Справа № 152/1524/18
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

18 лютого 2019 року м. Шаргород

Шаргородський районний суд Вінницької області у складі:

головуючого Войнаровського І.В.,

за участі:

секретаря Одудовського С.В.,

позивача - ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та на утримання дружини, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_3,

у с т а н о в и в :

31 жовтня 2018 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 (далі відповідач) про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та на утримання дружини, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_3 (далі третя особа).

Позовні вимоги обгрунтовано тим, що 16 серпня 2017 року між позивачем та відповідачем укладено шлюб. Від спільного шлюбу в сторін народився син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Через непорозуміння з відповідачем, позивач разом зі своїми дітьми переїхали проживати в інше місце.

Відповідач участі у вихованні та матеріальному утриманні сина не приймає, проживає окремо в с. Козлівка Шаргородсього району Вінницької області. Відповідач неофіційно працює в м. Києві на будівництві, має нерегулярні доходи. Останній проживає окремо, має нерегулярні, мінливі доходи, однак їх вистачає на особисті потреби та для сплати аліментів в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) третій особі на утримання їх спільного сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, тим самим виконуючи рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 16 липня 2018 року у справі № 152/100/18.

Посилаючись на те, що батьки зобовязані утримувати своїх дітей, просить стягувати з відповідача на свою користь аліменти на утримання сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 часини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання позовної заяви до суду і до повноліття дитини. Крім того, позивач просить стягувати із відповідача аліменти на своє утримання в розмірі 1/6 частки його заробітку (доходу) щомісячно, до досягнення сином ОСОБА_4 трьохрічного віку, тобто до 29 грудня 2020 року.

Позовні вимоги в такій редакції викладені у заяві про збільшення позовних вимог від 10 січня 2019 року, яка судом прийнята до розгляду.

В судовому засіданні позивач вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, із підстав, зазначених у відзивах на позовну заяву та заяву про уточнення позовних вимог, які надійшли на адресу суду 26 грудня 2018 року та 21 січня 2019 року відповідно. Свою позицію обґрунтовує тим, що його здоровя не є задовільним, на цей час він ніде не працює, відтак, не має можливості сплачувати аліменти у розмірі заявлених позивачем вимог. Окрім того зазначив, що з 26 листопада до 07 грудня 2018 року знаходився на стаціонарному лікуванні у Вінницькій обласній клінічній лікарні з діагнозом: виразкова хвороба. За час лікування він витратив значні кошти, що підтверджуються копіями квитанцій, доданих до відзиву на позовну заяву. Окрім того, відповідачеві потрібно пройти курс амбулаторного лікування, призначений лікарем.

В заперечення обгрутування позивачем стягнення із відповідача витрат на правову допомогу, останній посилається на те, що позивачем не належним чином доведено відповідно до Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розрахунок витрат за послуги адвоката, відтак, у їх стягненні просить відмовити.

Третя особа в судове засідання не зявилась, однак він неї 29 січня 2019 року на адресу суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутності (а.с. 100).

Заслухавши думку позивача та відповідача, вивчивши матеріали справи, повно та всебічно зясувавши усі обставини, дослідивши письмові докази, надані сторонами у справі, суд доходить висновку про задоволення позовної заяви в повному обсязі, з огляду на таке.

16 серпня 2017 року ОСОБА_1 уклала шлюб із ОСОБА_2, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії І-АМ № 204855 (а.с. 9).

Від спільного шлюбу у сторін народився син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, що вбачається із повторного свідоцтва про народження Серія І-АМ № 404953 (а.с. 10).

Згідно довідки виконавчого комітету Козлівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області № 25 від 09 січня 2018 року ОСОБА_4 зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 12).

Відповідно до довідки виконавчого комітету Козлівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області № 912 від 23 жовтня 2018 року ОСОБА_4 перебуває на повному матеріальному утриманні своєї матері ОСОБА_1 (а.с. 16).

Даному факту відповідають сімейні правовідносини, які регулюються ст.ст. 182, 184, 192 СК України, відповідно до яких розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоровя когось із них. Якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, суд може за заявою платника або одержувача визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст. 184 СК України.

Згідно ч. 1 ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Зі приписами ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Згідно пунктів 1-3 ч. 1 ст.182 СК України При визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина.

Згідно приписів частини другої цієї ж статті розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Відповідно до ч. 5 ст. 183 СК України аліменти на одну дитину визначені у розмірі однієї чверті заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку.

З матеріалів, доданих до відзиву на позовну заяву вбачається, що відповідач із 26 листопада 2018 року по 07 грудня 2018 року перебував на лікуванні у Вінницькій обласній клінічній лікарні ім. М.І. Пирогова із діагнозом: виразкова хворобо 12-ти палої кишки, активна фаза, з локалізацією велетенської виразки та передній стінці цибулини, рецидивуючий перебіг. Рекомендований нагляд сімейного лікаря та гастроентеролога (а.с. 61, 62).

Однак, при вивченні заключення лікаря судом не встановлено жодних обмежень у праці, відтак, суд вважає, що відповідач є працездатною особою, а тому може працювати, і відповідно, забезпечувати свого малолітнього сина коштами для його гармонічного розвитку.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Також Конвенцією про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держава зобов'язується забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів (ч. 1, 2 ст. 3).

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно з ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

При цьому суд враховує матеріальне становище та стан здоровя відповідача, стягуючи із нього аліменти на утримання сина в мінімальному розмірі, встановленому Сімейним Кодексом України.

Згідно ч. 2 ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка батька дитини до досягнення дитиною трьох років.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За приписами ч. 1, 2 ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Пунктом 2 Постанови пленуму Верховного суду України № 14 від 18 грудня 2009 року встановлено, що обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з?ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Враховуючи викладене, суд доходить висновку про задоволення позовної заяви в повному обсязі.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить із такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи.

За приписами п. 1 ч. 2 ст. 133 ЦПК України до витрат, повязаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Згідно з ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Із матеріалів справи вбачається, що відповідно до угоди про надання професійної правничої допомоги № 153 від 26 жовтня 2018 року позивачеві правова допомога надавалась адвокатом ОСОБА_6 (а.с. 18)

Відповідно до розрахунку суми гонорару за надану професійну правничу допомогу позивачем сплачено адвокату за послуги 1200 грн, що у тому числі підтверджується квитанцією № 153 від 26 жовтня 2018 року (а.с. 22, 23).

Заперечення відповідача проти стягнення витрат на правову допомогу, посилаючись на їх необґрунтованість та невідповідність приписам Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» є безпідставним, оскільки 15 грудня 2017 року вказаний закон втратив чинність.

Відтак, у зв?язку з викладеним із відповідача на користь позивача слід стягнути понесені нею документально підтверджені процесуальні витрати на професійну правничу допомогу в сумі 1200 (одна тисяча двісті) гривень.

Окрім того, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України із відповідача в дохід держави слід стягнути 704 (сімсот чотири) гривні 80 копійок судового збору.

Тому, керуючись статтями 2, 4, 5, 12, 13, 76-81, 89, 133, 137, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Позов задовольнити.

Стягнути із ОСОБА_2, (ІНФОРМАЦІЯ_4, с. Козлівка Шаргородського району Вінницької області, вул. Молодіжна, 12, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1, с. Козлівка, вулиця Молодіжна, б. 12, проживає ІНФОРМАЦІЯ_5, аліменти на утримання сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, починаючи з 31 жовтня 2018 року і до досягнення сином повноліття.

Стягнути із ОСОБА_2, (ІНФОРМАЦІЯ_4, с. Козлівка Шаргородського району Вінницької області, вул. Молодіжна, 12, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1, с. Козлівка, вулиця Піщанна,17, Шаргородського району Вінницької області, аліменти на утримання дружини в розмірі 1/6 усіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, до досягнення сином ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 трьохрічного віку, тобто до 29 грудня 2020 року.

Стягнути із ОСОБА_2 судовий збір в сумі 704 (сімсот чотири) гривні 80 копійок в дохід держави (отримувач коштів: ГУК у м. Києві/м. Київ/22030106; код за ; банк отримувача: Казначейство України (ЕАП); код банку отримувача: 899998; рахунок отримувача: 6001; код класифікації доходів бюджету: 22030106).

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати на правову допомогу в сумі 1200 грн.

Повний текст рішення виготовлено 21 лютого 2019 року.

Згідно зі статтями 273, 354, 355 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Вінницького апеляційного суду через Шаргородський районний суд Вінницької області.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя І.В. Войнаровський