справа №619/4972/18
провадження №2/619/354/19
РІШЕННЯ

іменем України

19 лютого 2019 року м. Дергачі

Дергачівський районний суд Харківської області
у складіголовуючого суддіОСОБА_1
за участю:секретаря судового засіданняОСОБА_2

справа №619/4972/18

Імена (найменування) учасників справи:

позивач: ОСОБА_3,

відповідач: ОСОБА_4,

розглянув позов про стягнення аліментів.

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

13 грудня 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, в якому просив стягнути аліменти на його користь на утримання сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі ј частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 13.12.2018 року і до досягнення дитиною 23 років. В обґрунтування позову ОСОБА_3 зазначив, що 13.09.1997 між сторонами було укладено шлюб. У шлюбу народився син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 06 листопада 2015 року шлюб розірвано. ОСОБА_5 проживає з батьком та знаходиться на його повному утриманні, але батько є пенсіонером, інвалідом 2 групи, отримує мізерну пенсію. ОСОБА_5 є студентом четвертого курсу Харківської державної академії фізичної культури. Відповідач участі в утриманні дитини не приймає та ніякої матеріальної допомоги не надає. Відповідач приймати участь у вихованні та повноцінному розвитку дитини не бажає, в добровільному порядку не надає матеріальної допомоги на утримання дитини, ігноруючи своїми батьківськими обовязками.

ОСОБА_4 заперечувала проти обставин, на які посилається позивач в своїй позовній заяві, оскільки вони не відповідають нормам ні матеріального, ні процесуального права. В даному випадку посилання на ст. 141, 150, 181, 182, 191 СК України є некоректними. Обставини, на які посилається позивач в своїй позовній заяві відповідач не визнає вважає їх такими, що не відповідають дійсності. Якщо дитина навчається та має можливість працювати і заробляти собі на життя (при умові що дитина працездатна), то відповідно обовязку утримувати таку дитину не виникає.

Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі.

09 січня 2019 після отримання інформації про місце проживання (перебування) відповідача було постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі та розгляд за правилами спрощеного позовного провадження, призначено перше судове засідання на 10 год 00 хв 07 лютого 2019 року. Направлено відповідачеві копію позовної заяви з копіями доданих до неї документів. Запропоновано відповідачеві подати до суду відзив на позов в строк до 31 січня 2019 року. Запропоновано позивачу подати до суду відповідь на відзив у строк до 04 лютого 2019 року. Запропоновано відповідачу подати до суду в строк до 05 лютого 2019 року заперечення, в яких викласти свої пояснення, міркування і аргументи щодо наведених позивачем у відповіді на відзив пояснень, міркувань і аргументів і мотиви їх визнання або відхилення.

28 січня 2019 року ОСОБА_4 подано відзив на позовну заяву, в якому зазначила наступне. Позивач свій позов обґрунтовує тим, що син проживає з батьком, знаходиться на його забезпеченні, але він не може забезпечити належний рівень життя синові, тому що є інвалідом 2 групи. Сторони постійно проживали сімєю в домоволодінні за адресою м. Дергачі пров. Лозівський №13 з жовтня 2008 року до вересня 2015 року, до того як ОСОБА_3 змінив замки 21 серпня 2015 року та вигнав її та сина, на той час неповнолітнього, з належного їй на праві особистої власності будинку. За час проживання її разом з сином, ОСОБА_3 не надавав матеріальної допомоги, але на початку літа 2016 року ОСОБА_5 пішов проживати разом з батьком. Під впливом та агресією з боку батька 4 липня 2016 року, ОСОБА_5 зі своїми друзями зрізав камери відео нагляду, вибив замки в домоволодінні по провулку Громова №9, де мешкає з донькою ОСОБА_4, і вкрав золоті вироби та гроші, також цінні речі та майно, однак це відбувалось не одноразово. Отже, твердження в тому, що відповідач не приймає участі в вихованні сина, не бажає йому допомагати не відповідає дійсності, так як син разом з батьком забороняють проживати разом з ними, на всі спроби поговорити і допомогти синові він не реагує. Крім того студентом він є до 31.12.2018 при терміні навчання в академії до 30.05.2019 до повних 21 року, але ніяк не до 23 років, що є підставою для відмови. Надані позивачем докази на підтвердження своїх вимог не вказують на наявність у нього права щодо стягнення аліментів в його користь на утримання повнолітнього сина. Тобто у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити в повному обсязі, так як вони не відповідають нормам ні матеріального ні процесуального права.

04 лютого 2019 року ОСОБА_3 подав відповідь на відзив, в якому вказав наступне. Відповідач посилається на те, що він ніби то займається вихованням та перевихованням сина, але це твердження не відповідає дійсності, бо відповідач жодним чином не виконує покладені на неї батьківські обовязки. Не надано відповідачем жодних підтверджень зазначеним вище фактам. Відповідач зазначає «на всі спроби зустрітися, поговорити, допомогти син не реагує», тоді виникає питання як саме відповідач займається вихованням та перевихованням дитини якщо вона навіть не бачиться з сином. Також відповідач посилається на те, що їй ніби то забороняють мешкати в одному будинку з ними позивач та син, але це твердження не відповідає дійсності, так як згідно акту державного виконавця від 31.10.2018 відповідачу надано доступ до приміщення, де вони мешкають та її вселено в будинок. Також відповідач зазначає, що у січні 2019 році син зламав в її домоволодінні камери та щось виніс та додає витяг з ЄРДР, що є не зрозуміло, яке відношення має цей факт до предмету позову, але чомусь відповідач по справі замовчує той факт, що син по зазначеному ЄРДР давав свідчення в якості свідка, йому не повідомлено про підозру у скоєнні злочину, звідси випливає, що відповідач по справі всіляко хоче скомпрометувати сина, та уникає надавати відповіді щодо предмету спору та виконанню батьківських обовязків. Також, відповідач зазначає, що позивачем не надано жодного доказу, що він є матеріально незабезпеченим, але це твердження не відповідає дійсності, він надав суду дані, що отримує пенсію у розмірі 1497,00 грн. Відповідно до сімейного законодавства, батьки рівні у своїх обовязках щодо утримання дітей. Проживання батьків окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини, відповідач не надає жодної допомоги на утримання дитини та не приймає участь у її вихованні.

07 лютого 2019 року за клопотанням сторін розгляд справи було відкладено.

07 лютого 2019 року ОСОБА_4 подала заяву стосовно поданих матеріалів. Згідно доданими ОСОБА_3 довідками, він постійно працює в різних підприємствах і зараз працює в КП «ІНВЕНРОС» і отримує не тільки пенсію, а і зарплатню, яка значно перевищує не тільки розмір його пенсії, а й розмір мінімальної та середньої зарплатні працюючих громадян по всій Україні. Відповідь ГУ ДФС в Харківській області від 28.01.2019 та витяг з Державного реєстру фізичних осіб ДФС України про суми виплачених доходів ОСОБА_3 від 29.01.2019 підтверджують, що ОСОБА_3 працював і працює в TOB «АСТІКА», ТОВ «УКРЕКОІНВЕСТ», КП «ІНВЕНРОС» і має в місяць зарплатню, яка перевищує його пенсію в 5-7 разів, яку він також отримує кожний місяць. Розмір зарплатні наданий в довідці вказує на суми, які позивач ОСОБА_3 отримує від 4000,00 грн на місяць до 10250,00 грн на місяць, що підтверджує його високий та належний рівень життя. Відповідь з КНП «Центр медико-санітарної допомоги Дергачівської ОСОБА_6» від 05.02.2019 не може бути доказом підтверджуючим витрати позивача в звязку з лікуванням заявлених в нього захворювань, оскільки ця довідка лише підтверджує щодо отримання ним безкоштовних ліків. Виписка з історії хвороби №6597 від 22.01.2018, в якій вказані рекомендації, щодо подальшого продовження прийому ліків мають рекомендований характер і право дотримуватись їм може бути тільки з боку пацієнта ОСОБА_3 В рекомендаціях ліків, які вказав лікар для споживання, названі діючі основні речовини. Всі названі ліки з таким складом діючої речовини по кожній назві медпрепарату є та виробляються в Україні та в інших країнах-виробниках і мають більш ніж по 50-70 аналогів по кожному препарату. У постанові KM України від 17 серпня 1998 року №1303 «Про впорядкування безоплатного та пільгового відпуску лікарських засобів за рецептами лікарів у разі амбулаторного лікування окремих груп населення та за певними категоріями захворювань» вказаний перелік категорій захворювань та груп населення. За своїм діагнозом позивач користується і має безкоштовні пільгові ліки, направленні саме на лікування серцево-судинних захворювань та цукрового діабету. Реєстр лікувальних засобів по даній постанові KMУ налічує велику кількість медичних препаратів, в числі яких є аналогічні ліки зі значно нижчою ціною. За таких обставин позовна заява ОСОБА_3 про стягнення аліментів не підлягає задоволенню.

У судове засідання відповідач ОСОБА_4 не зявилася, подала до суду заяву, в якій вказала, що з вимогами позовної заяви не згодна, справу просила розглядати у її відсутність.

У судове засідання позивач ОСОБА_3 не зявився, його представник адвокат ОСОБА_7 подала до суду заяву, в якій позов підтримала, просила його задовольнити та справу розглядати у її відсутність.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Згідно свідоцтва про шлюб, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дергачівського районного управління юстиції у Харківській області, 13 вересня 1997 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_8, про що зроблено відповідний актовий запис №99, прізвище дружини після реєстрації шлюбу: ОСОБА_3.

Згідно пенсійного посвідчення № серія ААІ №131630 від 26.06.2015, ОСОБА_3 отримує пенсію за віком.

Згідно довідки до акта огляду медико-соціальною комісією ОСОБА_3 12 ААА №106164, ОСОБА_3 з 04.06.2015 безстроково встановлена ІІ група інвалідності.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 06 листопада 2015 року розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

Згідно свідоцтва про народження серії І-ВЛ №047469, ОСОБА_5 народився 13 січня 1998 року, його батьками є: батько ОСОБА_3, мати ОСОБА_4.

Згідно довідки №158-18/19 від 07.12.2018, ОСОБА_5 є студентом ІV курсу Харківської державної академії фізичної культури, факультету циклічних видів спорту, спеціалізація легка атлетика, денне відділення, бюджетна форма навчання. Є студентом до 31.12.2018. Термін навчання до 30.05.2019.

Мотиви суду.

Всебічно, повно, обєктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, зясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши ці докази на належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з наступних мотивів.

Пленум Верховного Суду України в п. 20 своєї постанови «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 року №3 роз'яснив судам, що обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Згідно ч.1 ст.199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

Згідно ч.3 ст.199 СК України право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

За ч.1 ст.200 ЦПК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу.

Згідно ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 31) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 32) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Згідно ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у постанові від 23.01.2019 (справа №346/103/17) вказав наступне.

Статтею 199 СК України передбачений обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу; право на утримання припиняється у разі припинення навчання; право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобовязані утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років. На відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах на дитину (стаття 185 СК України), правовідносини щодо обов'язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка зокрема, передбачає обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). При визначенні розміру аліментів необхідно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Норми цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов'язань, обов'язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами. Таким чином, обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обовязкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18 років, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у звязку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частинами 1 та 2 ст.89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, син ОСОБА_3 та ОСОБА_4, є повнолітнім та продовжує навчання у Харківській державній академії фізичної культури.

Будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження потреби ОСОБА_5 у матеріальній допомозі у звязку з навчанням позивачем не надано.

Щодо наявності у батьків можливості надавати допомогу сину суд зазначає наступне.

Згідно відомостей з центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб Державної фіскальної служби України про суми виплачених доходів №11112 від 29.01.2019, ОСОБА_3 було нараховано та виплачено доходи в період з 01.01.2016 по 30.09.2018, а саме: за 2016 рік з ТОВ «АСТІКА» 15150,40 грн; за 2017 рік з ТОВ «АСТІКА» 35310,00 грн, з КП «ІНВЕНРОС» 6301,78 грн, з ТОВ «УКРЕКОІНВЕСТ» 5129,00 грн; за 2018 рік з КП «ІНВЕНРОС» 18050,74 грн.

Будь-яких відомостей про доходи ОСОБА_4 суду не надано.

Таким чином, ОСОБА_3 не довів своє право на стягнення аліментів на його користь на утримання повнолітнього сина ОСОБА_5, оскільки відсутні вищевказані юридичні факти.

У звязку з викладеним, відсутні правові підстави для задоволення позову ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина.

Відповідно до абз.1 ч.6 ст.259 ЦПК України у виняткових випадках залежно від складності справи складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як десять днів, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження - не більш як пять днів з дня закінчення розгляду справи.

Відповідно до ч.1 ст.259 ЦПК України суди ухвалюють рішення іменем України негайно після закінчення судового розгляду.

Згідно п.15.5 ч.1 Перехідних положень Розділу ХІІІ ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 83, 89, 258, 259, 263-265, 268, 351, 352, 354, пунктами 8, 15.5 ч.1 Перехідних положень Розділу ХІІІ ЦПК України, суд

ухвалив:

У задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через Дергачівський районний суд Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_3, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_1.

Відповідач: ОСОБА_4, останнє відоме місце реєстрації: Харківська область Дергачівський район м. Дергачі пров. Громова №9, РНОКПП НОМЕР_2.

Повне судове рішення складено 21 лютого 2019 року.

Суддя Є. А. Болибок