КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2019 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 761/7369/18

номер провадження: 22-ц/824/5309/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

за участю секретаря - Воронової Л.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Нестеришина Тараса Степановича на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 15 листопада 2018 року у складі судді Піхур О.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради, Департаменту комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація), комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації», державного реєстратора прав на нерухоме майно Кузори Анни Валеріївни Департаменту комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), третя особа: об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Вікторія», про визнання незаконним та скасування свідоцтва, наказу, рішень та запису,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради, Департаменту комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація), комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» (далі - КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації»), державного реєстратора прав на нерухоме майно Кузори А.В. Департаменту комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), третя особа: об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Вікторія» (далі - ОСББ «Вікторія»), про визнання незаконним та скасування свідоцтва, наказу, рішень та запису.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що він з 20 січня 2003 року є власником квартири АДРЕСА_1 . Зазначав, що співвласниками квартир у багатоквартирному будинку АДРЕСА_2 18 серпня 2000 року було створене ОСББ «Вікторія».

Зазначав, що 06 листопада 2017 року йому стало відомо, що в Реєстрі прав власності на нерухоме майно містяться відомості про те, що нежитлові приміщення з №1 по №7 (групи приміщень №92), загальною площею 103,30 кв.м, що розташовані АДРЕСА_2 , зареєстровані 26 вересня 2012 року на підставі рішення від 26 вересня 2012 року за територіальною громадою міста Києва в особі Київської міської ради, підстава виникнення права власності: свідоцтво про право власності від 09 серпня 2012 року, а також нежитлове приміщення №1 (група приміщень №111), нежитлові приміщення з №1 по №2 (група приміщень №112), загальною площею 48,3 кв.м, що розташовані по АДРЕСА_2 , номер запису про право власності: 22058979; дата державної реєстрації 21 серпня 2017 року; державний реєстратор: Кузора А.В., Департамент комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), міста Київ; підстава виникнення права власності: рішення «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва» № 284/5096 від 02 грудня 2010 року, видане Київською міською радою. Тобто, право власності на приміщення підвалу та приміщення електрощитової було зареєстроване за територіальною громадою міста Києва.

Позивач зазначав, що спірні приміщення підвалу та приміщення електрощитової є допоміжними приміщеннями багатоквартирного будинку загального користування, які забезпечують належну експлуатацію будинку по АДРЕСА_2 , у них проходять внутрішьобудинкові та магістральні мережі водо- та теплопостачання, каналізаційний стік, розміщена запірна арматура. Вказані інженерні комунікації та технічні пристрої необхідні для забезпечення санітарно - гігієнічних умов та безпечної експлуатації квартир цього будинку. Вказував, що ці приміщення підвалу та приміщення електрощитової відповідно до ст.382 ЦК України належать власникам квартир будинку на праві спільної сумісної власності, а тому не можуть бути об`єктом комунальної власності без згоди співвласників квартир у будинку.

Вказував, що до прийняття оскаржуваного рішення Київської міської ради «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва» № 284/5096 від 02 грудня 2010 року в частині віднесення до об`єктів права комунальної власності територіальної громади міста Києва приміщення підвалу та приміщення електрощитової, до видачі свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 від 09 серпня 2012 року, виданого Головним управлінням комунальної власності міста Києва та наказу Головного управління комунальної власності міста Києва № 672-В від 09 серпня 2012 року, приміщення підвалу та приміщення електрощитової як допоміжні приміщення, були спільною власністю співвласників будинку, не були окремим об`єктом цивільного права та не мали статусу нежитлових приміщень.

Тому вважав, що рішення Київської міської ради «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва» № 284/5096 від 02 грудня 2010 року в частині віднесення до об`єктів права комунальної власності територіальної громади міста Києва приміщення підвалу та приміщення електрощитової, свідоцтво про право власності серії НОМЕР_1 від 09 серпня 2012 року, видане Головним управлінням комунальної власності міста Києва на приміщення підвалу, наказ Головного управління комунальної власності міста Києва № 672-В від 09 серпня 2012 року щодо оформлення права власності на приміщення підвалу за територіальною громадою міста Києва в особі Київської міської ради, рішення про державну реєстрацію права власності за територіальною громадою міста Києва в особі Київської міської ради в Реєстрі прав власності на нерухоме майно на приміщення підвалу, прийняте КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна», рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 36800534 від 29 серпня 2017 року, прийняте державним реєстратором прав на нерухоме майно Кузорою А.В. Департаменту комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про реєстрацію права власності на приміщення електрощитової за територіальною громадою міста Києва та запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про право власності № серпня 2017 року про реєстрацію права власності на приміщення електрощитової за територіальною громадою міста Києва, є незаконними, оскільки були прийняті без згоди дійсних співвласників вказаних допоміжних приміщень будинку, яким є власники квартир в будинку та порушують його право власності.

З урахуванням наведеного ОСОБА_1 просив:

визнати незаконним та скасувати пункт 787 додатка № 10 «Перелік об`єктів комунальної власності територіальної громади міста Києва, що розміщені в Шевченківському районі» до рішення Київської міської ради «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва» № 284/5096 від 2 грудня 20110 року в частині віднесення до об`єктів права комунальної власності територіальної громади міста Києва нежитлові приміщення з № 1 по № 7 (групи приміщень № 92) (в літ. А), загальною площею 103,30 кв.м; нежитлове приміщення № 1 (група приміщень № 111) з літ.«А», І-поверх, нежитлові приміщення з № 1 по № 2 (група приміщень № 112) в літ.«А», I-поверх (приміщення ХLI, ХL, XXXIX першого поверху), загальною площею 48,3 кв.м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 ;

визнати незаконним та скасувати свідоцтво про право власності серії НОМЕР_1 від 09 серпня 2012 року на нежитлові приміщення з № 1 по № 7 (групи приміщень № 92) (в літ. А) загальна площа - 103,30 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер майна: 37726476) за територіальною громадою міста Києва в особі Київської міської ради, оформлене Головним управлінням комунальної власності міста Києва;

визнати незаконним та скасувати наказ Головного управління комунальної власності міста Києва № 672-В від 09 серпня 2012 року щодо оформлення права власності на нежитлові приміщення з № 1 по № 7 (групи приміщень № 92) (в літ. А), загальна площа - 103,30 кв.м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер майна: 37726476) за територіальною громадою міста Києва в особі Київської міської ради;

визнати незаконним та скасувати рішення комунального підприємства «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» про державну реєстрацію права власності в Реєстрі прав власності на нерухоме майно від 26 вересня 2012 року на нежитлові приміщення з № 1 по № 7 (групи приміщень № 92) (в літ.А) загальна площа - 103,30 кв.м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_3 (реєстраційний номер майна: 37726476) за територіальною громадою міста Києва в особі Київської міської ради;

визнати незаконним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 36800534 від 29 серпня 2017 року, прийняте державним реєстратором прав на нерухоме майно ОСОБА_2 , Департамент комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації);

визнати незаконним та скасувати запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про право власності № серпня 2017 року о 15:23:17 про реєстрацію права власності, вчинений державним реєстратором прав на нерухоме майно ОСОБА_2 , Департамент комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 15 листопада 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Нестеришин Т.С. подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність у справі доказів належності спірних нежитлових приміщень до допоміжних приміщень. Вказує, що спірні приміщення підвалу та електрощитової є допоміжними та технічними приміщеннями, які призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців і власників квартир, що підтверджується технічною документацією на приміщення підвалу та першого поверху житлового будинку АДРЕСА_2 та висновком експерта за результатами проведення будівельно-технічної експертизи від 29 січня 2018 року № 22/12-2017. Однак суд першої інстанції належної оцінки цим доказам не надав. Вказує, що у висновку експерта конкретизовано приміщення по найменуванню та зазначено їх розмір, що спростовує висновок суду першої інстанції про зворотнє. Під час розгляду справи в суді першої інстанції представник Київської міської ради визнавав обставини того, що приміщення в підвалі та на першому поверсі будинку, які вказані в технічній документації і висновку експерта, а також приміщення в підвалі та на першому поверсі будинку, які були зареєстровані як об`єкти комунальної власності, є одними й тими ж приміщеннями. Тому вважає доведеним факт, що приміщення підвалу та приміщення електрощитової відносяться до допоміжних та технічних приміщень. Вказані обставини спростовують висновок суду першої інстанції про те, що спірні приміщення не є допоміжними чи технічними, а є окремими нежитловими приміщеннями.

Учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційні скарги, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційних скарг до апеляційного суду не направили.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

У ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97?ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно із ч.1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 382 ЦК України власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку.

З указаної вище статті вбачається, що власники квартир у багатоквартирному будинку є співвласниками спільного майна в будинку вже згаданих приміщень загального користування, опорних конструкцій та обладнання і, відповідно, співвласниками самого будинку.

Згідно із ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Умовами ст. 369 ЦК України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Рішенням Конституційного Суду України від 02 березня 2004 року допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні та інше) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього.

Власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир.

Питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності.

Крім того, відповідно до правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76 допоміжні приміщення житлового будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку.

Згідно із Законом України «Про житлово-комунальні послуги» допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, поза квартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення).

Законодавець розділяє поняття допоміжного приміщення та нежилого.

Зокрема в ст.1 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» зазначено, що допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення). Нежиле приміщення - це приміщення, яке належить до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин.

Для правильного вирішення спору суд повинен був з`ясувати не лише характеристику спірного приміщення за наданими документами, але й виходити з того, чи дійсно спірне приміщення є допоміжним; в якому чи в частині якого може знаходитися технічне обладнання будинку (інженерні комунікації та технічні пристрої, які необхідні для забезпечення санітарно-гігієнічних умов і безпечної експлуатації квартир тощо), без доступу до якого експлуатація житлового будинку є неможливою; чи використовувалось воно чи якась з його частин для обслуговування будинку.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 464/9299/14-ц.

У відповідності до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 20 січня 2003 року № 58 .

18 серпня 2000 року співвласниками квартир у багатоквартирному будинку АДРЕСА_2 було створене ОСББ «Вікторія», що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власті на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна - об`єкт нерухомого майна (реєстраційний номер майна 37726476): нежитлові приміщення з №1 по №7 (групи приміщень №92) (в літ.А), загальною площею 103,30 кв.м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 (номер запису: 2285-П в книзі: д.7п-98), зареєстрований 26 вересня 2012 року за територіальною громадою міста Києва в особі Київської міської ради, підстава виникнення права власності: свідоцтво про право власності, НОМЕР_1 , 09 серпня 2012 року, Головне управління комунальної власності міста Києва/наказ № 672-В від 09 серпня 2012 рок; об`єкт нерухомого майна (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000): нежитлове приміщення №1 (група приміщень №111) в літ. «А», I- поверх; нежитлові приміщення з №1 по №2 (група приміщень №112) в літ. «А», I- поверх, загальною площею 48,3 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 ; номер запису про право власності: 22058979; дата, час державної реєстрації: 21 серпня 2017 року 15:23:17; державний реєстратор: Кузора А.В., Департамент комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), місто Київ; підстава виникнення права власності: рішення «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва», серія та номер: 284/5096, виданий 02 грудня 2010 року, видавник: Київська міська рада; лист, серія та номер: 30-08/7807, виданий 24 липня 2017 року, видавник: Регіональне відділення Фонду державного майна України по місту Києву; підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 36800534 від 29 серпня 2017 10:20:01, ОСОБА_2 , Департамент комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), місто Київ. Форма власності: комунальна; розмір частки: 1/1; власники: територіальна громада міста Києва в особі Київської міської ради, , країна реєстрації: Україна (а.с.18-23, т.1).

Тобто, право власності на приміщення підвалу та приміщення електрощитової було зареєстроване за територіальною громадою міста Києва.

Судом першої інстанції встановлено, що спірні нежитлові приміщення з №1 по №7 (групи приміщень № 92), загальною площею 103,30 кв.м, які розташовані по АДРЕСА_2 були віднесені до комунальної власності територіальної громади міста Києва на підставі рішенням Київської міської ради від 02 грудня 2010 року № 284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва» (а.с. 24-26, т.1).

Рішенням Шевченківської районної ради від 20 травня 2010 № 851 «Про приватизацію об`єктів комунальної власності та внесення змін до деяких рішень Шевченківської районної у місті Києві ради» до переліку об`єктів, що підлягають приватизації шляхом продажу на аукціоні було включене нежитлове приміщення площею 103,3 кв.м по АДРЕСА_2 .

Наказом Головного управління комунальної власності міста Києва від 09 серпня 2012 № 672-В «Про оформлення права власності на об`єкт нерухомого майна» оформлено право власності на об`єкт нерухомого майна - нежитлові приміщення з №1 по №7 (групи приміщень № 92), загальною площею 103,30 кв.м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_2 та вирішено видати свідоцтво про право комунальної власності на це майно (а.с. 28-29, т.1).

На підставі вказаного наказу від 09 серпня 2012 № 672-В територіальна громада міста Києва в особі Київської міської ради отримала свідоцтво про право власності на нежитлові приміщення з №1 по №7 (групи приміщень № 92), загальною площею 103,30 кв.м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.28-29, т.1).

29 серпня 2017 року державним реєстратором прав на нерухоме майно Кузорою А.В. Департаменту комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) проведено державну реєстрацію права власності нежитлових приміщень з №1 по №7 (групи приміщень № 92), загальною площею 103,3 кв.м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 30, т.1).

Відповідно до висновку експерта за результатами проведення будівельно-технічної експертизи №22/12-2017 від 29 січня 2018 року приміщення XLI, XL, XXXIX, які розташовані на першому поверсі житлового будинку АДРЕСА_3 , є нежитловими приміщеннями та технічно відносяться до допоміжних приміщень будинку, призначених для забезпечення належної експлуатації будинку, приміщення вхідної групи №92 (№92-1-91-10) розташовані в підвальному поверсі. Зазначені приміщення є нежитловими приміщеннями, відгороджені від інших приміщень конструктивними елементами стінами, перекриттям, які входять до єдиної конструктивної схеми житлового будинку і є її невід`ємною частиною, що забезпечує належну експлуатацію будинку, забезпечують надійність та цілісність всього будинку в цілому (а.с.31-46, т.1).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, позивач не довів порушення його законних прав як власника квартири в будинку, оскільки ним не надано належного і допустимого доказу того, що спірні нежитлові приміщення є допоміжними та мали призначення для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його та власників квартир, або вказані приміщення були технічними. При цьому суд першої інстанції зазначив, що наданий позивачем на підтвердження своїх вимог висновок експерта за результатами проведення будівельно-технічної експертизи №22/12-2017 від 29 січня 2018 року, не є належним доказом по справі, оскільки в ньому не конкретизовано приміщення по найменуванню та не зазначено розмір спірних приміщень. За таких обставин, суд дійшов висновку, що спірні нежилі приміщення не відносяться до категорії допоміжних, вони не є об`єктом права спільної власності співвласників будинку, а тому відповідачі при прийнятті оскаржуваних рішень, при видачі свідоцтв про право комунальної власності та державної реєстрації прав в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності, діяли в межах своїх повноважень, відповідно до вимог чинного законодавства та не порушували права та охоронювані законом інтереси позивача.

Проте з такими висновками суду першої інстанції погодитися не можна з таких підстав.

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч.1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до приписів ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З висновку експерта за результатами проведення будівельно-технічної експертизи №22/12-2017 від 29 січня 2018 року вбачається, що приміщення XLI, XL, XXXIX, які розташовані на першому поверсі житлового будинку АДРЕСА_3 , є нежитловими приміщеннями та технічно відносяться до допоміжних приміщень будинку, призначених для забезпечення належної експлуатації будинку, приміщення вхідної групи №92 (№92-1-91-10) розташовані в підвальному поверсі. Зазначені приміщення є нежитловими приміщеннями, відгороджені від інших приміщень конструктивними елементами стінами, перекриттям, які входять до єдиної конструктивної схеми житлового будинку і є її невід`ємною частиною, що забезпечує належну експлуатацію будинку, забезпечують надійність та цілісність всього будинку в цілому (а.с. 31-46, т.1).

В таблиці експлікації приміщень житлового будинку АДРЕСА_2 експертом позначені такі приміщення, які мають наступні функціональне призначення та площу:

1) приміщення, розташовані на першому поверсі житлового будинку АДРЕСА_3 , а саме: приміщення XXXIX - сміттєзбірник 32,8 кв.м, приміщення ХL - сміттєзбірник 6,6 кв.м, приміщення ХLІ - щитова 16,1 кв.м., загальною площею 55,5 кв.м.;

2) група приміщень № 92, розташовані в підвальному поверсі житлового будинку АДРЕСА_3 , а саме: приміщення 92-1 - цільове призначення «прочая» площею 4,60 кв.м, приміщення 92-2 - вбиральня площею 1,10 кв.м, приміщення 92-3 - вбиральня площею 1,10 кв.м, приміщення 92-4 - умивальня площею 3.40 кв.м, приміщення 92-5 - цільове призначення «прочая» площею 19,2 кв.м, приміщення 92-6 - цільове призначення «прочая» площею 33,20 кв.м, приміщення 92-7 - цільове призначення «прочая» площею 26,10 кв.м, приміщення 92-8 - цільове призначення «прочая» площею 8,80 кв.м, приміщення 92-9 - цільове призначення «прочая» площею 4,80 кв.м, приміщення 92-10 - цільове призначення «прочая» площею 10,90 кв.м., загальною площею 113,2 кв.м.

У вказаному висновку експертизи встановлено, що спірні нежитлові приміщення підвалу входять до єдиної конструктивної схеми житлового будинку і є її невід`ємною частиною, що забезпечує належну експлуатацію будинку, а приміщення електрощитової технічно відносяться до допоміжних приміщень будинку, які призначені для забезпечення належної експлуатації будинку. Також у цьому висновку визначено кожне приміщення по найменуванню та зазначено їх розмір та містить інформацію щодо предмета доказування.

Зазначений висновок будівельно-технічної експертизи відповідачами не спростований належними та допустимими доказами, що є їх процесуальним обов`язком відповідно до вимог ст.81 ЦПК України.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що висновок експерта за результатами проведення будівельно-технічної експертизи №22/12-2017 від 29 січня 2018 року не є належним доказом з тих підстав, що в ньому не конкретизовано приміщення по найменуванню та не зазначено розмір спірних приміщень.

Також колегія суддів враховує, що з технічної документації на приміщення підвалу та першого поверху житлового будинку по АДРЕСА_2 вбачається, що призначення приміщень підвалу (підвал 92, приміщення з 1 по 10) вказані як «інша», «умивал.», «туалет», а приміщення електрощитової вказані як «сміттєзбірн.» і «щитов.» (а.с.48-54, т.1).

Крім того, відповідачі не заперечували проти того, що спірні приміщення є допоміжними та мають призначення для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців та власників квартир.

Однак суд першої інстанції у порушення ст.263 ЦПК України на вказані обставини справи та вимоги закону належної уваги не звернув, доводів позивача належним чином не перевірив, внаслідок дійшов помилкового висновку, що позивач не надав належних та допустимих доказів того, що спірні приміщення є допоміжними та мали призначення забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців і власників квартир, або вказані приміщення були технічними.

Зазначені вище порушення, які допустив суд першої інстанції, призвели до неправильного вирішення спору.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не ґрунтується на матеріалах справи, ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права і підлягає зміні.

Вирішуючи спір в межах заявлених вимог, колегія суддів вважає, що позов ОСОБА_1 не підлягає задоволенню з таких підстав.

Колегія суддів вважає, що прийняття рішення про передачу нежитлових приміщень з №1 по №7 (групи приміщень №92), загальною площею 103,30 кв.м, нежитлового приміщення № 1 (група приміщень № 111), нежитлових приміщень з №1 по №2 (група приміщень №112), загальною площею 48,3 кв.м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , які є спільною власністю, у комунальну власність пов`язується з обов`язковою згодою співмешканців будинку на таку передачу.

В ході розгляду справи відповідачами не надано доказів отримання від власників квартир житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , згоди на передачу вказаних вище приміщень у комунальну власність, оскільки співвласники вказаного житлового будинку є також співвласниками цих допоміжних приміщень будинку.

Тому колегія суддів вважає, що передаючи до комунальної власності територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради нежитлові приміщення з №1 по №7 (групи приміщень №92), загальною площею 103,30 кв.м, нежитлове приміщення № 1 (група приміщень № 111), нежитлові приміщення з №1 по №2 (група приміщень №112), загальною площею 48,3 кв.м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 порушила право позивача ОСОБА_1 користуватися та розпоряджатися допоміжним приміщеннями.

На підставі цього колегія суддів вважає, що рішення Київської міської ради «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва» № 284/5096 від 02 грудня 2010 року в частині віднесення до об`єктів права комунальної власності територіальної громади міста Києва вказаних вище приміщень будинку, прийняте з порушенням вимог чинного законодавства.

З матеріалів справи вбачається, що у суді першої інстанції до ухвалення судом рішення представник територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради, Департаменту комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) ОСОБА_3 подала письмове клопотання про застосування строку позовної давності, що відповідає змісту ч.4 ст.267 ЦК України (а.с.186-188, т.1).

Статтею ст.256 ЦК України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Згідно інформації з офіційного інтернет - сайту Київської міської ради «http://kmr.ligazakon.ua» рішення Київської міської ради «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва» № 284/5096 від 02 грудня 2010 року разом з додатками було опубліковано на вказаному вище офіційному інтернет - сайті Київської міської ради.

Тобто, рішення Київської міської ради «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва» № 284/5096 від 02 грудня 2010 року перебувало у відкритому публічному доступі.

Тому позивач, який з 20 січня 2003 року є власником та мешканцем квартири у будинку АДРЕСА_2 міг дізнатися по існування оспорюваного рішення Київської міської ради з 02 грудня 2010 року.

З даним позовом ОСОБА_1 звернувся до суду 01 березня 2018 року, тобто, поза межами встановленого ст.257 ЦК України трирічного строку позовної давності.

У позовній заяві ОСОБА_1 не ставив питання про поновлення пропущеного строку позовної давності, поважних причин пропуску строку не зазначив.

Отже, враховуючи, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом з пропуском встановленого законом трирічного строку позовної давності, про застосування якого представником відповідачів подано письмову заяву, що згідно з ч.4 ст.267 ЦК України є підставою для відмови у позові, колегія суддів вважає, що позов ОСОБА_1 не підлягає задоволенню з підстав пропуску строку позовної даності.

Колегія суддів не приймає до уваги подані представником ОСОБА_1 - адвокатом Нестеришиним Т.С. під час апеляційного розгляду справи заперечення щодо застосування позовної давності про те, що подана представником відповідачів письмова заява про застосування строку позовної давності не була прийнята судом першої інстанції з процесуальних питань, виходячи з такого.

Так, відповідно до ч.1 ст. 43 ЦПК України учасники справи, мають, зокрема, подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

Згідно з ч.1 ст. 49 ЦПК України сторони користуються рівними процесуальними правами.

Відповідно до ст..267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

За змістом загальних норм права заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції.

При цьому законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 2-2667цс16.

Отже, визначальним для застосування строку позовної давності є подання стороною заяви про сплив строку позовної давності до ухвалення рішення суду, не залежно від форми такої заяви.

Тому неприйняття судом письмової заяви про застосування строку позовної давності з процесуальних питань, не спростовує факт подання стороною такої заяви до ухвалення рішення суду.

Також колегія суддів не приймає до уваги заперечення представника ОСОБА_1 - адвоката Нестеришина Т.С. про те, що позивачем не пропущено строк позовної давності, оскільки оскаржуване рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 36800534 було прийняте державним реєстратором прав на нерухоме майно ОСОБА_2 . Департаменту комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 29 серпня 2017 року та був здійснений запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про право власності на спірне майно № 22058979.

По справі встановлено, що первинною правовою підставою для віднесення спірних приміщень до об`єктів права комунальної власності територіальної громади міста Києва було рішення Київської міської ради «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва» № 284/5096 від 02 грудня 2010 року. Саме на виконання цього рішення міської ради Головним управлінням комунальної власності міста Києва було видано наказ № 672-В від 09 серпня 2012 року щодо оформлення права власності на спірні приміщення та видано свідоцтво про право власності серії НОМЕР_1 від 09 серпня 2012 року на ці приміщення.

Натомість проведення у серпні 2017 року державної реєстрації прав на це майно за територіальною громадою міста Києва та здійснення запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про право власності на спірне майно, є лише формальним закріпленням за територіальною громадою міста Києва уже існуючого права власності на спірні приміщення.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, оскільки при його ухваленні судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи та судом допущено порушення норм матеріального і процесуального права, що в силу ст.376 ЦПК України є підставою для зміни рішення суду в частині правових підстав відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 , вважаючи підставою відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 сплив позовної давності.

Керуючись ст.ст.374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Нестеришина Тараса Степановича - задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 15 листопада 2018 року змінити в частині правових підстав відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді