Постанова

Іменем України

11 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 361/277/16-ц

провадження № 61-32898в18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Антоненко Н.О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Крата В. І.,

учасники справи:

позивачі - ОСОБА_4, ОСОБА_5

відповідачі: Княжицька сільська рада Броварського району Київської області, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 27 квітня 2017 року в складі судді Селезньової Т. В. та ухвалу апеляційного суду Київської області від 05 жовтня 2017 року в складі колегії суддів: Білоконь О. В., Гуль В. В., Савченка С. І.,

ВСТАНОВИВ:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Княжицької сільської ради Броварського району Київської області, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання протиправними дій та бездіяльності сільради, визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності на квартиру.

В обґрунтування позову ОСОБА_4 зазначала про те, що в період з 1996 року по 14 жовтня 2000 року та з 02 лютого 2005 року по день звернення з цим позовом вона разом із своєю матір'ю ОСОБА_8 була зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 Разом з ними у квартирі проживали та були зареєстровані її бабуся - відповідач ОСОБА_6 та її дядько - відповідач ОСОБА_7, які у 2000 році приватизували квартиру та отримали свідоцтво про право власності, про що позивачу стало відомо у 2014 році, після смерті матері.

Вважала, що дії Княжицької сільської ради Броварського району Київської області про зняття її з державної реєстрації у вказаній квартири в період з 14 жовтня 2000 року по 02 лютого 2005 року є протиправними, оскільки такі дії здійснені без її згоди, згоди її батьків та без згоди Служби у справах дітей та сім'ї Броварської райдержадміністрації.

В результаті протиправних дій відповідачів право позивача та її матері на спірне житло було обмежено. Незаконно оформивши відповідну документацію про приватизацію, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 незаконно отримали свідоцтво про право власності, яке має бути визнано незаконним і скасовано.

Уточнивши позовні вимоги, позивач просила визнати: 1) незаконними дії Княжицької сільської ради Броварського району Київської області, які полягають у знятті її з реєстрації за місцем проживання у квартирі АДРЕСА_1 у період з 14 жовтня 2000 року; 2) визнати незаконними дії Княжицької сільської ради, якими вона позбавила права позивача на користування вказаною квартирою у період з 14 жовтня 2000 року по 02 лютого 2005 року; 3) визнати незаконним і скасувати свідоцтво про право власності на спірну квартиру, видане 08 грудня 2000 року Княжицькою сільською радою на ОСОБА_6 і ОСОБА_7

ОСОБА_5, батько позивача, як третя особа, яка заявляє самостійні вимоги, звернувся до суду з позовом, в якому просив: 1) визнати незаконними дії Княжицької сільської ради Броварського району Київської області, які полягають у знятті з реєстрації за місцем прописки і проживання його неповнолітньої дочки ОСОБА_4 у період з 14 жовтня 2000 року без його згоди як батька, 2) визнати незаконною бездіяльність Княжицької сільської ради, яка полягає у неотриманні згоди (дозволу) від обох батьків неповнолітньої дитини про (визначення місця проживання) зняття з реєстрації за місцем реєстрації дитини у квартирі АДРЕСА_1

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 27 квітня 2017 року у задоволенні позовів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що дії Княжицької сільської ради Броварського району Київської області щодо зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_4 є правомірними. Станом на час приватизації спірної квартири позивач у ній не проживала та не була зареєстрована, а тому права на її приватизацію не мала.

Короткий зміст рішення апеляційного суду

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 05 жовтня 2017 року рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 27 квітня 2017 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції при розгляді справи не допустив неправильного застосування норм матеріального та порушень норм процесуального права.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій 24 жовтня 2018 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 27 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 05 жовтня 2017 року і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Броварського міськрайонного суду Київської області.

30 листопада 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення ОСОБА_6 на касаційну скаргу.

Відповідно до підпункту 4 пункту першого розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

29 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи касаційної скарги

Касаційна скарга ОСОБА_4 мотивована тим, що оскаржувані рішення є незаконним та несправедливими, ухвалені з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Суди обмежили її житлові права, пов'язавши їх з пропискою, що створило перешкоди для реалізації її права на житло; не застосували статтю 78 КпШС України, якою визначено, що якщо у неповнолітніх є належне їм майно, батьки управляють ним як опікуни і піклувальники без спеціального на те призначення, але з додержанням відповідних правил про опіку і піклування; не врахували висновки Європейського суду, які мали значення для правильного вирішення справи; не врахували правову позицію Верховного Суду України, викладену у справі № 6-392цс15, за змістом якої одним із пріоритетних завдань органу опіки та піклування є охорона та захист прав неповнолітніх дітей. Для реалізації зазначеного завдання органи опіки та піклування повинні перевіряти, чи не порушуються права неповнолітніх дітей під час укладання правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, та надавати свій дозвіл для вчинення таких правочинів. Висновок судів про те, що її знято з реєстрації зі спірної квартири, оскільки вона не проживала у цій квартирі, є помилковим і не ґрунтується на належних і допустимих доказах. Суди не дослідили всі докази у справі та не відновили її право на житло, якого вона була позбавлена відповідачами за часів свого дитинства.

Заперечення ОСОБА_6 на касаційну скаргу мотивовані тим, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними і обґрунтованими, ухвалені з дотриманням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права.

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, є донькою ОСОБА_5 та ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 року. Відповідач ОСОБА_6 є бабою позивача, а відповідач ОСОБА_7 - її дядьком.

Рішенням Броварського районного суду Київської області від 20 березня 2000 року шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_8 розірвано, визначено місце проживання їх доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, разом з батьком у м. Бровари Київської області, де вона фактично проживала і здобула повну загальну освіту у Броварській школі № 6, проте до 2000 року залишалася зареєстрованою у квартирі АДРЕСА_1

У зв'язку з виїздом матері позивача у жовтні 2000 року на місце проживання до м. Києва, ОСОБА_8 та ОСОБА_4 були зняті з реєстрації у спірній квартирі.

Служба у справах дітей Броварської РДА Київської області дозвіл на зняття з державної реєстрації ОСОБА_4 за місцем проживання у квартирі АДРЕСА_1 не надавала.

ОСОБА_6 та ОСОБА_7 приватизували спірну квартиру та отримали свідоцтво про право власності від 08 грудня 2000 року.

З 02 лютого 2005 року ОСОБА_4 разом зі своєю матір'ю ОСОБА_8 зареєстрована у вказаній квартирі.

У період з 14 листопада 2000 року по 02 лютого 2005 року ОСОБА_8 та її донька ОСОБА_4 у квартирі АДРЕСА_1 не проживали та не були зареєстровані.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального

права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК Українипровадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частини другої статті 17 ЦК УРСР місцем проживання неповнолітніх, що не досягли 15 років, або громадян, що перебувають під опікою, визнається місце проживання їхніх батьків (усиновителів) або опікунів.

Станом на жовтень 2000 року ОСОБА_4 виповнилося 6 років.

Законом, що регулював спірні правовідносини (Положення про паспортну службу органів внутрішніх справ, затвердженого Постановою Кабміну України від 10 жовтня 1994 року № 700; наказу МВС України від 03 лютого 1992 року № 66 дск «Про затвердження Тимчасової інструкції про порядок документування і прописки (реєстрації) громадян України»), не була передбачена обов'язкова згода батька або органу опіки і піклування на зняття дитини з реєстраційного обліку у тому житлі, де вона фактично не проживала. Разом з тим допускалося зняття з реєстрації дитини разом із вибуттям з даного місця проживання її матері.

Встановивши, що у жовтні 2000 року ОСОБА_4 не проживала разом зі своєю матір'ю за місцем реєстрації, а проживала на підставі визначеного рішенням суду місця проживання разом зі своїм батьком у м. Бровари, у жовтні 2000 року була знята з реєстрації у спірній квартирі у зв'язку з вибуттям її матері до м. Києва, суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав вважати порушеними права позивачів при знятті у 2000 році ОСОБА_8 та ОСОБА_4 з реєстрації у спірній квартирі.

Згідно з частиною першою статті 5, статтею 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у вказаній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації.

Відповідно до частини третьої статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Верховний Суд України у постанові від 30 січня 2013 року № 6-125 цс 12, аналізуючи зміст положень Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», статей 1, 6, 9, 61 ЖК У РСР та статті 29 ЦК України, дійшов висновку про те, що місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, у якому особа постійно проживає, має передбачене статтею 64 ЖК УРСР право користування цим приміщенням, яке зберігається за нею при її тимчасовій відсутності, а відтак особа має право на приватизацію разом з членами сім'ї.

Право особи на приватизацію пов'язане не з реєстрацією місця проживання особи у житлі, а з правом особи на житло та фактом її проживання у житловому приміщенні.

Встановивши, що на час приватизації спірної квартири позивач та її мати у квартирі не проживали, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку, що згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» вони не мали права на приватизацію квартири разом із відповідачами.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Згідно з частиною другою статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань. Хоча суди й застосували позовну давність, що не підлягала застосуванню, про те це не вплинуло на прийняття правильних по суті та законних рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів та ґрунтуються на переоцінці доказів, які були досліджені та оцінені судами з додержанням норм процесуального права. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 27 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 05 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді Н. О. Антоненко

В.І. Журавель

В.І. Крат