Постанова

Іменем України

03 липня 2019 року

м. Київ

справа № 463/4649/15

провадження № 61-23204ск18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_3 Володимировичем, на рішення Апеляційного суду Львівської області, у складі колегії суддів: Струс Л. Б., Шандри М. М., Левик Я. А., від 13 червня 2017 року та касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк» на рішення Личаківського районного суду м. Львова, у складі судді Гирича С. В., від 25 травня 2016 року та рішення Апеляційного суду Львівської області, у складі колегії суддів: Струс Л. Б., Шандри М. М., Левик Я. А., від 13 червня 2017 року.

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2015 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовна заява ПАТ «Дельта Банк» мотивована тим, що 07 листопада 2007 року між акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» (далі - АКБ «ТАС-Комерцбанк»), який у подальшому змінив найменування на акціонерне товариство «Сведбанк» (далі - АТ «Сведбанк») та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 1301/1107/98-022, відповідно до умов якого банк надав позичальнику у кредит грошові кошти у сумі 30 000, 00 доларів США зі сплатою щомісяця 11,9% річних по 06 листопада 2017 року.

На підставі укладеного між АТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 25 травня 2012 року до ПАТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 1301/1107/98-022 від 07 листопада 2007 року.

Позичальник взяті на себе зобов`язання за кредитним договором не виконував належним чином, допустив утворення заборгованості, розмір якої станом на 31 липня 2015 року становить 162 095, 66 грн, з яких: заборгованість по тілу кредиту - 151 621, 08 грн, заборгованість по відсотках - 10 474, 58 грн. Виконання кредитних зобов`язань ОСОБА_1 за умовами кредитного договору було забезпечено договором іпотеки від 15 лютого 2012 року, укладеним між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 , шляхом передачі в іпотеку квартири АДРЕСА_1 , що належить іпотекодавцю на праві приватної власності.

Посилаючись на зазначені обставини, ПАТ «Дельта Банк» просило суд звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки б/н від 15 лютого 2012 року - квартиру АДРЕСА_1 , що на підставі договору про право власності спільного сумісного майна, набутого під час шлюбу від 30 листопада 2012 року, належить на праві власності іпотекодавцю ОСОБА_1 , для погашення заборгованості за кредитним договором від 07 листопада 2007 року № 1301/1107/98-022 у розмірі 162 095, 66 грн, шляхом визнання за ПАТ «Дельта Банк» права власності на предмет іпотеки.

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Дельта Банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 , про визнання права вкладника, визнання припиненим частково зобов`язання за кредитним договором.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що 07 листопада 2007 року між ним та АКБ «ТАС-Комерцбанк», який у подальшому змінив найменування АТ «Сведбанк», було укладено кредитний договір № 1301/1107/98-022, відповідно до умов якого банк надав позичальнику у кредит грошові кошти у сумі 30 000, 00 доларів США зі сплатою щомісяця 11,9% річних по 06 листопада 2017 року. Вказаним договором (пункт 3.10) визначено, що банк має право скористатися правом договірного списання заборгованості за кредитним договором.

На підставі укладеного між АТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 25 травня 2012 року до ПАТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 1301/1107/98-022 від 07 листопада 2007 року. Залишок непогашеного на той час тіла кредиту становив 7 015, 67 доларів США. У той же час, між ним та ОСОБА_2 24 грудня 2014 року було укладено договір купівлі-продажу (відступлення) права вимоги за договором № 1711 банківського вкладу (депозиту) від 10 жовтня 2014 року, у тому числі щодо внесення змін з приводу особи вкладника. Таким чином на даний час він являється одночасно і боржником перед позивачем за договором кредиту на зазначену суму, і кредитором банку за договором банківського вкладу на суму 6 425, 82 доларів США. Строк повернення банківського вкладу настав 13 березня 2015 року, однак банк на жодні його звернення не реагує, вклад не повертає.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_1 просив суд визнати за ним право вкладника за договором банківського вкладу від 10 жовтня 2014 року № 1711 та право на відшкодування заборгованості за цим договором, визнати припиненим зобов`язання за кредитним договором від 07 листопада 2007 року № 1301/1107/98-022 на суму 6 604, 46 доларів США, що відповідає розміру заборгованості банку за договором банківського вкладу від 10 жовтня 2014 року № 1711 та складається з вкладу у сумі 6 425, 82 доларів США та нарахованих відсотків 178, 64 доларів США.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 25 травня 2016 року ПАТ «Дельта Банк» відмовлено у задоволенні заявлених позовних вимог. Задоволено зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 Визнано ОСОБА_1 вкладником за договором банківського вкладу від 10 жовтня 2014 року № 1711, укладеним між ОСОБА_2 та ПАТ «Дельта Банк». Визнано припиненими зобов`язання ОСОБА_1 за кредитним договором від 07 листопада 2007 року № 1301/1107/98-022, укладеного між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_1 у частині обов`язку погашення заборгованості на суму 6 604, 46 доларів США, за рахунок грошових коштів за договором банківського вкладу від 10 жовтня 2014 року № 1711 у сумі вкладу 6 425, 82 доларів США та нарахованих відсотків 178,64 доларів США. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано відсутністю підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки у запропонований банком спосіб, оскільки заявлена заборгованість за кредитним договором не є співмірною із вартістю іпотечного майна, так як остання її перевищує у декілька разів. Задовольняючи зустрічні позовні вимоги, місцевий суд дійшов висновку про можливість здійснення зарахування зустрічних однорідних вимог по обов`язку погашення кредитної заборгованості та обов`язку з повернення депозитного вкладу. Суд першої інстанції вказав, що незважаючи на те, що спірні відносини поширюються положення Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», проте норми цього Закону, в редакції, яка була чинна на момент повідомлення про необхідність такого зарахування, не виключали такої можливості.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 13 червня 2017 року рішення Личаківського районного суду м. Львова від 25 травня 2016 року скасовано у частині задоволення зустрічних позовних вимог та ухвалено у цій частині нове рішення яким ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні зустрічних позовних вимог. У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що місцевий суд дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення первісних позовних вимог, при цьому апеляційний суд врахував, що відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку» за рішенням суду предмет іпотеки підлягає реалізації шляхом проведення процедури прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є позасудовим способом врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 цього Кодексу. Умовами укладеного між сторонами договору іпотеки, останні прямо не передбачили такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як визнання права власності на підставі рішення суду. Помилкове застосування місцевим судом при вирішення позовних вимог за первісним позовом положень частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» не призвело до неправильного вирішення спору у цій частині.

Разом з тим, ухвалюючи нове рішення у частині зустрічних позовних вимог, апеляційний суд вказав про неправильне застосування місцевим судом положень Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Суд першої інстанції не врахував, що на момент ухвалення рішення Фонд запровадив тимчасову адміністрацію та розпочав процедуру виведення ПАТ «Дельта Банк» з ринку, що унеможливило з цього моменту стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який в даному випадку поширюється і на відносини, щодо можливості зарахування зустрічних однорідних вимог, які виступали предметом зустрічного позову.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У червні 2017 року представником ОСОБА_1 - ОСОБА_4 подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій заявник просить скасувати рішення Апеляційного суду Львівської області від 13 червня 2017 року та залишити в силі рішення Личаківського районного суду м. Львова від 25 травня 2016 року (у частині вирішення зустрічних позовних вимог), посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи касаційної скарги обґрунтовано тим, що апеляційний суд повно і всебічно не з`ясував обставини справи. Ухвалюючи нове рішення у частині зустрічних позовних вимог, апеляційний суд дійшов необґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог заявника. Судом апеляційної інстанції неправильно застосовано положення Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та не прийнято до уваги те, що заявник звернувся до банку із заявою про зарахування зустрічних грошових вимог до введення тимчасової адміністрації.

У червні 2017 року ПАТ «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк» подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій заявник просить скасувати рішення Личаківського районного суду м. Львова від 25 травня 2016 року та рішення Апеляційного суду Львівської області від 13 червня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити первісні позовні вимоги, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи касаційної скарги обґрунтовано тим, що апеляційний суд повно і всебічно не з`ясував обставини справи. Апеляційний суд дійшов необґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення первісних позовних вимог. Судом апеляційної інстанції неправильно застосовано положення Закону України «Про іпотеку».

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Львівської області від 13 червня 2017 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ПАТ «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк» на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 25 травня 2016 року та рішення Апеляційного суду Львівської області від 13 червня 2017 року.

Статтею 388 ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Пунктом 4 частини першої Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки», у справі № 463/4649/15 (провадження № 61-23204ск18) було призначено повторний автоматизований розподіл.

03 червня 2019 року справу розподілено судді-доповідачу.

13 червня 2019 року ухвалою Верховного Суду справу за позовом ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Дельта Банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 , про визнання права вкладника, визнання припиненим частково зобов`язання за кредитним договором, за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана представником Шпаком В. В. , на рішення Апеляційного суду Львівської області від 13 червня 2017 року та касаційною скаргою ПАТ «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк» на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 25 травня 2016 року та рішення Апеляційного суду Львівської області від 13 червня 2017 року призначено до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Заперечень (відзиву) на касаційні скарги не подано

Фактичні обставини справи, встановлені судами

07 листопада 2007 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк», який у подальшому перейменований на ПАТ «Сведбанк» (правонаступником всіх прав та обов`язків якого є ПАТ «Дельта Банк» згідно договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 25 травня 2012 року) та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 1301/1107/98-022 про надання кредиту у розмірі 30 000, 00 доларів США зі сплатою відсотків в розмірі 11,9 % річних, на строк по 06 листопада 2017 року включно.

На забезпечення виконання боржником взятих на себе зобов`язань за умовами цього кредитного договору, між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки від 15 лютого 2012 року, відповідно до умов якого позичальник передав банку в іпотеку належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 , заставною вартістю 321 697, 00 грн та зобов`язався відповідати цим майном перед банком, у випадку порушення взятих на себе зобов`язань за умовами кредитного договору.

Встановлено, що банк свої зобов`язання за умовами кредитного договору виконав, надавши позичальнику кредит у розмірі 30 000, 00 доларів США, у той же час, позичальник взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, у зв`язку з чим виникла кредитна заборгованість.

Відповідно до наданого банком розрахунку, станом на 31 липня 2015 року розмір кредитної заборгованості ОСОБА_1 становив 162 095, 66 грн, з яких: 151 621, 08 грн заборгованість по тілу кредиту та 10 474, 58 грн - по відсотках.

Згідно договору купівлі-продажу (відступлення) права вимоги від 24 грудня 2014 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , до останнього перейшло право вимоги у ПАТ «Дельта Банк» за договором № 1711 банківського вкладу (депозиту) від 10 жовтня 2014 року по поверненню грошового вкладу у сумі 6 425, 82 доларів США (строк повернення якого - 13 березня 2015 року).

Відповідно до повідомлень від 25 грудня 2014 року та 20 березня 2015 року ОСОБА_2 повідомив ПАТ «Дельта Банк» про укладення договору із ОСОБА_1 про відступлення права вимоги за договором № 1711 банківського вкладу (депозиту) від 10 жовтня 2014 року на суму 6 425, 82 доларів США та дано розпорядження про перерахунок цих коштів на рахунок ОСОБА_1 , як нового кредитора банку.

Листом від 09 лютого 2015 року ОСОБА_1 повідомив ПАТ «Дельта Банк» про укладення договору відступлення права вимоги, заявив про дострокове припинення з 12 лютого 2015 року дії договору банківського вкладу № 1711, розпорядившись, як новий кредитор банку за цим договором, про те, щоб суму вкладу було скеровано банком для погашення заборгованості за кредитним договором.

02 березня 2015 року, на підставі постанови Правління Національного банку України № 150 ПАТ «Дельта банк» було віднесено до категорії неплатоспроможних та у банку запроваджено тимчасову адміністрацію.

Постановою Правління Національного банку України № 664 від 02 жовтня 2015 року відкликано банківську ліцензію ПАТ «Дельта Банк» і розпочато ліквідаційну процедуру банку.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з положеннями статті 57 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до статті 60 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Аналогічні положення містить стаття 81 чинного ЦПК України.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У частинах першій, третій статті 36 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Згідно із частиною першою статті 37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Аналіз положень статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», статей 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові (на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»).

Таким чином, стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не передбачає можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду. Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.

Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Застереження у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про те, що суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем, з урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку».

До аналогічного правового висновку дійшла Велика Палата Верхового Суду у постанові від 21 березня 2018 року у справі за № 760/14438/15-ц (провадження № 14-38цс18).

Ухвалюючи нове рішення у частині вирішення зустрічних позовних вимог, апеляційний суд правильно врахував те, що на момент ухвалення рішення судом першої інстанції у банку вже було введено тимчасову адміністрацію, це унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Згідно з пунктом 16 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку, в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до пункту 6 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Положення Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» стосуються не лише вкладів фізичних осіб, але й регулюють будь-які відносини, що виникають у зв`язку із виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідацією банків, у тому числі відносини з клієнтами - фізичними особами, юридичними особами, іншими учасниками господарської діяльності банку.

Статтею 34 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що Фонд розпочинає процедуру виведення неплатоспроможного банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації в банку на наступний робочий день після офіційного отримання рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних.

Нормами статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» урегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Відповідно до частини п`ятої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється: задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку; нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань перед кредиторами та зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів); зарахування зустрічних однорідних вимог, якщо це може призвести до порушення порядку погашення вимог кредиторів, встановленого цим законом, нарахування відсотків за зобов`язанням банку перед кредиторами.

Пунктом 8 статті 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що Фонд не відшкодовує, зокрема кошти за вкладом у банку, якщо такий вклад використовується вкладником як засіб забезпечення виконання іншого зобов`язання перед цим банком, у повному обсязі вкладу до дня виконання зобов`язань.

Відповідно до частини третьої статі 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» вимоги за зобов`язаннями банку, що виникли під час проведення ліквідації, можуть пред`являтися тільки у межах ліквідаційної процедури.

Стаття 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначає черговість та порядок задоволення вимог до банку, а також оплату витрат та здійснення платежів.

Отже, у період здійснення ліквідаційної процедури банку задоволення вимог третьої особи має здійснюватися в порядку задоволення вимог кредиторів до банку та черговості, передбачених статтею 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», у зв`язку з чим припинення зобов`язань за кредитним договором шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, які фактично є погашенням вимог кредитора у порушення порядку статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», не допускається.

Таким чином, апеляційним судом при вирішення справи правильно застосовано вищезазначені норми матеріального права, на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами (стаття 212 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Апеляційний суд надав оцінку основним аргументам сторін та поданим доказам.

За правилами частини першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись статтями 402, 409, 410, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк» залишити без задоволення.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_4 , залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 25 травня 2016 року у незміненій за результатами апеляційного перегляду частині та рішення Апеляційного суду Львівської області від 13 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. С. Висоцька

СуддіА. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

В. В. Сердюк

І. М. Фаловська