ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2349/19 Справа № 213/625/18 Суддя у 1-й інстанції - Алексєєв О. В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.,

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Приватне акціонерне товариство «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат»,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження згідно положення ч.13 ст.7,ч.1 ст.369 ЦПК України без повідомлення осіб апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 09 жовтня 2018 року, ухваленого суддею Алексєєвим О.В. у м. Кривому Розі, повне судове рішення складено 16 жовтня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» ( надалі - ПрАТ «ІнГЗК») про стягнення одноразової допомоги при звільненні, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди.

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначив, що він працював на різних посадах протягом 20 років 9 місяців у ПрАТ «ІнГЗК» та 04.06.2007 року був звільнений за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію за ст. 38 КЗпП України.

У 2018 року він дізнався, що при звільненні йому не була виплачена вихідна допомога на підставі п. 6.1. Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки в розмірі тримісячної заробітної плати, виходячи з середньомісячної заробітної плати 2318,22грн. в сумі 6954,66 грн., оскільки він працював на підприємстві більше 20 років, а здійснена виплата вихідної допомоги у зв'язку з виходом на пенсію тільки в розмірі 2542,41 грн. За таких обставин, просив суд стягнути з відповідача ПрАТ «ІнГЗК» на його користь вихідну допомогу при звільненні у розмірі 4412,25 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.06.2007 року по 01.03.2008 року у розмірі 31142,88 грн., а також 10000,00 грн. моральної шкоди.

Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 09 жовтня 2018 року ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позовних вимог.

Не погоджуючись із рішенням суду представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушенням судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Вважає, що суд першої інстанції, в порушення ч.1 ст. 5, ч.1 ст. 9 Закону України «про колективні договори і угоди» дійшов помилкового висновку про не розповсюдження положень Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки на відповідача.

У відзиву на апеляційну скаргу представник відповідача просить рішення суду,як законне та обґрунтоване залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1 працював на підприємстві відповідача ПрАТ «ІнГЗК» на різних посадах: з 09 березня 1966 року по 14 серпня 1967 року він працював на підприємстві відповідача, 14 серпня 1967 року був звільнений у зв'язку з призивом до армії. Після звільнення з армії з 21 липня 1969 року по 24 квітня 1978 року та з 01 листопада 1996 року по 04 червня 2007 року він знову працював на підприємстві відповідача. Був звільнений 04 червня 2007 року за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію за ст. 38 КЗпП України. Загальний стаж роботи позивача на підприємстві відповідача становить 20 років 9 місяців 7 днів. (а.с. 7-10).

На момент звільнення стаж роботи позивача на підприємстві відповідача склав більше 20 років.

Відповідно до довідки про заробітну плату за травень-червнеь 2007 року ОСОБА_1 виплачена одноразова допомога при виході на пенсію в розмірі 2542,41 грн. (а.с. 19).

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 посилався на те, що при звільненні йому не була виплачена вихідна допомога у повному обсязі, що передбачена умовами Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки (далі - Галузева угода) у зв'язку із чим, вважав, що відповідач зобов'язаний сплатити йому невиплачену вихідну допомогу та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, а також моральну шкоду.

Ухвалюючи рішення про відмову ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що умови Галузевої угоди, не розповсюджують свою дію на ПрАТ «ІнГЗК»в період звільнення позивача, станом на 04 червня 2007 року, оскільки ВАТ «ІнГЗК» увійшов до склад Групи Метінвест у листопаді 2007 року.

Однак, колегія суддів не може у повному обсязі погодитися із висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

За вимогами ст.ст. 263,264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, ;що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Проте суд першої інстанції не з'ясував у повній мірі всі обставини, які мають значення для справи, та не виконав усі вимоги цивільного судочинства, у зв'язку із чим рішення в даній справі неможна визнати законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Госпрозрахункові підприємства відповідно до ст. 15 Закону України «Про оплату праці» самостійно в колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами, встановлюють умови та розміри оплати праці працівників.

Пунктом 6.1 розділу VІ «Соціальний захист та задоволення духовних потреб» Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки, яка була чинною на день звільнення позивача, передбачено, що сторона власника за рахунок коштів підприємства у порядку та на умовах, передбачених колективним договором зобов'язується: виплачувати працівнику при виході на пенсію одноразову допомогу у розмірі, залежному від стажу його роботи на підприємстві, але не менше: тримісячної середньої заробітної плати при стажі від 20 і більше років (а.с.160-192 т. 1).

Положеннями ст. 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» передбачено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов'язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод.

Статтею 9 цього ж Закону передбачено, що Положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угод діють безпосередньо і є обов'язковими для всіх суб'єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Вимоги Галузевої угоди розповсюджуються на всі підприємства відповідної галузі.

Як видно з тексту Галузевої угоди п.1.1. її укладено між власниками (роботодавцями) підприємств, установ, організацій галузі, їх уповноваженими представниками або органами в особі Міністерства промислової політики України, Фонду державного майна України, Федерації металургів України, господарських об'єднань, з однієї сторони (далі - Сторона власників), та профспілкою трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості України (далі - ПМГУ) в особі Центрального комітету ПМГУ (далі - Сторона профспілки), з другої сторони.

Від сторони власників угоду підписано Міністром промислової політики України, Головою Фонду держмайна України, Головою Ради Всеукраїнського об'єднання обласних організацій роботодавців підприємств металургійного комплексу «Федерація металургів України», Генеральним директором ТОВ «Метінвест Холдинг», та іншими уповноваженими представниками.

Метінвест - міжнародна вертикально інтегрована горно-металургійна група компаній, керуюча кожним окремим ланцюжком виробничого процесу вартості від здобичі залізної руди та вугля до виробництва готової металопродукції.

Відповідно до інформації, що міститься на офіційному сайті https://ingok.metinvestholding.com/ua, ПрАТ «ІнГЗК» входить до складу Гірничовидобувного дивізіону Групи Метінвест, яка здійснює стратегічне управління гірничо-металургійним бізнесом Групи СКМ, управляючою компанією якої є ТОВ «Метінвест Холдінг».

Вказана обставина є загальновідомою, тому в порядку ч.3 ст. 82 ЦПК України повторному доказуванню не підлягає, у зв'язку з чим, дія зазначеної Галузевої угоди розповсюджується на ПрАТ «ІнГЗК», оскільки її підписано уповноваженим представником.

У зв'язку з чим, спростовуються доводи апеляційної скарги представника відповідача про неправомірність застосування судом першої інстанції до врегулювання спірних правовідносин умов Галузевої угоди.

Крім того, положення п.3.11 Колективного договору на 2007-2008 роки ВАТ «ІнГЗК», правонаступником якого є ПрАТ «ІнГЗК», також містять аналогічне положення про виплату одноразової матеріальної допомоги працівникам, які досягли пенсійного віку, при виході на пенсію за власним бажанням в розмірі, залежному від стажу роботи на комбінаті, зокрема від 20 і більше років - трьох місячних окладів (тарифів).

Колегія суддів приходить до висновку, що позивач ОСОБА_1 на момент виходу на пенсію за власним бажанням станом на 04 червня 2007 року мав більше ніж 20 років стажу роботи на підприємстві відповідача, із застосуванням п. 6.1. Галузевої угоди та при його звільненні роботодавцем повинна бути сплачена вихідна допомога в розмірі тримісячної середньої заробітної плати працівника.

Колегія суддів не може визнати вірним посилання суду першої інтонації, що приєднання відповідача ПрАТ «ІнГЗК» до Групи Метінвест відбулось лише у листопада 2007 року, тому Галузева угода не поширювала свої дії на відповідача у червні 2007 року під час звільненні позивача.

Положення п.3.11 Колективного договору на 2007-2008 роки ВАТ «ІнГЗК», містить положення про виплату одноразової матеріальної допомоги працівникам, які досягли пенсійного віку, при виході на пенсію за власним бажанням в розмірі, залежному від стажу роботи на комбінаті, зокрема від 20 і більше років - трьох місячних окладів (тарифів) (а.с.53).

Отже право на отримання одноразової матеріальної допомоги при виході на пенсію також передбачено умовами колективного договору на 2007-2008 роки, тому порушене право позивача підлягає захисту.

Відповідно до абз. 3 п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100, зі змінами та доповненнями (далі - Порядок), середньомісячна заробітна плата визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з виплат за останні два календарні місяці, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Відповідно до довідки-розрахунку середньо годинної тарифної ставки по середньому заробітку № 10/1686 від 14.02.2018 року, наданої відповідачем, середньоденна заробітна плата позивача перед звільненням становила 116,64 грн., середньомісячна 2318,22 грн. (а.с. 17).

За таких обставин, розмір вихідної допомоги, яка мала були виплачена ОСОБА_1 у зв'язку з виходом на пенсію за власним бажанням мала становити 6954,66 грн. (2318,22грн. х 3).

Враховуючи викладене, а також те, що ОСОБА_1 виплачено одноразову допомогу при виході на пенсію в розмірі 2542,41 грн. (а.с. 33 т.1), колегія суддів погоджується із розрахунком позивача та вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню вихідна допомога у розмірі 4412,25 грн. (6954,66 грн. - 2542,41грн.)

Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що так як ОСОБА_1, який звільнений 04 червня 2007 року, не були виплачені всі належні йому суми у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, а повного розрахунку на момент ухвалення рішення судом першої інстанції проведено не було, то колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку в межах заявлених вимог.

Згідно п. 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат у випадку збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (п. 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Колегія суддів, визначаючи розмір середнього заробітку в межах заявлених позовних вимог не може погодитися із розрахунком наданим позивачем, з огляду на те, що останнім робочим днем позивача був 04 червня 2007 року, тому період невиконання обов'язку виплатити усі суми при звільненні починається з 05 червня 2007 року по 01 березня 2008 року (в межах заявлених позовних вимог) становить 22161,60 грн., виходячи з розрахунку 190 робочих дня за визначений період та середньоденної заробітної плати 116,64 грн. Колегія суддів не погоджується із кількістю календарних днів визначених позивачем -267 дн., оскільки урахуванню підлягають саме робочі дні.

Колегія суддів звертає увагу, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення ч.2 ст. 233 КЗпП України, відповідно до якої у разі порушення законодавства про оплату праці, працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Щодо заявлених ОСОБА_1, позовних вимог про стягнення моральної шкоди, колегія суддів вважає їх таким, що підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 січня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з подальшими змінами і доповненнями) судам роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків, чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Позивач зазнав моральних страждань у зв'язку із необхідністю докладати додаткових зусиль для захисту порушених прав, переніс хвилювання стосовно не отриманих своєчасно коштів, на які мав право розраховувати.

Отже, встановивши зазначені обставини, колегія суддів приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у сумі 5000 грн., що пропорційна розміру завданої матеріальної шкоди, та відповідає тяжкості хвилювань та моральних переживань позивача стосовно порушення його трудових прав продовж тривалого часу.

На підставі викладеного, рішення суду першої інстанції, яке постановлено без повного урахування доказів, які містяться в матеріалах справи, підлягає скасуванню, згідно п.п.1,3 ч.1 ст.376 ЦПК України із ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» про стягнення одноразової допомоги при звільненні, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Як видно з матеріалів справи, при зверненні до суду із апеляційною скаргою позивачем сплачений судовий збір у розмірі 1057,20 грн., який підлягає стягненню з відповідача.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2, задовольнити частково.

Рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 09 жовтня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» про стягнення одноразової допомоги при звільненні, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 одноразову матеріальну допомогу при звільненні у сумі 4412,25 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.06.2007 року по 01.03.2008 року у сумі 22161,60 грн., моральну шкоду в сумі 5000 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» на користь позивача ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в сумі 1057,20 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст рішення суду складено 21 лютого 2019 року.

Головуючий:

Судді: