ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 липня 2019 року м. Чернівці

справа № 715/1843/18

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Височанська Н. К.

суддів: Владичана А.І., Перепелюк І.Б.

секретар Скрипка С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі її регіональної філії «Львівська залізниця» до Глибоцької селищної ради Глибоцького району Чернівецької області, ОСОБА_1 , третя особа Головне управління Держгеокадастру у Чернівецькій області про визнання незаконним рішення сільської ради, недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, скасування реєстрації права власності на земельну ділянку, за апеляційною скаргою акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі її регіональної філії «Львівська залізниця» на рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 22 березня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Цуренка В.А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2018 року публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» звернулося до суду з позовом до Глибоцької селищної ради Глибоцького району Чернівецької області, ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення селищної ради, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та скасування запису у Поземельній книзі.

Позовна заява мотивована тим, що з метою оформлення правовстановлюючих документів на право постійного користування землями смуги відведення залізниці, в межах Глибоцької селищної ради Глибоцького району Чернівецької області, Державним територіально-галузевим об`єднанням «Львівська залізниця» (далі - ДТГО «Львівська залізниця) землевпорядною організацією приватним підприємством «Ріга» (далі - ПП «Ріга») у грудні 2015 року виготовлено Технічну документацію із землеустрою щодо інвентаризації земельної ділянки ДТГО «Львівська залізниця» під існуючими об`єктами залізничного транспорту за напрямком Чернівці Вадул-Сирет в адміністративних межах Глибоцької селищної ради Глибоцького району Чернівецької області.

За наслідками проведеної інвентаризації було виявлено, що земельна ділянка на 2км+291м до 2км+316м, що перебуває у власності ОСОБА_1 частково, площею 0,0134га, накладається на смугу відведення залізниці. Вказану земельну ділянку передано у власність ОСОБА_1 рішенням Глибоцької селищної ради Глибоцького району Чернівецької області №195-22/08 від 21 жовтня 2008 року, на підставі якого відповідач отримав державний акт про право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 02 червня 2009 року, з кадастровим номером НОМЕР_2 .

Вважає, що рішення селищної ради прийнято з перевищенням повноважень, з порушенням норм земельного законодавства та таким, що порушує право Залізниці на користування земельною ділянкою для обслуговування залізничного полотна та забезпечення безпеки руху, а тому підлягає визнанню недійсним.

Так, згідно «Плана границ полосы отвода линии Адыката-Берхомет», який є доказом землекористування залізниці, розроблений та погоджений в 1959 році, ширина смуги відведення на вказаній вище ділянці становить 15м від осі колії. Земельна ділянка відповідача частково входить до ширини смуги відведення залізниці і загальна площа перетину земельної ділянки відповідача у смузі відведення залізниці становить 0,0134 га та знаходиться на відстані 11м.

На земельній ділянці, розміри якої визначені Планом смуги відведення, розташована головна колія Гл.Буковинська-Берегомет, інвентарний номер 39, взята на облік в 1944 році, яка є власністю і перебуває на балансі залізниці.

Посилаючись на те, що рішення Глибоцької селищної ради Глибоцького району Чернівецької області №195-22/08 від 21 жовтня 2008 року, на підставі якого ОСОБА_1 передано у власність спірну земельну ділянку та видано державний акт на право власності на неї, суперечить вимогам земельного законодавства та порушує права позивача на користування земельною ділянкою, ПАТ «Українська залізниця» просило визнати незаконним та скасувати вказане рішення селищної ради в частині надання земельної ділянки ОСОБА_1 у приватну власність для обслуговування будинку, ведення особистого селянського господарства, що знаходиться по АДРЕСА_1 та накладається на смугу відведення залізниці, визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку за кадастровим номером НОМЕР_2 , виданий ОСОБА_1 та скасувати державну реєстрацію права власності на вказану земельну ділянку та запис у Поземельній книзі.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 22 березня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено, що частина земельної ділянки відповідача є частиною смуги відведення залізниці, а також не доведено розміру накладення чи перетину земельної ділянки відповідача із землями, які перебувають у користуванні позивача. Технічна документація із землеустрою щодо інвентаризації земель виготовлена без надання дозволу органу місцевого самоврядування, не погоджена, не затверджена, здійснена з порушенням встановленого терміну, проведена без участі та повідомлення власника земельної ділянки, а тому є неналежним доказом. Крім цього, суд вважає, що позбавлення відповідача ОСОБА_1 права власності за спірну земельну ділянку шляхом визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку означатиме втручання у право особи на мирне володіння майном за відсутності об`єктивної необхідності.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» просило рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, недоведеністю обставин, які суд визнав встановленими, невідповідністю висновків, викладених у рішенні, обставинам справи.

Аргументи учасників справи

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

АТ «Українська залізниця» в особі її регіональної філії «Львівська залізниця» у своїй апеляційній скарзі посилається на те, що суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального та процесуального права.

Вказувало на те, що судом під час ухвалення рішення в порушення вимог ст.. ст.263, 265 ЦПК України не надано належної оцінки технічній документації, як доказу у справі на підтвердження позовних вимог залізниці, тоді як висновок суду про неналежність такого доказу є незаконним та суперечить вимогам ст.77 ЦПК України та ст.ст.25, 57 Закону України «Про землеустрій».

Стверджуючи про те, що позивачем не вірно вказане місце розташування спірної земельної ділянки (від 2км+291м до 2км +316м) тоді як вона, на думку суду, розташована в іншому місці, а саме на 3км+291м до 3км+316м, судом в оскаржуваному рішенні не зазначено жодного доказу та нормативного документу на підставі якого ним встановлено дану обставину.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Глибоцька селищна рада подала відзив на апеляційну скаргу АТ «Українська залізниця» в особі її регіональної філії «Львівська залізниця».

Просила апеляційну скаргу АТ «Українська залізниця» в особі її регіональної філії «Львівська залізниця» залишити без задоволення. Посилається на те, що аргументи АТ «Українська залізниця» в особі її регіональної філії «Львівська залізниця», викладені в апеляційній скарзі, є безпідставними.

Головне управління Держгеокадастру у Чернівецькій області подало пояснення щодо апеляційної скарги, в якому посилалося на те, що внесення змін про власника земельної ділянки повинно проводитись органами державної реєстрації прав, а не органами Держгеокадастру. Просило у задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Відповідач ОСОБА_1 відзив на апеляційну скаргу не подав.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судом.

Судом встановлено, що рішенням Глибоцької селищної ради Чернівецької області від 21 жовтня 2008 року №195-22/08 передано безоплатно у власність ОСОБА_1 земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, ведення особистого селянського господарства площею 0,1315га, що розташована по АДРЕСА_1 (а.с.14).

На підставі вказаного рішення ОСОБА_1 видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 з кадастровим номером НОМЕР_2 площею 0,1315 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться по АДРЕСА_1 (а.с.15).

Відповідно до викопіювання із зведеного інвентаризаційного плану земельної ділянки смуги відведення ДТГО «Львівська залізниця» за напрямком Глибока-Берегомет в адміністративних межах Глибоцької селищної ради, виконаного ПП «Ріга», земельна ділянка ОСОБА_1 накладається на смугу відведення залізниці, площа накладення становить 0,0134га (а.с.16).

Згідно «Плана границ полосы ж.д. отвода линии Адынката-Берхомет Львовской железной дороги в административных границах Глыбокского района Черновицкой области от км 0+000 до 12+235», розробленого Дорпроект Юго- Западной ж.д. у 1959 році ширина смуги відведення на ділянці з 2км+291м до 2км +316м становить 15 м від осі колії.

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови.

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення скасувати з наступних підстав.

Відповідно до положень статей 13, 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Статтями 2, 19 Закону України «Про охорону земель» визначено, що об`єктом особливої охорони держави є всі землі в межах території України.

Відповідно до статті 19 Конституції України посадові особи органів державної влади зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, згідно з положеннями статті 84 ЗК України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

Згідно статті 68 ЗК України до земель залізничного транспорту належать землі смуг відведення залізниць під залізничним полотном та його облаштуванням, станціями з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв`язку, водопостачання, каналізації; під захисними та укріплювальними насадженнями, службовими, культурно-побутовими будівлями та іншими спорудами, необхідними для забезпечення роботи залізничного транспорту.

Згідно пункту «б» частини 4 статті 84 ЗК України до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі під державними залізницями, об`єктами державної власності повітряного і трубопровідного транспорту.

Відповідно до частини 1 статті 23 Закону України «Про транспорт» до земель залізничного транспорту належать землі, надані в користування підприємствам і організаціям залізничного транспорту відповідно до чинного законодавства України. До складу цих земель входять землі, які є смугою відведення залізниць, а саме землі, надані під залізничне полотно та його облаштування, станції з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв`язку, водопостачання, каналізації, захисні та укріплюючі насадження, службові, культурно-побутові приміщення та інші споруди, необхідні для забезпечення роботи залізничного транспорту.

Частинами 1, 2 Закону України «Про транспорт» землі, що надаються в користування для потреб залізничного транспорту, визначаються відповідно до Земельного кодексу України та Закону України "Про транспорт".

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що залізниця не надала належні докази землекористування, а План «границ полосы ж.д. отвода линии Адынката-Берхомет Львовской ж.д. в административных границах Глыбокского района Черновицкой области от км. 0+000 до км. 12+235» не є належним доказом.

Між тим, зважаючи на норми діючого законодавства (в період виникнення у позивача права користування земельною ділянкою), суд першої інстанції не надав оцінку доводам позивача з приводу того, що право залізниці на спірну ділянку виникло з моменту побудови залізничної колії у 1959 році, згідно з Планом смуги відведення лінії Адинката-Берхомет в адміністративних межах Глибоцького району Чернівецької області від км 0+000 до км 12+235, розробленим проектною організацією Дорпроект.

Наявність чи відсутність у землекористувача документів на користування земельною ділянкою не змінює її правового статусу, оскільки його вже визначено законом.

Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 3-305гс15, у постановах Верховного Суду від 01 лютого 2018 у справі № 909/277/16, від 14 березня 2019 року у справі № 918/1373/16.

В матеріалах справи відсутні докази про вилучення у ПАТ «Українська залізниця» земельної ділянки, яка віднесена до смуги відведення залізниці та знаходиться в адміністративних межах Глибоцької селищної ради Чернівецької області.

Відповідно до частини 1 стаття 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

За правилами частини 2 статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Частиною 1 статті 155 ЗК України передбачено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акту, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

З огляду на викладені обставини колегія суддів дійшла висновку, що спірна земельна ділянка частково зайнята об`єктами залізничної інфраструктури, що підтверджено «Планом границ полосы ж.д. отвода линии Адынката-Берхомет Львовской ж.д. в административных границах Глыбокского района Черновицкой области от км. 0+000 до км. 12+235», розробленого Дорпроект Юго-Западной ж.д. у 1959 році, відповідно до якого ширина смуги відведення на ділянці з 2км+291м до 2км +316м становить 15 м від осі колії.

При цьому, земельна ділянка, що знаходиться у власності відповідача ОСОБА_1 , частково входить у ширину смуги відведення залізниці на відстані від 11м і загальна площа перетину земельної ділянки в смузі відведення залізниці становить 0,0134 га. Дана обставина підтверджується Технічною документацією із землеустрою щодо інвентаризації земельної ділянки, виготовленою приватним підприємством «Ріга» (а.с.17-20).

Є безпідставним висновок суду про те, що технічна документація є неналежним доказом, оскільки проведена без надання дозволу органу місцевого самоврядування, не погоджена та не затверджена в установленому законом порядку. Так, в матеріалах справи міститься витяг з рішення Глибоцької селищної ради №320-36/14 від 29 квітня 2014 року, відповідно до якого сесія селищної ради надала дозвіл ДТГО «Львівська залізниця» на проведення інвентаризації земель в межах населеного пункту смт.Глибока Глибоцької селищної ради (а.с.75). Дана документація погоджена відділом Держземагенства у Глибоцькому районі Чернівецької області (а.с.19).

Таким чином, апеляційним судом встановлено, що спірна земельна ділянка площею 0,0134 га належить до земель державної власності, а саме до земель залізничного транспорту, яка не може передаватися у приватну власність. Тому Глибоцька селищна рада Чернівецької області не мала законних повноважень розпоряджатися землями такої категорії. Наявність чи відсутність у регіональної філії «Львівська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» документів, що посвідчують право на користування земельною ділянкою, не змінює її правового статусу, який ґрунтується на визначеному законом юридичному факті належності до земель залізничного транспорту.

Відповідно до п.п. 60 - 61 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року № 1051, запис у Поземельній книзі скасовується (поновлюється) Державним кадастровим реєстратором на підставі рішення суду.

Скасування (поновлення) запису в Поземельній книзі здійснюється шляхом внесення до Державного земельного кадастру відомостей про його скасування (поновлення) із зазначенням дати та підстави для скасування (поновлення), посади, прізвища та ініціалів Державного кадастрового реєстратора, який скасував (поновив) запис, та формування з використанням програмного забезпечення Державного земельного кадастру нових аркушів Поземельної книги, які засвідчуються: в електронній (цифровій) формі - електронним цифровим підписом Державного кадастрового реєстратора; у паперовій формі - підписом Державного кадастрового реєстратора та скріплюються його печаткою.

Пунктом 115-2 зазначеного Порядку встановлено, що у разі коли до 01 січня 2013 року була розроблена технічна документація із землеустрою щодо складення документів, що посвідчують право на земельну ділянку, на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про надання або передачу земельної ділянки у власність, або надання в користування, у тому числі на умовах оренди, а відомості про таку земельну ділянку не внесені до державного реєстру земель, державна реєстрація такої земельної ділянки здійснюється на підставі зазначеної технічної документації із землеустрою згідно з п.п. 107 - 111 і 113 цього Порядку.

Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому п.п. «а» п. 2 частини шостої ст. 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

З аналізу наведених норм матеріального права вбачається, що скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку та внесення змін до Державного земельного кадастру можливе після ухвалення рішення про скасування записів про проведену державну реєстрацію прав.

З урахуванням викладених обставин справи та вимог закону апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення, яким позов слід задовольнити частково.

Також колегія суддів не погоджується з посиланням суду першої інстанції на Протокол 1 статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність. Даний висновок суду спростовується наступним.

Відповідач ОСОБА_1 не мав перешкод у доступі до законодавства й у силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак спірної земельної ділянки, проявивши розумну обачність, міг і повинен був знати про те, що ділянка перебуває у межах смуги відведення залізниці, а тому вибула з володіння держави з порушенням вимог закону, що ставить його, відповідача, добросовісність під час набуття земельної ділянки у власність під обґрунтований сумнів.

Такий висновок узгоджується з висновками Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Депаль проти Франції» (рішення від 29 березня

2010 року). У вказаній справі ЄСПЛ судами встановлено, що заявник і його дружина придбали в 1960 році житловий будинок, частково побудований на ділянці узбережжя, що відноситься до категорії прибережної суспільної власності. Ряд рішень, які дозволяли тимчасове заняття прибережної суспільної власності на певних умовах і регулярно поновлювалися до грудня 1992 року, надавали заявникам законний доступ до власності. Справа «Броссе-Трибуле та інші проти Франції» стосується аналогічних фактів. У 1945 році мати заявників придбала житловий будинок, що відноситься до прибережної суспільної власності. Наступні користувачі землі ґрунтувалися на рішеннях префекта, які дозволяли її заняття, які систематично поновлювалися з вересня 1909 року по грудень 1990 року. У вересні 1993 року префект повідомив сторонам за обома справами, що набув чинності Закон про розвиток, захист і поліпшення прибережних зон (далі - Закон про прибережні зони), який не дозволяв йому знову поновлювати дозвіл на тих же умовах, оскільки Закон виключив будь-яке приватне використання прибережної суспільної власності, у тому числі використання житлового будинку. Однак префект запропонував укласти зі сторонами справ договір, який дозволив би обмежене і суворо індивідуальне користування, забороняючи передачу або продаж землі і будинків, а також проведення стосовно майна будь-яких робіт, окрім пов`язаних з обслуговуванням, і давав би державі можливість після закінчення терміну дії дозволу повернути власність в первісний стан або знову використовувати. Сторони відхилили пропозицію і в травні 1994 року звернулися до адміністративного суду з вимогою скасувати рішення префекта. У грудні 1995 року префект подав заяву до адміністративного суду, вказавши сторони як відповідачів щодо правопорушення, пов`язаного з незаконним втручанням у право громадського проїзду і проходу, оскільки вони продовжували незаконно займати суспільну власність. Він також вимагав видати стосовно них розпорядження про приведення берегової смуги в стан, що передував будівництву житлових будинків, за рахунок сторін і без надання компенсації. Державна рада, діючи як апеляційний суд останньої інстанції, постановила в березні 2002 року, що зазначена власність була частиною прибережної суспільної власності, що сторони не могли посилатися на речове право щодо землі або будівель і що обов`язок повернути землю в початковий стан без виплати компенсації не були заходами, які заборонені статтею 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. ЛуЇ Депаль подав заяву до ЄСПЛ, рішення за якою було ухвалено в лютому 2009 року.

На підставі всієї сукупності зроблених висновків ЄСПЛ вважав (п. 92), що покладений на заявника тягар у вигляді зносу будинку без відшкодування збитків не був особливим і надмірним. Розрив рівноваги між інтересами суспільства і заявника не мав місця.

ЄСПЛ встановив, що в питаннях забудови берегів міркування захисту громадських інтересів і охорони навколишнього середовища є підставою для позбавлення права приватної власності. Тобто рішення французької влади, які постановили знести будівлю на березі, спрямоване якраз на захист прав людини, а саме - права людей на вільний доступ до берега і чисте море, які конфліктують з правом власності месьє ОСОБА_2.

ЄСПЛ вважає, що заявник не міг не знати про те, що дозвіл на приватне володіння ділянкою в публічних угіддях в якийсь момент може бути йому не продовжено і що вимога знести будинок може розглядатися як регулювання користування власністю з метою, що відповідає загальному інтересу. Правовий режим публічної власності, яка закріплює її призначення як публічне користування з метою служити загальному благу, відповідає цій категорії (п. 80).

ЄСПЛ в рішенні вказував, що «політика облаштування території та охорони навколишнього середовища, де переважаюче значення має загальний інтерес, надає державі ширшу свободу розсуду, ніж це має місце при регулюванні виключно цивільних прав».

Так, ЄСПЛ дійшов висновку, що «у справі владою держави-відповідача порушення статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод допущено не було» (п. 93).

За таких обставин колегія суддів вважає, що висновок про незаконність прийнятого селищною радою рішення про надання відповідачу ОСОБА_1 у власність земельної ділянки, яка належить до смуги відведення залізниці, та незаконність видання Державного акту на право власності на землю, не суперечить загальним принципам і критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, закладеним у статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У зв`язку із частковим задоволенням позову обов`язок зі сплати судового збору відповідно до п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України покладається на відповідачів в рівних частинах.

За подання позовної заяви позивач заплатив 5286 гривень судового збору (а.с.9), за подання апеляційної скарги - 8644,50 гривень (а.с.96), разом 13930,50 гривень.

Отже, із Глибоцької селищної ради Чернівецької області та ОСОБА_1 на користь ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» слід стягнути по 6965,25 гривень з кожного витрат зі сплати судового збору.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі її регіональної філії «Львівська залізниця» задовольнити частково.

Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 22 березня 2019 року скасувати.

Позов акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі її регіональної філії «Львівська залізниця» задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати рішення Глибоцької селищної ради Чернівецької області від 21 жовтня 2008 року №195-22/08 про передачу ОСОБА_1 безоплатно у власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер НОМЕР_2 , що знаходиться по АДРЕСА_1 в частині передачі у приватну власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,0134 га, яка накладається на земельну ділянку смуги відведення залізниці.

Визнати недійсним Державний акт серії НОМЕР_1 від 02 червня 2009 року на право власності на земельну ділянку, виданий ОСОБА_1 , кадастровий номер НОМЕР_2 , в частині посвідчення права власності на земельну ділянку площею 0,0134 га, яка накладається на земельну ділянку смуги відведення залізниці.

Скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_2 , яка належить йому на підставі Державного акту серії НОМЕР_1 від 02 червня 2009 року.

Скасувати запис у Поземельний книзі щодо права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку в частині площею 0,0134 га, кадастровий номер НОМЕР_2 , що знаходиться по АДРЕСА_1 .

Стягнути із Глибоцької селищної ради Чернівецької області та ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі її регіональної філії «Львівська залізниця» по 6965,25 гривень з кожного витрат зі сплати судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Дата складання повного тексту постанови 9 липня 2019 року.

Головуючий /підпис/ Н.К.Височанська

Судді: /підпис/ А.І.Владичан

/підпис/ І.Б.Перепелюк