Справа № 159/2139/19
Провадження № 2/159/835/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2019 року м. Ковель

Ковельський міськрайонний суд Волинської області

під головуванням судді Бойчука П.Ю.,

з участю:

секретаря

судового засідання Гусар Т.М.,

позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідачів ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ковелі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 14.09.1991 року позивач зареєстрував шлюб з відповідачем ОСОБА_6 . Від спільного шлюбу народилось двоє дітей - дочка ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та син ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Позивач вказує, що в кінці 1991 року, на прохання відповідача ОСОБА_4 , батьки позивача дали згоду на тимчасову реєстрацію на житлову площу з умовою, що на протязі року реєстрацію скасує та з сім`єю підшукають інше приміщення. Після реєстрації на житлову площу по АДРЕСА_1 Братуня, 2 АДРЕСА_2 не було жодної домовленості про порядок користування жилим приміщенням, а відповідач ОСОБА_4 не була членом сім`ї батьків позивача, оскільки остання разом з позивачем проживала окремо від батьків позивача, був окремий сімейний бюджет, окремо вели господарство.

У зв`язку з розпадом сім`ї, ОСОБА_4 на початку 2007 року з дітьми переїхала на проживання в належну їй квартиру по АДРЕСА_3 . Згідно договору дарування від 29.01.1997 року, позивач став власником 3/5 частини квартири, розташованої по АДРЕСА_4 , а на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька ОСОБА_9 позивач успадкував 1/5 частини квартири, що знаходиться в АДРЕСА_2 .

Рішенням Ковельського міськрайонного суду від 17.10.2017 року шлюб між позивачем та відповідачем ОСОБА_4 розірвано. Таким чином, позивач вказує, що відповідач ОСОБА_4 на протязі 12 років, разом з дітьми проживає по АДРЕСА_3 та на неодноразові вимоги позивача скасувати реєстрацію на житлову площу, відмовляється.

Оскільки відповідачі не проживають за місцем своєї реєстрації досить тривалий строк, позивач вважає, що підстави для збереження за відповідачами житлової площі відсутні, а тому просив суд визнати ОСОБА_4 та ОСОБА_10 такими, що втратили право на житлову площу в квартирі АДРЕСА_4 . Крім цього, позивач просить стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати.

Ухвалою судді Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 03.01.2019 року відкрито провадження в цивільній справі та вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Крім цього, відповідачам визначено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву.

Відповідач ОСОБА_5 у строк, визначений судом, подала відзив, з якого вбачається, що позовні вимоги не визнає та просить відмовити в задоволенні позову. Зокрема відповідач зазначила, що з 18.03.2019 року по даний час вона зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 . Крім цього відповідач вказує, що ОСОБА_4 є власником частини будинку по АДРЕСА_4 , оскільки під час шлюбу з позивачем набула права власності на вказаний будинок шляхом приватизації.

Відповідач ОСОБА_4 у строк, визначений судом, подала відзив, з якого вбачається, що остання позовні вимоги не визнає та просить відмовити в задоволенні позову.

Зокрема відповідач зазначила, що з позивачем ОСОБА_1 вона перебувала в шлюбі з 1991 року. У 1993 році ОСОБА_4 , позивачем, його батьками - ОСОБА_9 та ОСОБА_11 , та спільною дочкою позивача і відповідача - ОСОБА_7 було приватизовано житловий будинок за адресою: АДРЕСА_4 . Тобто, кожному належала 1/5 частину житлового будинку.

В майбутньому, 29.01.1997 року ОСОБА_4 подарувала свою частку і частку, що належала дочці - ОСОБА_7 , позивачу, оскільки на той момент вважала правильним, щоб житловий будинок був зареєстрований на чоловіка. Аналогічно, і мати позивача - ОСОБА_11 подарувала позивачу свою частку.

Після смерті батька позивача - ОСОБА_9 , ніхто крім позивача, як сина, не вступав у спадщину задля того, щоб позивач успадкував решту будинку. Однак, в подальшому спільне подружнє життя із позивачем не склалось, і відповідач змушена була разом з дітьми переїхати до житла свого брата.

Крім того, позивач свідомо створював перешкоди відповідачу і спільним дітям у користуванні спірним житлом.

З огляду на зазначене, відповідачем не визнаються обставини, зазначені в позові, щодо відсутності домовленостей щодо порядку користування житлом із батьками позивача. Відповідачу, як співвласнику житлового будинку, не було необхідності отримувати згоду як на реєстрацію в будинку, так і щодо порядку користування. Крім того, відповідачем не визнається і та обставина, що вона володіє квартирою за адресою: АДРЕСА_3 , оскільки дана квартира належить брату відповідача, яку він отримав у спадщину.

Позивач подав відповідь на відзив відповідача, в якому виклав свої спростування обставин, викладених у відзиві, та просив позов задовольнити повністю. Крім цього, позивач вказував, що відповідач не вкладає коштів в утримання будинку та вказаний житловий будинок належить позивачу на праві приватної власності.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позов підтримав повністю. Вказував на те, що на даний час він та відповідачі стали чужими людьми, а тому вважає, що відповідачі не мали та не мають права користування спірним житловим будинком. Визнав, що відповідачі звертались до нього з проханням проживати у вказаному будинку, однак через наявність конфліктних та неприязних відносин між ними, він відмовив у цьому. Просив позов задовольнити повністю.

Відповідач ОСОБА_4 була належним чином повідомлена про дату, час та місце судового засідання, в судове засідання не з`явилась, причин неявки суду не повідомила.

Відповідач ОСОБА_5 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила відмовити в задоволенні даного позову.

Представник відповідачів ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала повністю з підстав, викладених у відзивах відповідачів. Просила відмовити в задоволені позову.

Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку про відсутність законних підстав для задоволення даного позову.

Так, судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_4 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданого 17.10.1997 року № НВ 0530657, договором дарування від 29.01.1997 року серії ААЕ № 214785.

Згідно довідки (виписки з домової книги про склад сім`ї та прописку), виданої 19.04.2019 року Ремонтним житлово-комунальним підприємством № 1 м. Ковеля, у вказаному будинку, крім ОСОБА_1 , зареєстрована його дочка ОСОБА_7 та колишня дружина ОСОБА_4

В той же час, як вбачається з довідки про реєстрацію місця проживання особи (за відомостями виконавчого комітету Ковельської міської ради, виданої 18.03.2019 року Сектором ведення реєстру територіальної громади відділу обліку, розподілу та приватизації житла виконкому Ковельської міської ради, ОСОБА_2 зареєстрована в АДРЕСА_5 з 18.03.2019 року по даний час.

Таким чином, відповідач ОСОБА_2 в добровільному порядку змінила місце свого проживання, автоматично втративши право на проживання в спірному будинку. Втрата такого права в даному не потребує додаткового підтвердження судовим рішенням.

За таких обставин, позов в частині визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, до задоволення не підлягає.

Крім цього, позивач, звертаючись до суду з даним позовом покликається на вимоги Житлового кодексу України, зокрема на норми ст.ст. 163, 71 цього Кодексу, які регулюють правовідносини наймача житлового приміщення та членів його сім`ї.

В той же час, як встановлено в судовому засіданні, позивач є не наймачем спірного житлового будинку, а його власником.

Таким чином позивач, як власник житла, звертається з позовом до осіб, які користувались житлом на правах члена сім`ї власника, і в даний час перестали бути членом сім`ї, покликаючись при цьому на норми ЖК України.

Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Виходячи з загальних положень права власності, власнику належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захист права власності регулюється нормами ЦК України.

Зокрема, ст. 405 ЦК України передбачає, що члени сім`ї власника житла, які проживають з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Згідно вимог ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла, або законом.

Цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які хоча і правомірно вселились у спірну квартиру власника, але на час розгляду справи не є членом його сім`ї.

Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України).

Аналіз встановлених обставин справи та зазначених норм права в сукупності, дає підстави прийти до висновку про те, що в даному випадку позивач, як власник житла (а не наймач!), повинен звертатись до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні правом власності, а не про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом.

Таким чином, позивач, вважаючи порушеними свої права та звертаючись до суду про їх захист, обрав невірний спосіб захисту таких прав, що тягне за собою відмову в задоволенні позову в цілому.

Зважаючи на вказані висновки, суд не надає оцінки показанням свідка ОСОБА_2 та доводам відповідача ОСОБА_4 і її представника щодо безпідставності позову по його суті, оскільки такі показання свідка та їх доводи в даному випадку не мають правового значення для справи.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд, на підставі ст.ст. 133, 137, 141 ЦПК України, покладає на позивача понесені ним судові витрати.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 81, 82, 89, 141, 263, 264, 265, 280-289 ЦПК України, на підставі ст.ст. 15, 16, 319, 383, 386, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 71, 72, 150, 156 ЖК України, суд -

У Х В А Л И В :

В задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, - відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Волинського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Ковельський міськрайонний суд Волинської області.

Повний текст рішення складено та підписано 05 липня 2019 року.

Головуючий: П. Ю. Бойчук