ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5210/19 Справа № 212/1148/19 Суддя у 1-й інстанції - Пустовіт О. Г. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

сторони справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач-Приватне акціонерне товариство «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційні скарги, представника позивача ОСОБА_1 адвоката Фляги Володимира Григоровича, відповідача Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат», на рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу від 22 березня 2019 року, ухваленого суддею Пустовітом О.Г. у місті Кривому Розі, повний текст судового рішення складено 22 березня 2019 року,-

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2019 ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Фляга В.Г., звернувся з позовом до Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі ПрАТ «ЦГЗК»), про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з ушкодженням здоров`я, посилаючись на те, що він у період з 14.01.1975 по 01.01.1999 року та з 27.11.2001 року по 31.12.2004 року працював на підприємстві відповідача ш. «Орджонікідзе» на різних посадах, внаслідок чого захворів на професійні захворювання.

31.12.2004 року був звільнений з підприємства відповідача за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за ст.38 КЗпП України.

Висновком МСЕК, первинно 24.10.1995 року було встановлено 60% втрати професійної працездатності, з яких - 35% (первинно) - по вібраційній хворобі та нейросенсорній приглухуватості та 25% - по трудовому каліцтву. Також було встановлено 3 групу інвалідності.

При наступних переоглядах, починаючи з 1996 року по 2005 рік відсоток втрати працездатності не змінювався.

21.10.2005 року було вже безстроково встановлено 60% втрати професійної працездатності з 3 групою інвалідності.

Вважає, що з вини підприємства, яке не створило безпечних умов праці, він втратив своє здоров`я, завдана моральна шкода, яка полягає в тому, що позивач відчуває постійні фізичні страждання, наслідком якого є порушення нормальних життєвих зв`язків, позбавлення можливості реалізовувати свої звички та бажання, виникнення складнощів у зв`язку з важким болем та обмеженням рухів в шийному, більше в поперековому відділах хребта, іррадіації в праву та ліву сідницю, біль при рухах в правому тазо-стегновому суглобі, тягнучим болем по задній поверхні правої ноги, вираженої утрудненої ходи, затерпання пальців ступень, біль в суглобах рук, затерпання рук в період сну, підвищену мерзлякуватість кистей, побіління пальців кистей на холоді, тривалий та постійний процес лікування хронічного професійного захворювання, позбавлення можливості вести повноцінний спосіб життя, відчуття фізичних страждань, обґрунтованих важкістю самопочуття та особливостями лікування. Розмір моральної шкоди позивач оцінив в 190 000 грн., яку просив стягнути з відповідача.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 березня 2019 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 80 000,00 грн. (вісімдесят тисяч гривень 00 копійок), без утримання податку з доходу фізичних осіб.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь держави судові витрати в розмірі 768,40 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача Фляга В.Г., просить змінити рішення суду та збільшити суму грошового відшкодування моральної шкоди стягнутої з відповідача на користь позивача до заявлених у позові вимог, оскільки вважає вочевидь заниженим, визначений судом до стягнення розмір моральної шкоди.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, представник позивача ОСОБА_2 вказує на те, що суд першої інстанції при визначенні розміру моральної шкоди, не врахував, що ОСОБА_1 в період часу з 14.01.1975 по 01.01.1999 працював на шахті Орджонікідзе за професією підземний крипильник та електрослюсар з ремонту обладнання, що в акту розслідування професійного захворювання, причиною отримання позивачем професійного захворювання встановлена тривала робота в умовах впливу на організм шкідливих виробничих факторів, а саме: виробнича вібрація, шум та пил, що позивачу декілька разів була заподіяна шкода - нещасним випадком і двома професійними захворюваннями, що позивача визнано інвалідом 3-ї групи з великим відсотком втрати працездатності 60%, що винним у нещасному випадку, який стався із позивачем, є лише відповідач.

В апеляційній скарзі відповідач ПрАТ «ЦГЗК», посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, ставить питання про скасування судового рішення та ухвалення нового, яким у повному обсязі відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог.

При цьому, апелянт вказує на те, що суд неуважно дослідив матеріали справи, задовольнивши позов стягнув невиправдано високу суму відшкодування моральної шкоди, не звернувши уваги на те, що травма позивачем була отримана у березні 198 року, професійні захворювання йому встановлені у 1995 році, під час його праці у Виробничому об`єднанні «Кривбасруда», до складу якого входив структурний підрозділ шахти ім.Орджонікідзе, правонаступником якого став ПрАТ «Кривбасзалізрудком». Відповідач вважає, суд першої інстанції не дослідив хронологію і підстави виникнення правонаступництва, тому безпідставно стягнув з ПрАТ «ЦГЗК» моральну шкоду за травму і професійні захворювання, отримані позивачем на іншому підприємстві, а саме ПрАТ «Кривбасзалізрудком», яке й повинно нести відповідальність перед позивачем за спричинену йому моральну шкоду.

Відзиви на апеляційні скарги не подані.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.2 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менша розміру ста мінімальних заробітних плат.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга сторони позивача підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга сторони відповідача не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Матеріалами справи і судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 в період з 14.01.1975 по 01.01.1999 та з 27.11.2001 по 31.12.2004 роки працював на різних посадах ПрАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат». 31.12.2004 звільнений з роботи за власним бажанням, у зв`язку з виходом на пенсію за ст. 38 КЗпП України.

03.03.1982 року з позивачем на підприємстві під час виконання трудових обов`язків стався нещасний випадок. В зв`язку із нещасним випадком був встановлений діагноз: Травма поперекового відділу хребта, що підтверджується діагнозом зазначеним в Акті про нещасний випадок №15 та у виписних епікризах, які містяться у матеріалах справи.

26.07.1995 році позивачу первинно було встановлено 40% втрати професійної працездатності по нещасному випадку. При наступних переоглядах його відсоток постійно змінювався у зв`язку із тривалим лікуванням.

Рішенням Українського науково - дослідного інституту промислової медицини від 1995 року, ОСОБА_1 були встановлені професійні захворювання за діагнозами: вібраційна хвороба 1-2 ст., з синдромом помірно вираженої вегетативно сенсорної полі невропатії з нейродиетрофічиими змінами у вигляді двостороннього плече лопаткового пері артрозу, деформуючого артрозу та двобічного епіндильозу плечей 1-2 ст.; нейросенеорна приглухуватість 1 ст.(з легким зниженням слуху).

Актом розслідування профзахворювань позивача встановлено, що причиною отримання являється, тривала робота в умовах впливу на організм шкідливих виробничих факторів, а саме: виробнича вібрація, шум та пил., запиленість повітря робочої зони становить 5, / мгм/мЗ при ГДР - 2,-мг/мЗ, рівень шуму становить 112-114 дБА при ГДР - 80 дБА, рівень загальної вібрації на ручних перфораторах перевищують ГДР в 1,4 рази, а на телескопних - в 1,3 рази, вологість повітря 78-95%.

Відповідно до довідки МСЕК від 24.10.1995 позивачу первинно встановлено 60% втрати професійної працездатності, з яких - 35% (первинно) - по вібраційній хворобі та нейросенсорній приглухуватості та 25% - по трудовому каліцтву.

При наступних переоглядах починаючи з 1996 року по 2005 рік відсоток втрати працездатності не змінювався.

Відповідно до довідки МСЕК серії ДНА-02 №05663 від 21.10.2005 року позивачу безстроково встановлено 60% втрати професійної працездатності з 3 групою інвалідності.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог позивача, виходив з того, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки професійне захворювання отримано позивачем під час виконання ним трудових обов`язків, і наявності у зв`язку з цим підстав, передбачених ст.ст. 153, 237-1 КЗпП України, для відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції, як і погоджується з доводами апеляційної скарги представника позивача щодо заниженого розміру стягнутої судом моральної шкоди, та не погоджується із доводами відповідача щодо відсутності підстав для стягнення моральної шкоди, з огляду на наступне.

Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ч.1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

З огляду на правову позицію Європейського суду з прав людини, висловлену у рішенні від 08.11.2005 року «Кечко проти України» у випадках, коли з набуттям чинності певного закону його нормами призупиняється дія положень закону, що був прийнятий раніше, до спірних правовідносин застосовується закон, що діяв на момент виникнення у особи відповідного права. При цьому рішенням Конституційного Суду України №20-рп/2008 від 08.10.2008 року , абз.9 п.5 встановлено, що саме право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України та статтею 237-1 Кодексу законів про працю України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

Відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Статтею 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків.

Згідно частин 1,3 ст.13 Закону України «Про охорону праці», роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено проведення відповідно до законодавства власником або уповноваженим ним органом відшкодування моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 08.10.2008 року № 20-рп/2008 також роз`яснив про право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

У зв`язку з тим, що відповідно до положень ст. 237-1 КЗпП України відшкодувати працівнику моральну шкоду у випадку, передбаченому даною статтею, покладено на власника або уповноважений ним орган, і, як встановлено судом, втрата працездатності позивача настала внаслідок нещасного випадку і професійного захворювання, пов`язаного з виробництвом, і моральну шкоду йому заподіяно ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням трудових обов`язків, а роботодавець не забезпечив створення безпечних умов праці, суд дійшов висновку про відшкодування на користь позивача моральної шкоди з відповідача.

У відповідності зі ст.ст.23,1167 ЦК України моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві або внаслідок профзахворювання складається, зокрема, у фізичному болі, душевних стражданнях, які він поніс у зв`язку з ушкодженням здоров`я внаслідок отримання ним професійного захворювання.

Як видно з трудової книжки позивача на шахту ім.Орджонікідзе РУ ім.В.І. Леніна об`єднання «Кривбасруда» позивача прийнято 14 січня 1975 року (а.с.8). У №14 запису трудової книжки позивача вказано, що на підставі договору оренди №1280-14-11/98 від 30 грудня 1998 року на правах оренди шахта ім.Орджонікідзе увійшла в склад ТОВ «Центральний ГОК» з 01.01.1999 р. (а.с.9). У п.15 трудової книжки зазначено, 19 листопада 2001 року позивач звільнений з роботи у зв`язку із скороченням штату робітників за п.1 ст.40 КЗпП України (а.с.9).

Наявними в матеріалах справи доказами встановлено, що 30.12.1998 між Криворізьким державним залізорудним комбінатом (нині ПАТ «Кривбасзалізрудком») та Відкритим товариством «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» (нині ПАТ Центральний гірничо-збагачувальний комбінат») було укладено договір оренди майна №1280-14-11/98, за умовами якого цілісний майновий комплекс шахти ім.Орджонікідзе було передано Криворізьким державним залізорудним комбінатом в оренду ВТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» (а.с.66-69).

Також з договору купівлі-продажу №1167-16-01/2001 видно, що 09.11.2001 між ТОВ «Криворізький залізорудний комбінат» та ТОВ «ЦГОК» було укладено договір купівлі-продажу шахти ім.Орджонікідзе, тобто підприємство ТОВ «Кривбасзалізрудком» продало шахту ім.Орджонікідзе підприємству ТОВ «ЦГОК», а отже на момент звільнення позивача з шахти ім. Орджонікідзе - 19 листопада 2001 року, правонаступником вказаної шахти був відповідач ПрАТ «ЦГЗК», а ніяк не ПАТ «Кривбасзалізрудком», тому доводи апелянта про те, що судом не вірно визначено відповідача, колегія суддів відхиляє, з наведених вище підстав.

Таким чином, враховуючи те, що на момент звернення позивача ОСОБА_1 до суду у лютому 2019 року правонаступником прав та обов`язків шахти ім.Орджонікідзе, яка визнана винною у спричиненні позивачу професійного захворювання і отримання ним каліцтва є ПрАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат», тому ПАТ "Кривбасзалізрудком" не може бути належним відповідачем у даній справі, у зв`язку із чим доводи відповідача у цій частині, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що професійне захворювання позивача та трудове каліцтво, які завдають йому фізичного болю та душевних страждань, виникли з вини відповідача на підприємстві якого ОСОБА_1 в умовах впливу шкідливих факторів пропрацював більше 25 років, і за цей час відповідачем не було виконано вимоги законодавства щодо створення на робочому місці працівника умов праці відповідно до нормативно-правових актів.

Суд першої інстанції при ухваленні рішення встановив обставини справи, дав їм належну оцінку і відповідно до норм процесуального та матеріального закону обґрунтовано дійшов висновку, що позивачу заподіяна моральна шкода у зв`язку з отриманими на виробництві професійними захворюваннями та трудовим каліцтвом.

Як роз`яснено в пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних,психічних,тощо),яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити і з засад розумності, виваженості та справедливості.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги представника позивача щодо необґрунтованого розміру моральної шкоди, визначеного судом до стягнення з відповідача на користь позивача та вважає, що він визначений без повного урахування роз`яснень п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до якого розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин.

Так, апеляційним переглядом встановлено, що позивач працював в умовах впливу шкідливих факторів на підприємстві відповідача починаючи з 14 січня 1975 по 19 листопада 2001 року, що 03.03.1982 року під час виконання трудових обоаязків, з позивачем стався нещасний випадок, що первинно позивачу у жовтні 1995 року встановлено 60% втрати професійної працездатності, з яких - 35% (первинно) - по вібраційній хворобі та нейросенсорній приглухуватості та 25% - по трудовому каліцтву, що при наступних переоглядах, починаючи з 1996 року по 2005 рік відсоток втрати працездатності не змінювався, а з 21.10.2005 року позивачу безстроково встановлено 60% втрати професійної працездатності та 3 групою інвалідності, що великий процент втрати професійної працездатності та встановлення третьої групи інвалідності безстроково вказують на неможливість покращення стану здоров`я позивача.

Виходячи з цих обставин, колегія суддів, ураховуючи ступінь вини відповідача, беручи до уваги характер і тривалість моральних страждань позивача, незворотність негативних наслідків, спричинених отриманими професійними захворюваннями та професійним каліцтвом, ступінь втрати професійної працездатності -60% та встановлення третьої групи інвалідності безстроково, характер немайнових витрат вважає за необхідне змінити рішення суду в частині визначеного судом розміру моральної шкоди і збільшити його з 80 000,00 грн. до 95 000,00 грн.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що на підставі положень ст.376 ЦПК України судове рішення необхідно змінити в частині визначеного судом розміру моральної шкоди та збільшити розмір стягнутої моральної шкоди з відповідача на користь позивачаз 80 000 грн. до 95 000 грн.

З огляду на вищезазначене суд першої інстанції правильно визнав, що відповідач є особою, що несе відповідальність по відшкодуванню моральної шкоди позивачу, а доводи відповідача в апеляційній скарзі в цій частині є необґрунтованими та фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст.89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Згідно ч.5 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частина 6 ст.141 ЦПК України передбачає, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно положення, закріпленого в п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року в редакції, чинній на час ухвалення рішення суду, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи.

Як видно з матеріалів справи, при зверненні до суду із позовом, позивач звільнений від сплати судового збору на підставі положення п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір».

Пленум Верховного Суду України у постанові від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснив, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно з частиною третьою статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Аналіз цієї норми дає підстави зробити висновок про те, що позовна вимога про відшкодування моральної шкоди може полягати у відшкодуванні грошима, майном або в інший спосіб. Отже, характер такої вимоги (майновий чи немайновий) є похідним від обраного позивачем (потерпілою особою) способу відшкодування моральної шкоди. Якщо позивач просить відшкодувати моральну шкоду грошима або майном, то така позовна вимога набуває майнового характеру.

Позивач подав позов про стягнення моральної шкоди спричиненої ушкодженням здоров`я та визначив її у грошовому вимірі, тому позовна вимога є майновою.

Зі змісту положень п.3 ч.3 ст.175, п.1.ч.1 ст.176 ЦПК України ціна позову визначається сумою грошових коштів, якщо позов підлягає грошовій оцінці.

Рішення суду підлягає зміні, на підставі п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України, в частині збільшення суми стягнутого з відповідача на користь держави судового збору відповідно до збільшеної суми моральної шкоди

З відповідача Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь держави підлягає збільшенню стягнутий судом першої інстанції судовий збір, пропорційно до задоволених вимог, з 768,40 грн. до 950 грн., що становить 1% від суми моральної шкоди, збільшеної судом апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст.367, ч.1 ст.369, ст.374, п.2 ч.1 ст.376, ст.ст. 381, 382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Фляги Володимира Григоровича, задовольнити частково, апеляційну скаргу відповідача Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат», залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 березня 2019 року в частині розміру моральної шкоди та судового збору змінити, збільшивши розмір моральної шкоди, стягнутої з Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат»на користь ОСОБА_1 з 80 000 (вісімдесяти тисяч) грн. до 95 000 (дев`яносто п`яти тисяч) грн. та збільшивши розмір судового збору з 768, 40 грн. до 950 грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 02 липня 2019 року.

Головуючий:

Судді: