ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6906/19 Справа № 205/8233/17 Суддя у 1-й інстанції - Шавула В. С. Суддя у 2-й інстанції - Красвітна Т. П.
УХВАЛА

про залишення апеляційної скарги без руху

18 червня 2019 року м.Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі судді Красвітної Т.П., ознайомившись з апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 квітня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та як опікун в інтересахОСОБА_4 , про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 квітня 2019 року задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та як опікун в інтересахОСОБА_4 , про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

На зазначене вище рішення представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу.

Однак, вирішуючи питання про відкриття апеляційного провадження було встановлено, що на підтвердження своїх повноважень представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 надано ксерокопію довіреності №61аа4466918 від 21.11.2016 року, на російській мові, яка містить реквізити посвідчення нотаріусом Ростовського-на-Дону нотаріального округу Чебонян Т.Н.; наявна копія відбитку печатки нотаріуса, що діє на території Російської Федерації (а.с. 26, 148).

Вказана ксерокопія довіреності від 21.11.2016 року не містить ознак нотаріального посвідчення копії документу, не містить відміток щодо ознайомлення судді місцевого суду з оригіналом зазначеної довіреності.

Довіреність від імені ОСОБА_1 на представлення її інтересів ОСОБА_2 викладена російською мовою, однак ні місцевому суду, ні суду апеляційної інстанції офіційний переклад зазначеної довіреності на українську мову не представлено, відповідний письмовий документ до матеріалів справи не долучено, що не відповідає вимогам ст. 9 ЦПК України та ч. ч. 1, 3 ст. 14 Закону України «Про засади державної мовної політики», з відповідними змінами та доповненнями на час подання позову, за якими судочинство в Україні у цивільних, господарських, адміністративних і кримінальних справах здійснюється державною мовою; сторони, які беруть участь у справі, подають до суду письмові процесуальні документи і докази, викладені державною мовою.

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 62 ЦПК України, в редакції, що діє з 15.12.2017 року, повноваження представників сторін та інших учасників справи мають бути підтверджені, зокрема, довіреністю фізичної або юридичної особи.

Частиною 9 статті 62 ЦПК України, в редакції, що діє з 15.12.2017 року, встановлено, що довіреності або інші документи, які підтверджують повноваження представника і були посвідчені в інших державах, повинні бути легалізовані в установленому законодавством порядку, якщо інше не встановлено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Статтею 244 ЦК України визначено, що представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Відповідно до статті 34 Закону України "Про міжнародне приватне право" порядок видачі, строк дії, припинення та правові наслідки припинення довіреності визначаються правом держави, у якій видана довіреність.

Згідно зі статтею 13 Закону України "Про міжнародне приватне право", документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні у разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України.

Згідно ч. 1 ст. 13 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, яка ратифікована із застереженням Законом України №240/94-ВР від 10 листопада 1994 року, учасницями якої разом з іншими державами є Україна та Російська Федерація, документи, які на території однієї договірної сторони виготовлені або засвідчені установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах її компетенції та за встановленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на територіях інших договірних сторін без будь-якого спеціального посвідчення.

У частинах першій та третій статті 10 Конституції України зазначено, що державною мовою в Україні є українська.

Статтею 9 ЦПК України, закріплено принцип державної мови судочинства.

Відповідно до частини третьої статті 14 Закону України «Про засади державної мовної політики», сторони, які беруть участь у справі, подають до суду письмові процесуальні документи і докази, викладені державною мовою. У межах території, на якій поширена регіональна мова (мови), що відповідає умовам частини третьої статті 8 цього Закону, допускається подача до суду письмових процесуальних документів і доказів, викладених цією регіональною мовою (мовами), з перекладом, у разі необхідності, на державну мову без додаткових витрат для сторін процесу.

Рішенням Конституційного Суду України від 28 лютого 2018 року у справі №1-1/2018 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), Закон України «Про засади державної мовної політики» від 3 липня 2012 року.

Згідно п. 1 ч. 4 ст. 356 ЦПК України до апеляційної скарги додаються довіреність або інший документ, що посвідчує повноваження представника, якщо апеляційна скарга подана представником і ці документи раніше не подавалися.

Отже, ОСОБА_2 необхідно надати належні та допустимі докази наявності у останньої повноважень на представлення в судах України інтересів ОСОБА_1 , а саме: належним чином завірену копію довіреності з перекладом на державну мову України.

Окрім того, апеляційна скарга не відповідає вимогам п. 2 ч. 2 ст. 356 ЦПК України, а саме: в ній не зазначено реєстраційний номер облікової картки платника податків ОСОБА_3 за його наявності або номер і серія паспорта.

Враховуючи викладене, наявні підстави для залишення апеляційної скарги без руху та надання апелянту часу для усунення вказаного в ухвалі недоліку.

Керуючись ст. ст. 185, 356, 357 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 квітня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та як опікун в інтересах ОСОБА_4 , про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - залишити без руху для усунення вказаного в ухвалі недоліку протягом 10 (десяти) днів з дня вручення копії ухвали.

У разі не виконання вимог ухвали у визначений строк скарга буде вважатись неподаною та повернута апелянту.

Суддя Т.П.Красвітна