Постанова

Іменем України

13 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 725/885/16-ц

провадження № 61-10180св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Штелик С. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», товариство з обмеженою відповідальністю «Естейт Селлінг»,

третя особа: приватний нотаріус Каримова Нелля Сабірова,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» - Сокуренко Наталії Вікторівни, на рішення апеляційного суду Чернівецької області в складі суддів: Бреславського О. Г., Савчук М. В., Чупікової В. В., від 07 липня 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (далі - Цивільний процесуальний кодекс України), у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк»), товариства з обмеженою відповідальністю «Естейт Селлінг» (далі - ТОВ «Естейт Селлінг») про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним.

Позов обґрунтовано тим, що 16 травня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, згідно умов якого банк зобов'язався надати останньому кредит у розмірі 31 280 доларів США. Як забезпечення виконання зобов'язань між сторонами 25 липня 2007 року було укладено договір іпотеки та передано в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1. Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 25 листопада 2013 року задоволено позов ПАТ КБ «Приватбанк» та звернуто стягнення на вказану вище квартиру. Зазначене рішення суду першої інстанції було частково змінено рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 22 січня2014 року та доповнено рішення суду складовими частинами наявної заборгованості за кредитним договором, а також визначено початкову ціну предмету іпотеки для його подальшої реалізації в сумі 176 750 грн.

Вказував на те, що 26 січня 2016 року ПАТ КБ «Приватбанк» уклав з ТОВ «Естейт Селлінг» договір купівлі-продажу предмета іпотеки, відповідно до якого було реалізовано іпотечне майно, а саме квартири АДРЕСА_2 (далі - спірна квартира). Продаж квартири було вчинено без проведеної експертної оцінки її вартості та повідомлення іпотекодавця про намір укласти договір купівлі-продажу. Крім того, 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», дія якого поширюється на спірні правовідносини, оскільки: кредит позивачем було отримано в іноземній валюті на споживчі потреби, передане в іпотеку майно є постійним місцем проживання позичальника.

Посилаючись на те, що ПАТ КБ «Приватбанк» не мав права відчужувати спірну квартиру, позивач просив суд на підставі статей 203, 215 ЦК України визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна № 103 від 26 січня 2016 року, яке знаходиться в АДРЕСА_1, що був укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ «Естейт Селлінг».

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці в складі судді Стоцька Л. А. від 19 травня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що підстави для визнання недійсним оспореного позивачем договору купівлі-продажу відсутні, оскільки рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки від 25 листопада 2013 року, яке з урахуванням доповнень апеляційного суду набрало законної сили 22 січня 2014 року, було ухвалене до моменту набрання чинності Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та не виконувалось державними виконавцями у порядку примусового виконання.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 07 липня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 19 травня 2016 року скасовано. Позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу іпотечного майна - квартири АДРЕСА_1, укладений 26 січня 2016 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Естейт Селлінг». Стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк», ТОВ «Естейт Селлінг» на користь ОСОБА_1 по 579 грн 21 коп. витрат зі сплати судового збору з кожного.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що висновки суду першої інстанції не відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені не повно, а доводи апеляційної скарги підтверджені належними та допустимими доказами і спростовують висновки суду першої інстанції. Спірна квартира АДРЕСА_1, її загальна площа якої не перевищує 140 кв.м, квартира використовується позивачем як місце постійного проживання, інше нерухоме житлове майно у позивача у власності не знаходиться і він не є суб'єктом Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції», у зв'язку із чим оспорюваний договір купівлі-продажу слід вважати таким, що суперечить законодавству, оскільки він укладений ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Естейт Селлінг» під час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», яким тимчасово заборонено відчужувати без згоди власника нерухоме житлове майно, яке є предметом іпотеки і виступає як забезпечення зобов'язань за споживчим кредитом, наданим громадянину України в іноземній валюті.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у липні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ПАТ КБ «Приватбанк» - Сокуренко Н. В., посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд, на думку скаржника, не повно дослідив зібрані у справі докази та дійшов помилкових висновків про задоволення позову. Скаржник указав, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» набрав чинності 07 червня 2014 року, тобто після набрання законної сили судовим рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки, тому його дія не поширюється на правовідносини між сторонами. Крім того, позивач не надав доказів проживання у спірній квартирі.

Інших обставин на обґрунтування підстав для скасування оскарженого рішення касаційна скарга не містить.

Доводи інших учасників справи

У жовтні 2016 року представники ОСОБА_1: ОСОБА_4 та ОСОБА_5, подали відзив на касаційну скаргу, посилаючись на те, що обставини справи судом апеляційної інстанції встановлені повно та відповідають фактичними обставинам, які склалися між учасниками даної справи. Спірний договір купівлі-продажу від 26 січня 2016 року в період дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у зв'язку із чим цей договір не відповідає вимогам законодавства та правильно визнаний недійсним апеляційним судом. Докази постійного проживання позивача в указаній квартирі містяться в матеріалах справи, зокрема такими доказами є паспорт позивача із відміткою про зареєстроване місце проживання, кореспонденція, яка надсилалась позивачу як судом так і відповідачами, з яких вбачається, що адресою проживання ОСОБА_1 є спірна квартира. У відзиві на касаційну скаргу заявники просили відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити оскаржуване рішення без змін, посилаючись на його законність і обґрунтованість.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 серпня 2017 року справу за позовом ОСОБА_1 до ПАТ КБ «Приватбанк», ТОВ «Естейт Селлінг», третя особа - приватний нотаріус Каримова Н. С., про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсним, за касаційною скаргою представника ПАТ КБ «Приватбанк» - Сокуренко Н. В., на рішення апеляційного суду Чернівецької області від 07 липня 2016 року призначено до судового розгляду.

Обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 16 травня 2007 між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено кредитний договір № CVSNGK00000044, у відповідності до умов якого банк надав позичальнику кредитні кошти в сумі 31 280 доларів США на придбання житла.

25 травня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» (іпотекодержатель) і ОСОБА_1 та ОСОБА_6 (іпотекодавці) було укладено договір іпотеки квартири, згідно якого в іпотеку банку передано квартиру АДРЕСА_1

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 25 листопада 2013 року позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» було задоволено та в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №CVSNGK00000044 від 16 травня 2007 в розмірі 40 157,88 доларів США звернуто стягнення на квартиру, загальною площею 36,10 кв.м, яка розташована в АДРЕСА_1 шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «Приватбанк» з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем та з можливістю здійснення всіх, передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки.

Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 22 січня 2014 року указане вище рішення суду першої інстанції було частково змінено та доповнено складовими частинами наявної заборгованості по кредитному договору, а також визначено початкову ціну предмету іпотеки для його подальшої реалізації в сумі 176 750 грн.

На підставі вказаних судових рішень, 26 січня 2016 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ «Естейт Селлінг» було укладено договір купівлі-продажу, у відповідності до якого ПАТ КБ «Приватбанк» передав у власність покупцю ТОВ «Естейт Селлінг» однокімнатну квартиру під АДРЕСА_1, а покупець прийняв у власність нерухоме майно та зобов'язався сплатити продавцю кошти у сумі 340 200 грн.

Як на підставу для визнання оспорюваного правочину недійсним у позовній заяві позивач зазначає про те, що продаж квартири було вчинено без проведеної експертної оцінки її вартості та повідомлення іпотекодавця про намір укласти договір купівлі-продажу, а також те, що зазначений договір суперечить вимогам Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Судом указано, що станом на момент розгляду справи квартира АДРЕСА_1 загальна площа якої не перевищує 140 кв.м, використовується позивачем як місце постійного проживання, інше нерухоме житлове майно у позивача у власності не знаходиться і він не є суб'єктом Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції».

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права

Відповідно до частини першої, другої, третьої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржене судове рішення не відповідає.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частин першої - п'ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно частин першої та другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - и третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами першою та третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).

Отже, мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільненням від його виконання. Тому встановлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) в разі невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати його (відчужувати без згоди власника).

Рішення судів про звернення стягнення на предмет іпотеки, ухвалені до та після прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», залишаються в силі, а їх виконання припиняється до вдосконалення механізму, передбаченого статтею 3 цього Закону.

Крім того, згідно з пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Аналіз зазначених норм Закону дає підстави для висновку про те, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» застосовується при одночасній наявності всіх перерахованих умов.

Тягар доведення зазначених обставин у цьому випадку покладається на позивача, який звернувся до суду, оскільки в частині третій статті 10 та частині першій статті 60 ЦПК України 2004 року передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 727/10081/15-ц (касаційне провадження № 61-2394св18).

Апеляційним судом не з'ясовано, а позивачем не надано жодних доказів на підтвердження відсутності у нього іншого нерухомого житлового майна станом на момент укладення оспореного договору купівлі-продажу.

Витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, які є в матеріалах справи, свідчать про відсутність іншого нерухомого майна у ОСОБА_1 станом на 12 травня 2016 року, а у ОСОБА_6 - станом на 20 квітня 2016 року.

Однак відсутність у іпотекодавців іншого нерухомого майна, ніж спірна квартира, у квітні-травні 2016 року не має правового значення для вирішення даної справи, оскільки обов'язком суду було перевірити указані обставини станом на момент укладення оспореного договору купівлі-продажу, дослідити такі обставини в сукупності з іншими умовами, викладеними у Законі України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та у зв'язку із цим вирішити спір.

Отже, висновки суду апеляційної інстанції про відповідність предмета іпотеки у вигляді спірної квартири вимогам статті першої Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та необхідність його застосування у спірних правовідносинах є передчасними.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 369/382/17 (касаційне провадження № 14-389цс18).

Відповідно до пунктів 1, 2 і 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Верховний Суд переглядає справи виключно з підстав і в порядку, встановлених ЦПК України, і не має можливості встановлювати обставини, які не були встановлені в рішенні.

За викладених обставин рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню, з підстав, передбачених статтею 411 ЦПК України, із направленням справ на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 400, 409, 411, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу представника публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» - Сокуренко НаталіїВікторівни, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Чернівецької області від 07 липня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

С. П. Штелик