35013,00 грн., що є матеріальною шкодою.

Позивач зазначила, що неправомірними діями відповідача їй було заподіяно моральну шкоду, яку вона оцінює в 7 000 грн., що проявилась у душевних страждання з приводу незаконної бездіяльності працівників МВС України, що призвело до втрати документів. У зв`язку із чим вважає, що незаконними діями та бездіяльністю органу досудового слідства було завдано матеріальну та моральну шкоду.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 25 березня 2019 року позов задоволено частково, стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 матеріальні збитки в розмірі 35 013,00 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 31 липня 2019 року апеляційну скаргу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області залишено без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 березня 2019 року залишено без змін.

У серпні 2019 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять оскаржувані судові рішення скасувати та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Ціна позову у даній справі становить матеріальна шкода в розмірі 35 013,00 грн та моральна шкода 7 000, 00 грн на загальну суму 42 013 грн, яка станом на 1 січня 2019 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 921,00 грн*100=192 100,00 грн).

Отже, зазначена справа є малозначною у силу вимог закону.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

При цьому Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи та наявність чіткої й незмінної судової практики, а також значення справи для сторін і суспільства, які дали можливість дійти висновку про малозначність справи.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню. Верховний Суд таких випадків також не встановив.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

З урахуванням наведеного, оскільки Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області подало касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, частиною шостою, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

У Х В А Л И В:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 березня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 31 липня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області, Державної казначейської служби України про стягнення матеріальної і моральної шкоди відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Суддя Є. В. Петров