КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2019 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 361/532/17

номер провадження: 22-ц/824/716/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

за участю секретаря - Воронової Л.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 16 жовтня 2018 року у складі судді Сердинського В.С., у справі за позовом ОСОБА_1 до державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» про визнання наказу недійсним, поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, невиплаченої преміальної винагороди та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» (далі - ДП «Укрспирт») про визнання наказу недійсним, поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, невиплаченої преміальної винагороди та відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що з 15 листопада 1994 року ОСОБА_1 працював у ДП «Укрспирт» на різних посадах, а 04 грудня 2015 року його було призначено на посаду начальника відділу аналітичного забезпечення виробничої діяльності Управління економічної та виробничої безпеки. Вказував, що 19 вересня 2016 року він отримав персональне попередження про майбутнє звільнення із займаної посади на підставі п.1 ст.40 КЗпП України та перелік вакансій на ДП «Укрспирт». Наказом відповідача № 368-к від 21 листопада 2016 року його звільнено з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв'язку зі скороченням штату працівників, про що він дізнався 22 грудня 2016 року.

Посилаючись на те, що його відповідачем звільнено з роботи незаконно, позивач, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просив:

визнати незаконним та скасувати наказ тимчасово-виконуючого обов'язки директора-заступника директора Дрожжіна О.М. за №368-к від 21 листопада 2016 року «Про звільнення ОСОБА_1» в зв'язку із скороченням штату працівників на підставі п.1 ст.40 КЗпП України;

поновити його на посаді начальника відділу аналітичного забезпечення виробничої діяльності Управління економічної та виробничої безпеки ДП «Укрспирт» з 22 листопада 2016 року;

стягнути з ДП «Укрспирт» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 22 листопада 2016 року по день поновлення на роботі у розмірі 391 497 грн 92 коп.;

стягнути з ДП «Укрспирт» на його користь невиплачену преміальну винагороду за серпень-листопада 2016 року у розмір 26 721 грн 82 коп.;

стягнути з ДП «Укрспирт» на його користь моральну шкоду в розмірі 41 472 грн.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 16 жовтня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ тимчасово виконуючого обов'язки директора-заступника директора Дрожжіна О.М. за №368-к від 21 листопада 2016 року «Про звільнення ОСОБА_1» у зв'язку із скороченням штату працівників на підставі п.1 ст.40 КЗпП України.

Поновлено з 22 листопада 2016 року ОСОБА_1 на посаді начальника відділу аналітичного забезпечення виробничої діяльності Управління економічної та виробничої безпеки державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт».

Стягнуто з ДП «Укрспирт» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 339 730 грн 37 коп. без утримання податків та інших обов'язкових платежів, моральну шкоду у розмірі 10 000 грн, витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000 грн та судовий збір у розмірі 640 грн.

У задоволені іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Стягнуто з ДП «Укрспирт» на користь держави судовий збір у розмірі 1 280 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині визначення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу та в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати в цій частині та ухвалити нове рішення про стягнення з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з урахуванням підвищення на 30 % посадових окладів в апараті управління з 01 вересня 2016 року у розмірі 446 354 грн 37 коп. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20 072 грн, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про недоведеність факту підвищення на 30% посадових окладів в апараті управління ДП «Укрспирт» з 01 вересня 2016 року, оскільки позивачу стало відомо, що на підставі наказу № 426 від 25 серпня 2016року «Про скорочення штату працівників і внесення змін до штатного розпису» з 01 вересня 2016 року введено в дію штатний розпис апарату управління ДП «Укрспирт» в новій редакції, згідно з яким всім працівникам апарату управління ДП «Укрспирт» відповідно було підвищено посадові оклади на 30%. Дана інформація була публічно оприлюднена керівництвом ДП «Укрспирт» в засобах масової інформації. Також зазначав, що позивачем документально підтверджено витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20 072 грн, однак суд помилково стягнув ці витрати на користь позивача у розмірі 15 000 грн.

Відповідач ДП «Укрспирт» не скористалось своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направило.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Апеляційна скарга не містить доводів в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення моральної шкоди, а також в частині підстав для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення невиплаченої преміальної винагороди та стягнення з ДП «Укрспирт» судового збору на користь держави. Тому відповідно до положень ч.1 ст.376 ЦПК України законність ухваленого у цій частині рішення суду першої інстанції колегією суддів не перевіряється.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з'явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає не в повному обсязі.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визначення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу з урахуванням підвищення на 30 % посадових окладів в апараті управління з 01 вересня 2016 року,суд першої інстанції виходив із їх недоведеності.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Відповідно до положень ст.ст.12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч.1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст. 78 ЦПК України).

Відповідно до приписів ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що наказом ДП «Укрспирт» № 426 від 25 серпня 2016 року «Про скорочення штату працівників і внесення змін до штатного розпису», з 01 вересня 2016 року затверджено структуру і штатну чисельність апарату управління ДП «Укрспирт».

Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів того, що на підставі цього наказу відповідача від 25 серпня 2016року всім працівникам апарату управління ДП «Укрспирт», у тому числі і йому, було підвищено посадові оклади на 30%, що є його процесуальним обов'язком відповідно до ст. 81 ЦПК України. Таких доказів не містять і матеріали справи.

При цьому, представник ДП «Укрспирт» заперечував, що з 01 вересня 2016 року позивачу було підвищено посадовий оклад на 30%.

Колегія суддів вважає, що посилання позивача на інформаційні роздруківки в засобах масової інформації не є належними та допустимими доказами підвищення ОСОБА_1 з 01 вересня 2016 року посадового окладу на 30 %.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визначення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу з урахуванням підвищення на 30 % посадових окладів в апараті управління з 01 вересня 2016 року.

Таким чином, рішення суду першої інстанції в цій частині ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Разом з тим, з рішенням суду в частині стягнення з ДП «Укрспирт» на користь ОСОБА_1 судових витрат не можна погодитись з таких підстав.

Право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року №13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року №6-рп/2013).

Відповідно до ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України).

Частиною 1 ст. 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до ч.3 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з ч. 4 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

За умовами ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

З матеріалів справи вбачається, що 13 лютого 2017 року між адвокатом Поповичем Р.І. та позивачем ОСОБА_1 був укладений договір про надання правової допомоги №3/13/02/17, за умовами якого адвокат Попович Р.І. на умовах платності зобов'язався надавати ОСОБА_1 правову допомогу (а.с.89-95, т.1).

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу позивачем надано суду акти виконаних робіт, у яких міститься детальний перелік робіт, виконаних адвокатом ПоповичемР.І., в рамках розгляду даної цивільної справи та їх вартість, а саме: від 18 травня 2017 року на суму 6 176 грн; від 25 травня 2017 року на суму 2 470 грн; від 08 листопада 2017 року на суму 3 088 грн; від 05 березня 2018 року на суму 4 014 грн 40 коп., від 05 березня 2018 року на суму 1 235 грн 20 коп.; від 03 вересня 2018 року на суму 3 088 грн (а.с. 108, т.2, а.с. 140-143, 205 т.2).

Також позивачем надано квитанції на підтвердження оплати послуг адвоката за договором про надання правової допомоги №3/13/02/17 відповідно до вказаних вище актів, а саме, від 19 травня 2017 року на суму 6 176 грн; від 21 лютого 2018 року на суму 2 470 грн; від 21 листопада 2018 року на суму 3 088 грн; від 05 березня 2018 року на суму 4 014 грн 40 коп.; від 05 березня 2018 року на суму 1 235 грн 20 коп.; від 03 вересня 2018 року на суму 3 088 грн. (а.с. 107, т. 2, а.с. 144, 204 т.2).

Загальний розмір понесених та документально підтверджених ОСОБА_1 витрат за договором про надання правової допомоги становить 20 072 грн.

Надані позивачем документи відповідно до положень ст.ст.12, 81 ЦПК України є належними доказами сплати ОСОБА_1 грошових коштів за надання професійної правничої допомоги адвокатом Поповичем Р.І. у даній справі.

По справі встановлено, що за подання до суду позовної вимоги про стягнення моральної шкоди ОСОБА_1 сплатив судовий збір у розмірі 1 600 грн (а.с.81, т.1). Проте належний до сплати розмір судового збору за вказану позову вимогу становив 640 грн.

Відповідно до ч.10 ст.141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов'язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов'язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Оскільки рішенням суду першої інстанції позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково та враховуючи, що відповідно до положень ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються, у тому числі із судового збору та витрат на професійну правничу допомогу, то з урахуванням положень ч.10 ст.141 ЦПК України понесені ОСОБА_1 судові витрати підлягають стягненню з ДП «Укрспирт» на користь позивача пропорційно до задоволених позовних вимог, а саме, витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15 270 грн 64 коп. та судовий збір у розмірі 486 грн 90 коп.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд першої інстанції наведеного належним чином не врахував, внаслідок чого невірно визначив розмір витрат на професійну правничу допомогу та розмір судового збору, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ДП «Укрспирт» на користь ОСОБА_1 судових витрат не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, оскільки при його ухваленні в цій частині судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права, що в силу ст.376 ЦПК України є підставою для зміни рішення суду в цій частині з наведених вище підстав.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 16 жовтня 2018 року в частині стягнення з державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» на користь ОСОБА_1 судових витрат - змінити.

Стягнути з державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15 270 грн 64 коп.

Стягнути з державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 486 грн 90 коп.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: