МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 479/123/18 Категорія 23
Провадження № 22-ц/812/370/19
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2019 року судова колегія судової палати з цивільних справ Миколаївського апеляційного суду в складі :

головуючого - Темнікової В.І.,

суддів - Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання - Лівшенко О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 18 грудня 2018 року, постановлене під головуванням судді Репушевської О.В. в приміщенні суду о 10 год. 10 хв., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Агрофірма Корнацьких» про стягнення заборгованості по орендній платі, розірвання договору оренди земельної ділянки,

В С Т А Н О В И Л А :

В лютому 2018 року позивачка звернулась до суду з даним позовом, в якому посилалась на те, що їй на праві власності належить земельна ділянка розміром 2,92 га, кадастровий номер: НОМЕР_1 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території, яка за даними державного земельного кадастру враховується в Секретарській сільській раді Кривоозерського району. Дану земельну ділянку вона отримала у спадщину від своєї матері ОСОБА_2. За свого життя її мати уклали договір оренди вищезазначеної земельної ділянки із TOB «Агрофірма Корнацьких», який було зареєстровано 01 листопада 2006 року за № 21. Оригінальні примірники зазначеного договору зберігалися у відповідача та відділі Держгеокадастру у Кривоозерському районі у Миколаївської області. На її звернення щодо надання копії вищевказаного договору відділ Держгеокадастру у Кривоозерському районі у Миколаївській області повідомив, що його було вилучено в 2012 році податковою поліцією, а відповідач аналогічні звернення взагалі проігнорував. Також позивачка зазначила, що отримавши земельну ділянку у спадщину вона неодноразово зверталась до відповідача з питання виплати орендної плати за фактичне користування належної їй земельної ділянки та переукладання договору оренди з нею, як із спадкоємцем. Натомість листом від 08 травня 2014 року вих. №599 відповідач лише надав довідку про розмір нарахованої орендної плати в 2013 році, розмір якої склав 1887,98 грн., а вимоги щодо своєчасної сплати орендної плати, були залишені без уваги та будь-якого реагування. Таким чином, вважає, що розмір заборгованості за 2013-2017 рр. становить 9449,90 грн. та 3 % річних в сумі 600,67 грн., які просила стягнути з відповідача на її користь, а також достроково розірвати договір оренди землі.

В жовтні 2018 року позивачка звернулась до суду із заявою про уточнення позовних вимог, в якій посилалась на те, що в ході розгляду справи відповідачем було надано в якості підстави користування належною їй земельною ділянкою копію договіру №1/ск від 01.01.2006 року, з якого вбачається, що його було укладено від її імені представником ОСОБА_3 На момент подачі позову у неї був відсутній примірник вищевказаного договору і тому, вона помилково вказала, що договір було укладено її матір'ю ОСОБА_2 Також, зазначила, що відповідачем було надано в якості підтвердження сплати позивачу орендних платежів копії відомостей та платіжного доручення. За вказаними документами відповідач ніби-то виплатив їй в 2015, 2016 і 2018 роках грошових коштів в загальній сумі 18023 грн. Разом з тим, до 2018 року відповідач користувався двома земельними ділянками, що належать їй (договори оренди земельних ділянок №1/ск від 01.01.2006 р. та №22/ск від 01.01.2006 р.). За обома договорами відповідач не виконував свої зобов'язання щодо виплати орендної плати. Копії «документів», які було надано відповідачем до суду, не містять застереження щодо підстави та призначення платежів і тому, визначити на виконання зобов'язань за яким договором вони складені не є можливим і, відповідно, вважає, що ці «документи» не можуть підтверджувати нарахування та сплату орендної плати в 2006-2017 роках за договором оренди земельної ділянки №1/ск від 01.01.2006 року.

Зважаючи на те, що орендна плата за 2018 рік не входить до предмету позовних вимог у цій справі, відомість б/н від 06 серпня 2018 року могла бути складена відповідачем на підтвердження добровільного часткового виконання вимог у іншій судовій справі №479/276/18, де розглядається спір між ними про стягнення заборгованості по орендній платі за 2018 рік, пені, витрат на оплату правової допомоги.

Крім того, позивачка зазначила, що з довідки № 599 від 08.05.2014 р. (а.с.6) вбачається, що відповідач добровільно збільшив розмір орендної плати в 2013 році і оскільки стосовно її розміру між ними спору не існує, вважається що з 2013 року ця величина є договірною та відповідає засадам договору оренди земельної ділянки №1/ск від 01.01.2006 року в частині, що стосується розміру орендної плати. З огляду на це, розрахунок розміру позовних вимог залишається незмінним. Натомість, довільний розмір сум, зазначений в наданих до суду копіях документів спростовує належність цих ніби-то здійснених платежів до виконання договірних зобов'язань за існуючим між сторонами договором №1/ск від 01.01.2006 року та/або за договором №22/ск від 01.01.2006 року, що було розірвано судом в 2017 році.

Також, позивачка посилалась на те, що відповідачем не надано доказів того, що рахунок отримувача в Миколаївському обласному відділенні AT «Ощадбанк», зазначений в платіжному дорученні №4550 від 25.11.26 року належить саме їй. Натомість, згідно довідки від 10.11.16 року, вона - ОСОБА_1 має рахунок в Кривоозерській філії ПАТ «Ощадбанк», номер якого відрізняється від зазначеного у вказаному платіжному дорученні. Крім того, платіжне доручення №4550 від 25.11.26 року не містить підтвердження прийняття його банком до виконання (акцепт банку) та списання коштів з рахунку відповідача і зарахування їх на рахунок отримувача.

Крім того, надані відповідачем «документи» не містять будь-яких відомостей про належне виконання ним своїх зобов'язань за договором №1/ск від 01.01.2006 року, а саме: нарахування та сплату орендних платежів за весь період користування земельною ділянкою, і тому вони не можуть спростовувати наявність підстав для розірвання договору через систематичне порушення договірних обов'язків. Також, зазначила, що належних доказів знищення бухгалтерських документів через закінчення строків їх зберігання, зокрема і тих, які фіксували факт нарахування та сплати відповідачем орендних платежів надано не було.

Щодо позовної давності позивачка зазначила, що до моменту надання до суду копії договору №1/ск від 01.01.2006р., вона не мала можливості ознайомитись із змістом оспорюваного договору і, зокрема, з його положеннями щодо розміру та строків внесення відповідачем орендної плати. Відповідно, первісні позовні вимоги грунтувались на інформації, отриманої від TOB «Агрофірма Корнацьких» (довідка №599 від 08.05.2014 р. (а.с.6) щодо перебування в оренді належної їй земельної ділянки та нарахування орендної плати в 2013 році. Тому, вважає, що початок перебігу позовної давності щодо стягнення орендної плати за весь період оренди розпочався саме з 01 жовтня 2018 року, коли вона через свого представника змогла отримати із матеріалів судової справи відомості (копію договору) про строки виплати орендної плати, що визначені умовами договору №1/ск від 01.01.2006 р.

На підставі викладеного, позивачка просила суд стягнути з ТОВ «Агрофірма Корнацьких» заборгованість з орендної плати за 2013-2017 роки у розмірі 9449 грн. 90 коп., інфляційні втрати в розмірі 1808 грн. 41 коп., три відсотки річних в сумі 600 грн. 67 коп., а також достроково розірвати договір №1/ск від 01.01.2006 р. оренди земельної ділянки розміром 2,92 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в межах території Секретарської сільської ради Кривоозерського району, зареєстрований у Державному реєстрі земель 01 листопада 2006 року за № 21.

Рішенням Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 18 грудня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «Агрофірма Корнацьких» про стягнення заборгованості по орендній платі, розірвання договору оренди земельної ділянки відмовлено.

29 грудня 2018 року Кривоозерським районним судом Миколаївської області ухвалено додаткове рішення, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави 1409, 60 грн. судового збору.

Не погодившись з зазначеним рішенням, ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_4 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

До судового засідання учасники процесу не з'явилися, хоча про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні ( ст.263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).

Рішення суду зазначеним вимогам закону відповідає.

Так, судом було встановлено, що ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2, виданим відділом РАГСу Кривоозерського районного управління юстиції Миколаївської області 10 жовтня 2001 року (а.с.81).

Згідно свідоцтва про право на спадщину, виданого державним нотаріусом Кривоозерської державної нотаріальної контори Білявською Т.П. 29 березня 2002 року та зареєстрованого в реєстрі за №620, після її смерті позивачка успадкувала право ОСОБА_2 на земельну частку (пай) у землі, що перебувала в колективній власності КСП «Зоря», с. Секретарка Кривоозерського району, розміром 3,13 в умовних кадастрових гектарах, належного спадкодавиці на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_3, виданого Кривоозерською райдержадміністрацією 30 листопада 1996 року (а.с.88).

Із даних витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-018 від 17 вересня 2018 року (100-102) вбачається, що після виділення в натурі (на місцевості), успадкованої після смерті ОСОБА_2 земельної частки (паю), позивачка на підставі рішення Кривоозерської районної державної адміністрації Миколаївської області від 23 вересня 2002 року №386 отримала Державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_4, виданий Кривоозерською районною державною адміністрацією 21 січня 2003 року, яким посвідчено, що їй у власність передана земельна ділянка площею 2,92 га, яка розташована на території Секретарської сільської ради Кривоозерського району Миколаївської області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. 01 листопада 2006 року вказана земельна ділянка зареєстрована в Державному земельному кадастрі за НОМЕР_5 з уточненою площею 2,9215 га.

01 січня 2006 року між позивачкою, в особі представника ОСОБА_3, який діяв на підставі нотаріально посвідченої довіреності серії ВВА №651011 від 20 грудня 2003 року, та ТОВ "Агрофірма Корнацьких" було укладено договір оренди землі №1/Ск, який був зареєстрований у Кривоозерському реєстраційному відділі, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 01 листопада 2006 року за №21 (а.с.105-108).

За умовами зазначеного договору позивачка передала, а ТОВ «Агрофірма Корнацьких» прийняло в строкове, на строк 50 років з 01 січня 2006 року по 31 грудня 2055 року, платне користування земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Секретарської сільської ради Кривоозерського району Миколаївської області, загальною площею 2,92 га. Щорічний розмір орендної плати складає фіксовану грошову суму у розмірі 571,53 грн.

Факт дійсного волевиявлення позивачки на укладення вказаного договору та згода з його умовами ні позивачкою, ні її представником протягом розгляду справи в суді не оспорювались.

Приймаючи рішення по справі, суд посилався також на те, що після встановлення судом вищезазначених обставин, представником позивача 26 жовтня 2018 року до суду була подана заява про уточнення позовних вимог, в якій він вказав, що на момент подання позову у позивачки був відсутній примірник договору, тому вона помилково вказала, що договір було укладено її матір'ю ОСОБА_2, що потребує уточнення суб'єктного складу спірного договору, разом з тим предмет та підстави позову залишив незмінними, а саме: стягнути з ТОВ «Агрофірма Корнацьких» заборгованість з орендної плати за 2013 - 2017 роки у розмірі 9 449,90 грн., інфляційні втрати в розмірі 1808,41 грн., три відсотки річних в сумі 600,67 грн., а також достроково розірвати договір оренди земельної ділянки розміром 2,92 га., для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в межах території Секретарської сільської ради Кривоозерського району, зареєстрований у Державному реєстрі земель 01 листопада 2006 року за №21.

Отже, фактичною підставою для звернення ОСОБА_1 до суду за захистом своїх прав є те, що за користування земельною ділянкою відповідач не сплачує орендні платежі.

На виконання ухвали суду від 08 серпня 2018 року щодо витребування доказів відповідачем надано копії відомостей про виплату позивачці орендної плати, починаючи з 2015 року по 2018 рік, та зазначено про відсутність можливості надати відомості за минулі роки, так як останні знищені за закінченням терміну зберігання (а.с.103-105, 109-115).

Із вказаних відомостей вбачається, що позивачка особисто отримувала орендну плату з 2015 року по 2018 рік, що підтверджується її особистими підписами у відомостях.

Суд першої інстанції критично поставився до тверджень представника позивача, про те, що оскільки до 2018 року відповідач орендував дві земельні ділянки, які належать позивачці, то із наданих відомостей неможливо встановити за яким з них проводився розрахунок, оскільки судовими рішеннями першої та апеляційної інстанцій в цивільній справі №479/187/17 за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Агрофірма Корнацьких» про дострокове розірвання договору оренди і стягнення заборгованості по орендній платі за договором оренди землі №22/Ск від 01 січня 2006 року судом встановлено наявність невиконаних зобов'язань по виплаті орендної плати за вказаним договором за період оренди земельної ділянки на протязі 2009 -2016 років.

За таких обставин, суд вважав доведеним, належними доказами, факт виконання відповідачем свого обов'язку щодо сплати позивачці орендної плати, за договором оренди землі №1/СК від 01 січня 2006 року за 2015, 2016, 2017 роки, та відсутність правових підстав для розірвання договору оренди землі №1/Ск, укладеного 01 січня 2006 року, зареєстрованого у Кривоозерському реєстраційному відділі, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 01 листопада 2006 року за №21.

Даючи правову оцінку позовним вимогам про стягнення орендної плати за 2013, 2014 роки суд виходив з того, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки ( ст.257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Відповідно до положень ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 ЦК України).

Таким чином, у разі неналежного виконання орендарем зобов'язань за договором оренди землі, позовна давність за вимогами орендодавця про стягнення орендної плати, виплата якої відповідно до п.9, п.11 умов договору визначено періодичними щорічними платежами до 20 грудня того року, за який здійснюється розрахунок по орендній платі, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Згідно зі ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Під час розгляду справи у суді, відповідачем подано письмову заяву про застосування наслідків спливу позовної давності.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України).

Із матеріалів справи вбачається, що з позовом про стягнення з відповідача орендної плати за 2013, 2014 роки позивач звернулася лише 21 лютого 2018 року, тобто з пропуском строку на звернення до суду, який сплив 21 грудня 2016 року для вимог за 2013 рік, та 21 грудня 2017 року - для вимог за 2014 рік.

Таким чином, перевіривши доводи і заперечення сторін, обставини справи, надавши їм належну правову оцінку, зважаючи на вимоги логічності, суд встановив, що позивач звернулася до суду поза межами позовної давності, про застосування наслідків якої заявив відповідач, тому дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог щодо стягнення орендної плати за 2013, 2014 роки, оскільки сплив строк позовної давності, визначений ст.257 ЦК України.

Висновки суду відповідають встановленим судом обставинам у справі та законодавству, яке регулює спірні правовідносини, в тому числі і зазначеному в тексті рішення.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд при визначенні заборгованості по орендній платі, повинен був виходити з розміру орендної плати у розмірі 1887грн. 98 коп., а не 571,53грн., як зазначено в договорі оренди, так як відповідач в 2013р. в самостійно збільшив розмір орендної плати до 1887грн. 98 коп., тому і в наступні роки розмір орендної плати також повинен був становити саме визначений на 2013 рік розмір орендної плати, є необґрунтованими, виходячи з наступного.

Умовами договору оренди землі, а саме п. 9 визначено, що щорічний розмір орендної плати складає (з урахуванням прибуткового податку, який сплачується відповідно до вимог законодавства) фіксовану грошову суму у розмірі 571грн.53 коп. Орендна плата вноситься щорічно до 20 грудня того року, за який здійснюється розрахунок по орендній платі(п.11). І тільки виключно за взаємної згоди сторін відповідно до п.13 договору оренди землі розмір орендної плати може бути переглянутий в разі необхідності, але не частіше ніж один раз на рік у разі настання перелічених в даному пункті підстав.

Відносини, пов'язані з орендою землі, згідно ст. 2 Закону України "Про оренду землі" регулюються ЗК України, ЦК України, Законом України "Про оренду землі", законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Згідно зі ст. ст. 13, 14, 19 цього Закону договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Після досягнення сторонами домовленості з питань орендної плати та інших істотних умов, передбачених ст. 15 Закону України "Про оренду землі", підписання договору оренди та його реєстрації він набуває чинності та може бути змінений лише за взаємною згодою сторін, у тому числі й у частині розміру орендної плати (ст. 792 ЦК України, ст. 30 Закону України "Про оренду землі").

Згідно зі ст. 21 Закону України „Про оренду землі" орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України). Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди, а розмір та умови орендної плати, що зазначені в договорі оренди, не можуть суперечити чинному на час укладення договору оренди законодавству.

Укладений між сторонами договір оренди відповідав вимогам діючого на час його укладення законодавства.

Ст. 23 Закону України „Про оренду землі" передбачено, що орендна плата за земельні ділянки, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, переглядається за згодою сторін.

Під час укладення договору сторони дійшли згоди про те, що розмір орендної плати становить фіксовану грошову суму у розмірі 571 грн. 53 коп., яка згідно п. 13 може переглядатися виключно за взаємної згоди сторін за наявності зазначених в цьому пункті підстав, але не частіше ніж один раз на рік. В 2013р. відповідачем в односторонньому порядку був визначений розмір орендної плати у цьому році у розмірі 1887грн.98 коп., проти чого не заперечує позивачка. Тому можна вважати, що такий розмір орендної плати на 2013р. погоджений сторонами договору оренди.

Доказів того, що такий же розмір орендної плати був узгоджений сторонами договору на наступні роки шляхом внесення змін до договору оренди землі чи укладенням додаткової угоди до оренди землі, матеріали справи не містять. Не містять матеріали справи також доказів того, що позивачка зверталася до відповідача з пропозицією щодо перегляду розміру орендної плати протягом 2014-2017 років. Суми орендної плати, які позивачка отримувала в 2015-2018 роках, також не підтверджують факт узгодження сторонами розміру орендної плати на наступні роки саме в розмірі 1887грн.98 коп. Навпаки, згідно відомостям про сплату орендної плати позивачка в ці роки отримувала різні суми. Так, в 2015р. вона отримала орендну плату у розмірі 941грн., у 2016р.- у розмірі 2400грн., у 2018р.- у розмірі 1200грн.

З урахуванням викладеного, суд правомірно при визначенні наявності заборгованості по сплаті орендної плати керувався розміром орендної плати, зазначеним в договорі оренди землі.

Факт нарахування та виплати позивачці орендної плати за період з 2012 -2018 . р. підтверджується також відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утримання податків, які були надані позивачкою до апеляційної скарги. При цьому слід враховувати, що пунктом 9 договору оренди визначено, що щорічний розмір орендної плати визначається з урахуванням прибуткового податку, який сплачується відповідно до вимог законодавства. Тобто, орендодавцеві виплачується сума за мінусом цього податку, що і відображено в відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утримання податків.

Колегія суддів враховує також те, що той факт, що дані, зазначені в відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утримання податків про нарахований та виплачений відповідачем позивачці дохід є більшими, ніж зазначено в відомостях на виплату орендної плати, не є доказом не отримання позивачкою орендної плати у спірний період у розмірі, визначеному п.9 договору оренди землі. А тому доводи апеляційної скарги стосовно даних обставин не є підставою для скасування рішення суду.

Посилання апелянта на те, що надані відповідачем відомості про сплату орендної плати не є доказом сплати орендної плати саме за спірним договором оренди, спростовуються матеріалами справи.

Так, матеріалами справи встановлено, що у спірний період відповідач орендував дві земельні ділянки, які належать позивачці, за договором оренди землі №1/СК від 01 січня 2006 року та за договором оренди землі №22/Ск від 01 січня 2006 року. Однак, рішеннями у цивільній справі №479/187/17 за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Агрофірма Корнацьких» про дострокове розірвання договору оренди і стягнення заборгованості по орендній платі за договором оренди землі №22/Ск від 01 січня 2006 року судами першої та апеляційної інстанції встановлено наявність невиконаних зобов'язань по виплаті орендної плати за вказаним договором за період оренди земельної ділянки на протязі 2009 -2016 років та стягнуто заборгованість. Тому суд обґрунтовано прийняв надані відповідачем відомості про сплату орендної плати як докази виконання відповідачем свого обов'язку щодо сплати позивачці орендної плати за договором оренди землі №1/СК від 01 січня 2006 року за спірний період.

Не заслуговують на увагу, як на підставу для скасування рішення суду, також доводи апеляційної скарги про те, що сам факт систематичного порушення умов договору оренди землі є підставою для розірвання договору оренди землі не зважаючи на те, чи виплачена заборгованість частково, чи взагалі не виплачувалася, виходячи з наступного.

Положеннями статті 32 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що на вимогу однієї зі сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов'язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об'єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України.

У статті 141 ЗК України серед підстав припинення права користування земельною ділянкою, зокрема в пункті «д» частини першої цієї статті передбачено систематичну несплату земельного податку або орендної плати.

Разом з тим згідно із частиною другою статті 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Із системного аналізу зазначених положень законодавства та з врахуванням врегулювання відносин, пов'язаних з орендою землі, зокрема, положеннями ЦК України, слід дійти висновку, що при вирішенні питання щодо розірвання договору оренди з підстави, передбаченої пунктом «д» статті 141 ЗК України, застосуванню також підлягають положення частини другої статті 651 ЦК України, згідно якої необхідна наявність істотного порушення стороною договору.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позову, виходив з відсутності підстав для розірвання договору оренди земельної ділянки, оскільки не встановлено систематичної несплати відповідачем орендної плати, адже відповідач виплачував орендну плата за спірний період, а доводи позивачки щодо розміру цих виплат обґрунтовано не прийняті судом першої інстанції.

З огляду на встановлені фактичні обставини та з урахуванням положень законодавства стосовно врегулювання відносин, пов'язаних з орендою землі, зокрема, положень ЦК України, суд у справі, яка переглядається, при вирішенні питання щодо розірвання договору оренди з підстави, передбаченої пунктом «д» частини першої статті 141 ЗК України, не встановивши систематичної несплати відповідачем орендної плати та істотності порушення відповідачем договору, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову на підставі зазначеної норми ЗК України.

Не є підставою для скасування рішення суду також доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом строку позовної давності до вимог про стягнення заборгованості по орендній платі за 2013-2014роки, оскільки судом правильно встановлено, що договором оренди передбачена виплата орендної плати періодичними щорічними платежами до 20 грудня того року, за який здійснюється розрахунок по орендній платі, а також те, що з позовом про стягнення з відповідача орендної плати за 2013, 2014 роки позивач звернулася лише 21 лютого 2018 року, тобто з пропуском строку на звернення до суду, який сплив 21 грудня 2016 року для вимог за 2013 рік, та 21 грудня 2017 року - для вимог за 2014 рік.

Відсутність у позивачки тексту договору оренди землі, не є доказом того, що їй не було відомо про його укладення та про істотні умови договору, до яких віднесено також розмір орендної плати та строки її виплати, які були узгоджені сторонами при укладенні договору, а також того, що вона не знала і не могла знати про те, що не отримує орендну плату за цим договором. З урахуванням викладеного, доводи апеляційної скарги про те, оскільки у позивачки не було договору оренди землі, а про його зміст вона дізналася тільки після витребування договору оренди землі судом, то строк позовної давності для виплат за цим договором за весь час його дії слід вираховувати саме з моменту ознайомлення її з договором оренди в суді, не заслуговують на увагу, оскільки початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд, а таке право у позивачки виникло з моменту не отримання нею орендної плати за кожен рік окремо, про що вона не могла не знати.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм процесуального права щодо зібрання доказів у справі, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до положень ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Зокрема, згідно ч.7 ст. 81 ЦПК України суд може з власної ініціативи витребувати докази у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Саме, маючи сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав, а також через відсутність необхідних доказів у справі та зважаючи на їх значення для прийняття рішення у справі, судом було винесено декілька ухвал від 12.06.2018р., від 21.06.2018р., від 07.08.2018р. та від 05.11 2018р. про витребування доказів не тільки від відповідача, як зазначає позивачка в апеляційній скарзі, а також від позивачки та інших органів, оскільки як позивачкою, так і відповідачем не було надано суду докази, необхідні для прийняття рішення у справі, зокрема, Державний акт на земельну ділянку, договір оренди землі, дані про сплату орендної плати, тощо.

Проаналізувавши матеріали справи, колегія суддів не вбачає порушення норм процесуального законодавства при витребування судом доказів у даній справі.

У п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009р. «Про судове рішення у цивільній справі» дійсно зазначено, що у мотивувальній частині рішення має міститися обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Однак, не зважаючи на те, що суд не виклав в тексті рішення оцінку довідці № 599 від 08.05.2014р., в якій зазначено про нараховану орендну плату в 2013р. у розмірі 18887,98грн., із загального змісту рішення вбачається, що вона не була прийнята судом до уваги як доказ узгодженого розміру орендної плати на наступні роки. При цьому колегія суддів враховує також те, що згідно ч.2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, чого не сталося у даній справі.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Тому, враховуючи те, що інші доводи апеляційної скарги є суб'єктивним тлумаченням апелянтом як обставин справи, так і норм діючого законодавства, та направлені на переоцінку доказів, яким суд дав належну правову оцінку, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції при винесенні рішення про задоволення позовних вимог були належним чином оцінені подані сторонами докази, повно встановлені фактичні обставини справи, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

При вирішенні даної справи судом правильно визначений характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

За таких обставин апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

В зв'язку з тим, що апеляційна скарга залишена без задоволення, не підлягають задоволенню також вимоги про стягнення з відповідача на користь позивачки втрат, пов'язаних з наданням правничої допомоги.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, судова колегія, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 18 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 25 лютого 2019 року