Постанова

Іменем України

26 червня 2019 року

м. Київ

справа № 336/5023/16-ц

провадження № 61-26269ск18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Апеляційного суду Запорізької області, у складі колегії суддів: Кухаря С. В., Полякова О. З., Крилової О. В., від 27 вересня 2017 року.

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2016 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк» звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява ПАТ «Дельта Банк» мотивована тим, що 29 серпня 2008 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» (далі - ТОВ «Український промисловий банк») та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 133-0111001/ФК-08, за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 84 510, 00 грн, з розрахунку у розмірі 17 % річних за весь час фактичного користування кредитом на строк з 29 серпня 2008 року по 28 серпня 2015 року. Того ж дня між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_2 був укладений договір поруки. Банк свої зобов'язання за кредитним договором повністю виконав, надавши відповідачеві кредит, у розмірі та строки, передбачені кредитним договором, однак позичальник належним чином умови кредитного договору не виконував, внаслідок чого виникла кредитна заборгованість.

Посилаючись на зазначені обставини, ПАТ «Дельта Банк», як правонаступник прав ТОВ «Український промисловий банк», просило суд стягнути із відповідачів заборгованість за кредитним договором у розмірі 217 488, 05 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя, у складі судді Дмитрюк О. В., від 20 квітня 2017 року позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк» задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором № 133-0111011/ФК-08 від 29 серпня 2008 року у розмірі 217 488, 05 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що боржник, отримавши від банку кошти у кредит, не виконував належним чином взяті за кредитним договором зобов`язання, що призвело до утворення заборгованості. Враховуючи те, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, боржник має нести цивільно-правову відповідальність за не виконання чи неналежне виконання зобов`язання, а поручитель повинен нести цивільно-правову відповідальність за порушення боржником взятих на себе зобов`язань, однак, виходячи із положень частини четвертої статті 559 ЦК України, порука ОСОБА_2 припинилась.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 27 вересня 2017 року скасовано рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 20 квітня 2017 року у частині часткового задоволення позовних вимог банку до позичальника та ухвалено нове рішення, яким ПАТ «Дельта Банк» відмовлено у задоволенні заявлених позовних вимог до ОСОБА_1 В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції не врахував, що банк звернувся до суду з вимогами до позичальника з пропуском строку позовної давності, про застосування наслідків якої заявлено стороною у спорі, є це підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У жовтні 2017 року ПАТ «Дельта Банк» подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій заявник просить скасувати рішення Апеляційного суду Запорізької області від 27 вересня 2017 року, а справу передати на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи касаційної скарги обґрунтовано тим, що апеляційним судом повно і всебічно не з`ясовано обставини справи. Висновок суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог банку є необґрунтованим. Апеляційним судом не було враховано, що кінцевий строк виконання зобов`язання встановлено до 28 серпня 2015 року, строк позовної давності по щомісячним платежам не сплив.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

Статтею 388 ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Пунктом 4 частини першої Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки», у справі № 336/5023/16-ц (провадження № 61-26269ск18) було призначено повторний автоматизований розподіл.

03 червня 2019 року справу розподілено судді-доповідачу Сердюку В. В.

12 червня 2019 року ухвалою Верховного Суду справу за позовом ПАТ «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою ПАТ «Дельта Банк» на рішення Апеляційного суду Запорізької області від 27 вересня 2017 року призначено до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Доводи заперечення (відзиву) на касаційну скаргу

ОСОБА_1 у запереченні (відзиві) на касаційну скаргу вказує на правильність висновків суду апеляційної інстанції, просить касаційну скаргу залишити без задоволення.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

29 серпня 2008 року між ТОВ «Український промисловий банк» (далі - ТОВ «Укрпромбанк») та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 133-0111001/ФК-08, за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 84 510 грн, з розрахунку в розмірі 17% річних за весь час фактичного користування кредитом, комісія за надання кредиту 2%, комісія за управління кредитом 0, 15 % від суми кредиту на строк з 29 серпня 2008 року до 28 серпня 2015 року. Того ж дня між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_2 було укладений договір поруки № 122-0111001/Zфпор-08-01.

Банк свої зобов'язання за кредитним договором повністю виконав, надавши відповідачеві кредит, в розмірі та строки, передбачені кредитним договором.

Відповідно до статей 512-519 ЦК України, статей 92, 95 Закону України «Про банки та банківську діяльність» і Постанови Правління НБУ № 369 «Про затвердження Положення про застосування НБУ заходів впливу за порушення банківського законодавства» 30 червня 2010 року між ТОВ «Укрпромбанк», АТ «Дельта Банк» та Національним банком України було укладено договір про передачу активів та кредитних зобов`язань ТОВ «Укрпромбанк» на користь АТ «Дельта Банк», відповідно до пункту 1.4 якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених договором, ТОВ «Укрпромбанк» передало (відступило) АТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, що забезпечують виконання кредитних зобов`язань перед Національним банком, внаслідок чого АТ «Дельта Банк» замінило ТОВ «Укрпромбанк» як кредитора (стало новим кредитором) у зазначених зобов`язаннях, а згідно з пунктом 4.2 внаслідок передачі ТОВ «Укрпромбанк» АТ «Дельта Банк» прав вимоги до боржників, АТ «Дельта Банк» перейшло (відступлено) право вимагати (замість ТОВ «Укрпромбанк») від боржників повного, належного та реального виконання обов`язків за кредитними та забезпечувальними договорами.

ОСОБА_1 умови кредитного договору тривалий час належним чином не виконував, у зв'язку з чим станом на 11 серпня 2016 року виникла кредитна заборгованість у розмірі 217 488, 05 грн, з яких: тіло кредиту - 78 472, 70 грн, відсотки - 80 673, 93 грн, комісія - 7 732, 97 грн та пеня - 50 608, 45 грн.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з положеннями статті 57 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до статті 60 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Аналогічні положення містить стаття 81 чинного ЦПК України.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до положень статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Для обчислення позовної давності застосовують загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

Позовну давність щодо заборгованості за кредитом не можна починати обраховувати з дня спливу визначеного договором строку кредитування, оскільки встановлення такого строку має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а насамперед для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів.

Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу.

Тому перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності окремо для погашення всієї заборгованості за кредитним договором.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно із статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх не внесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів.

Із матеріалів справи вбачається, що за умовами кредитного договору № 133-0111001/ФК-08 від 29 серпня 2008 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 84 510 грн, з розрахунку в розмірі 17% річних за весь час фактичного користування кредитом на строк з 29 серпня 2008 року до 28 серпня 2015 року. Відповідно до додатку № 1 від 29 серпня 2008 року до кредитного договору № 133-0111001/ФК-08 від 29 серпня 2008 року та додаткового договору від 30 жовтня 2009 року до кредитного договору № 133-0111001/ФК-08 від 29 серпня 2008 року ОСОБА_1 мав погашати кредит щомісячними платежами (у розмірі не менш як 1 006, 07 грн по 20 число включно) (а.с. 8-17).

Графік платежів є складовою частиною договору, в ньому зазначено умови погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів, що визначено місяцями.

Отже, сторони погодили терміни щомісячного виконання зобов`язання.

Таким чином, висновок суду апеляційної інстанції про пропуск банком строку позовної давності щодо пред`явлення вимог до позичальника є необґрунтованим, оскільки апеляційним судом не було враховано, що у разі якщо умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлюються окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Наведеного вище апеляційний суд під час перегляду справи в апеляційному порядку не врахував, не прийняв до уваги те, що у випадку неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Встановлюючи розмір заборгованості за кредитним договором, суд зобов`язаний належним чином дослідити поданий стороною доказ (розрахунок заборгованості за кредитним договором, довідку банку), перевірити його, оцінити у сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами.

Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовних вимог, що стосуються, зокрема, грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, доведеності розміру пені, наявності доказів, що їх підтверджують). Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Залишаючи без змін рішення місцевого суду, апеляційний суд правильно вказав про припинення поруки ОСОБА_2 перед банком, однак належним чином не обґрунтував такий висновок, не вказав з якого терміну порука є припиненою.

Судами встановлено, що 29 серпня 2008 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 133-0111001/Zфпор-08-01, за умовами якого остання поручилась перед банком за виконання позичальником ( ОСОБА_1 ) зобов`язань за кредитним договором № 133-0111001/ФК-08 від 29 серпня 2008 року та несе з ним перед кредитором солідарну відповідальність (у тому ж обсязі, що і боржник). Поручитель ознайомлена з усіма умовами кредитного договору. Договір діє з моменту підписання сторонами до повного виконання зобов`язань по кредитному договору (а.с. 18).

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Удоговорі поруки (№ 133-0111001/Zфпор-08-01 від 29 серпня 2008 року) не зазначено строку, після якого порука припиняється, а умова договору поруки про його дію до повного виконання зобов`язань за кредитним договором не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить частині першій статті 251 та частинні першій статті 252 ЦК України.

Частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, установленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, якщо кредитор не пред`явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов`язання не встановлено або встановлено моментом пред`явлення вимоги), якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України). Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, зокрема й застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на положення другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України можна зробити висновок про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами). У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання у силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Отже, строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу за основним зобов`язанням.

Такий висновок суду відповідає правовій позиції, висловленій у постановах Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15, від 29 березня 2017 року у справі № 6-3087цс16 та у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18).

Приймаючи до уваги те, що умовами кредитного договору передбачено погашення кредиту щомісячними платежами, кредит позичальнику був наданий до 28 серпня 2015 року, останній платіж мав бути здійснений 20 серпня 2015 року, а з позовом до суду банк звернувся 20 серпня 2016 року, висновок судів першої та апеляційної інстанцій про припинення поруки є обґрунтованим, оскільки вимогу до поручителя про виконання ним зобов`язання за договором порукибанк мав пред`явити письмову вимогу або звернутися до суду з позовом (протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням) до 20 лютого 2016 року.

Неповно встановивши обставини справи, апеляційний суд не виконав вимоги статей 212, 213 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи, та дійшов передчасного висновку про наявність підстав для застосування положень частини четвертої статті 267 ЦК України та відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог банку відносно позичальника.

Частиною першою статті 400 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Оскільки вказані недоліки, допущені апеляційним судом, не можуть бути усунуті при касаційному розгляді справи, судове рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Частиною третьою статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

При новому розгляді справи суду необхідно надати оцінку доводам та поданим сторонами доказам в обґрунтування своїх вимог та заперечень, як в цілому, так і кожному доказу окремо.

Керуючись статтями 402, 409, 411, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Запорізької області від 27 вересня 2017 року скасувати у частині вирішення позовних вимог публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, а справу у цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 20 квітня 2017 року, у незміненій за результатами апеляційного перегляду частині, та рішення Апеляційного суду Запорізької області від 27 вересня 2017 року, у частині вирішення позовних вимог публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. С. Висоцька

СуддіА. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

В. В. Сердюк

І. М. Фаловська